Справа № 341/815/24
Провадження № 22-ц/4808/1394/24
Провадження № 22-ц/4808/1481/24
Головуючий у 1 інстанції КУЦЕНКО М. О.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів: Томин О.О., Мальцевої Є.Є. секретаря Петріва Д.Б.,

з участю ОСОБА_1 та її представника,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду від 21 серпня 2024 року та додаткове рішення Галицького районного суду від 19 вересня 2024 року під головуванням судді Куценка М.О. у м. Галич,

в с т а н о в и в:

В квітні 2024року ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Позовні вимоги обґрунтувала тим, що 08.02.2024 вироком Галицького районного суду Івано-Франківської області у справі №341/1679/23 ОСОБА_1 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.126 КК України та призначено їй покарання.

Відповідно до обставин справи 22.06.2023 близько 10 год. ОСОБА_2 знаходилася у с. Коростовичі на вулиці. Ходак О.М., діючи з прямим умислом з метою вчинення насильницьких дій відносно іншої людини, усвідомлюючи кримінально-протиправний характер своїх дій, в ході словесного конфлікту, який виник на ґрунті особистих неприязних відносин, умисно нанесла два удари резиновими рукавицями по обличчі потерпілої ОСОБА_2 , в той час, коли остання спілкувалася з головою Бурштинської ОТГ та його заступником, чим завдала потерпілій фізичного болю, не спричинивши тілесних ушкоджень.

Таким чином, ОСОБА_1 своїми вищезазначеними незаконними, протиправними умисними діями принизила честь та гідність ОСОБА_2 , яка є підприємцем, застосувавши до останньої протиправну фізичну силу, завдавши останній побої та створивши загрозу життю ОСОБА_2 , перебуваючи в громадському місці на очах у інших людей, керівників ОТГ, супроводжуючи свої дії нецензурною лайкою та погрозами вбивством, завдала ОСОБА_2 фізичного болю та моральних переживань. Зазначає, що це спричинило порушення нормальних життєвих зв`язків, продовження активного громадського життя, підприємницької діяльності, порушення стосунків з оточуючими людьми під час здійснення підприємницької діяльності, потерпіла боїться сама виходити на вулицю, в громадські місця, змушена вживати додаткових заходів для власної безпеки та нести фінансові витрати та моральні переживання.

Крім того, позивачка зазначає, що ОСОБА_1 з 2019 року по даний час і протягом тривалого часу умисно погрожує їй, нецензурно лається та вчиняє інші протиправні дії, що завдають моральних страждань позивачці та шкодять її діловій репутації.

Враховуючи, що дії ОСОБА_1 є протиправними, незаконними, носять цинічний характер та становлять явну істотну суспільну небезпеку для життя і здоров`я ОСОБА_2 та завдали їй моральних страждань.

Просила стягнути з відповідачки завдану злочином моральну шкоду в розмірі 200 000 гривень.

Рішенням Галицького районного суду від 21 серпня 2024 року задоволено частково позов ОСОБА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заподіяну кримінальним правопорушенням моральну шкоду в розмірі 5 000 грн.

В задоволенні решти позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, в розмірі 50 грн.

Додатковим рішенням Галицького районного суду від 19 вересня 2024 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3 000 грн.

У апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду та додаткового рішення суду.

Зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги доводи ОСОБА_1 про те, що вона жодним чином не завдала ОСОБА_2 моральної шкоди.

Судом не взято до уваги доводи ОСОБА_1 про те, що вона не має можливості сплачувати моральну шкоду, оскільки згідно довідки Відділу соціального захисту населення від 29.05.2024 вона отримує соціальну допомогу в розмірі 1606,88 грн, також згідно довідки ГУПФУ в Івано-Франківській області від 28.05.2024 ОСОБА_1 пенсію не отримує. Згідно висновку ЛКК від 02.01.2024 ОСОБА_1 потребує постійного амбулаторного лікування.

Щодо оскарження додаткового рішення зазначає, що воно підлягає скасуванню, оскільки є необґрунтованим та незаконними.

Вказуючи на вищевказані довідки, представник ОСОБА_1 зазначає, що вона перебуває у скрутному матеріальну становищі, а тому стягнення з неї судових витрат є безпідставним.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю та скасувати додаткове рішення.

Учасники справи правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися, що відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

ОСОБА_1 та її представник адвокат Раврик І.Д. який приймав участь у справі в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу підтримали з мотивів наведеній у ній.

ОСОБА_2 та її представник адвокат Магарський М.З. в засідання апеляційного суду не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про день, час і місце слухання справи.

Представник ОСОБА_2 адвокат Магарський М.З. подав до суду клопотання про розгляд справи без його участі та участі позивачки.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за їхньої відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та її представника, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги на рішення Галицького районного суду від 21 серпня 2024 року без задоволення та часткового задоволення апеляційної скарги на додаткове рішення Галицького районного суду від 19 вересня 2024 року, враховуючи таке.

Встановлено, що в рамках кримінального провадження №341/1055/22 за обвинуваченням ОСОБА_1 за ч.1 ст. 129, ч.1 ст. 125 КК України, потерпілою ОСОБА_2 заявлявся цивільний позов про стягнення моральної шкоди завданої кримінальними правопорушеннями, який вирішено в ході розгляду зазначеного кримінального правопорушення. Вирок набрав законної сили не змінений та не скасований.

Щодо інших обставин справи, зазначених позивачем в позовній заяві, які не стосуються кримінального провадження №341/1679/23 (як підстав заявленого позову), позивачем не надано будь-яких доказів на обґрунтування вказаних обставин.

Оскільки позовна заява заявлена з приводу відшкодування моральної шкоди заподіяної саме кримінальним правопорушенням внесеним до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000075, єдиний унікальний номер судової справи №341/1679/23, суд розглядає справу в межах предмету та підстав позову.

Так, судом встановлено, що вироком Галицького районного суду Івано-франківської області від 08.02.2024 р. ОСОБА_1 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 126 КК України та призначено їй покарання у виді штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян. На підставі ст.. 70 КК України шляхом поглинення покарання менш суворого більш суворим призначеним вироком від 21.11.2023 року, остаточно визначено покарання у вигляді арешту на строк 2 (два) місяці. Вирок вступив в законну силу 11.03.2024 р.

Вироком суду від 08.02.2024 року встановлено, що 22 червня 2023 року близько 10 години ОСОБА_2 знаходилась на АДРЕСА_1 поблизу господарства № 12. У цей час ОСОБА_2 побачила її сусідка ОСОБА_1 , яка тривалий час перебуває у неприязних стосунках із ОСОБА_2 і, підійшовши до останньої, розпочала словесний конфлікт. В ході конфлікту у ОСОБА_1 виник умисел на заподіяння ОСОБА_2 фізичного болю. Реалізуючи свій умисел, ОСОБА_1 , діючи з метою спричинення фізичного болю ОСОБА_2 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки щодо здоров`я потерпілої та бажаючи їх настання, на ґрунті тривалих особистих неприязних відносин, підійшла впритул до ОСОБА_2 , яка в той час спілкувалася із ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , та умисно нанесла їй два удари резиновими рукавицями по обличчі, чим завдала ОСОБА_2 фізичного болю, не спричинивши при цьому тілесних ушкоджень.

Статтею 23 Цивільного кодексу України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

За змістом частини 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною 2 цієї статті.

Згідно п. 4 постанови ПВС України N 4 від 31.03.95 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до ст. 137 ЦПК (1502-06) у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до п. 5 даної постанови, суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

У п. 9 постанови зазначається, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції вказав, що доводи позивачки щодо спричинення їй глибоких і тривалих моральних страждань нею в суді не були доведені.

З урахуванням обставин справи, ступеня моральних страждань позивача завданих кримінальним правопорушенням, з врахуванням матеріального становища відповідача, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, а також враховуючи те, що відшкодування моральної шкоди не може бути засобом збагачення, суд першої інстанції дійшов висновку, що цивільний позов ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 моральну шкоду заподіяну кримінальним правопорушенням в розмірі 5000 грн.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Не заслуговують на увагу доводи апелянта, що суд першої інстанції не врахував пояснень відповідачки щодо відсутності її вини в заподіянні моральної шкоди ОСОБА_2 .

Встановлені судом обставини вказують на те, внаслідок неправомірних дій відповідачки позивачка дійсно отримала фізичний біль, перенесла стрес і моральні переживання, а тому у суду не було підстав вважати, що у відповідачки відсутня вина в заподіянні моральної шкоди ОСОБА_2 .

Доводиапелянта про те, що судом не взято до уваги доводи ОСОБА_1 про те, що вона не має можливості сплачувати моральну шкоду, оскільки отримує тільки соціальну допомогу та потребує постійного амбулаторного лікування не можуть бути підставою для відмови у позові.

Визначаючи співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам, суд виходив із засад розумності та справедливості. При визначенні розміру моральної шкоди, суд оцінив ступінь моральних страждань позивачки, врахував суть конфліктної ситуації, наявність психологічного стресу у позивачки після виникнення подій.

Суд вказав про те, що розмір відшкодування має бути адекватним нанесеній моральній шкоді, при цьому відшкодування моральної шкоди не може бути засобом отримання доходу чи мірою покарання за злочин.

Судом першої інстанції було встановлено, що згідно довідки Відділу соціального захисту населення від 29.05.2024 ОСОБА_1 отримує соціальну допомогу в розмірі 1606,88 грн, а згідно висновку ЛКК КНП «Бурштинський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» від 02.01.2024 ОСОБА_1 потребує постійного амбулаторного та періодичного стаціонарного лікування.

На підставі вищевикладеного, з урахуванням таких обставин справи, з врахуванням матеріального становища відповідачки, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, а також враховуючи те, що відшкодування моральної шкоди не може бути засобом збагачення, суд дійшов обґрунтованого висновку про стягнення на користь позивачки моральної шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням в розмірі 5 000 грн.

Доводи апеляційної скарги не дають апеляційному суду підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Ухвалюючи додаткове рішення, суд першої інстанції, враховуючи складність справи з урахуванням виконаної адвокатом роботи, витраченим часом на надання ним таких послуг, застосовуючи принципи співмірності та розумності розміру судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, виходячи з конкретних обставин справи, дійшов висновку про стягнення з відповідачки на користь позивачки витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000 грн.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до ст.270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; судом не вирішено питання про судові витрати; суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Відповідно до частини 1, пункту 3 частини 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2019 року в справі № 464/944/17 (провадження № 61-4050св19) зроблено висновок по застосуванню ст. 270 ЦПК України і зазначено, що додаткове рішення може бути ухвалено судом лише після прийняття рішення по суті спору та за наявності перелічених у ч. 1 ст. 270 ЦПК України підстав.

У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 14 роз`яснено, що додаткове рішення може бути ухвалено лише у випадках і за умов, передбачених ЦПК України; воно не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. При порушенні питання про ухвалення додаткового рішення з інших підстав суд ухвалою відмовляє в задоволенні заяви.

Згідно ст. 182 ЦПК України при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань.

Заяви, клопотання і заперечення подаються в письмовій або усній формі. У випадках, визначених цим Кодексом, заяви і клопотання подаються тільки в письмовій формі.

Заяви, клопотання і заперечення подаються та розглядаються в порядку, встановленому цим Кодексом. У випадках, коли цим Кодексом такий порядок не встановлено - він встановлюється судом.

Відповідно до ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Суд може попередньо визначити суму судових витрат (крім витрат на професійну правничу допомогу), пов`язаних з розглядом справи або певною процесуальною дією. Така попередньо визначена судом сума не обмежує суд при остаточному визначенні суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Відповідно до ч. 2-5 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частиною 2 зазначеної статті встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Разом з тим, ст. 246 ЦПК України передбачено, що якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог.

У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу.

З аналізу наведених норм процесуального закону вбачається, що витрати на професійну правничу допомогу належать до судових витрат, що, однак, не зумовлює висновку про їх обов`язкову наявність у кожній справі.

За загальним правилом, питання про стягнення таких витрат має вирішуватися судом одночасно із задоволенням позову такої сторони у рішенні, постанові або ухвалі. Разом з тим, суд може розглянути це питання і після вирішення справи, але лише за наявності визначених законом передумов: неможливості подати докази розміру понесених витрат внаслідок поважних причин з подачею відповідної заяви «про це» до закінчення судових дебатів, якщо справа розглядається з повідомленням учасників справи з проведенням дебатів.

Певної форми відповідної заяви та вимог до її змісту законом не передбачено, отже, така заява може бути письмовою або усною (під час фіксування судового засідання технічними засобами).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Встановлено, що при розгляді справи позивачкою подано договір про надання правничої допомоги від 03.11.2019 р., додаток №1 до договору про надання правничої допомоги №б/н, від 03.11.2019 р., сканкопії банківської інформації.

ОСОБА_2 у своїй заяві зазначала, що витрати на професійну правничу допомогу підлягають задоволенню у розмірі 50 000 грн та просила їх стягнути з ОСОБА_1 на свою користь.

Колегія апеляційного суду вважає, що при визначенні суми відшкодування слід виходити з критерію реальності адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

З врахуванням фінансового стану ОСОБА_1 , який підтверджений належними доказами у справі та врахуванням пропорційно задоволених позовних вимог, колегія апеляційного суду вважає, що понесені ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу, підлягають зменшенню до 1 250 грн.

Тому додаткове рішення суду першої інстанції слід змінити та зменшивши розмір витрат на правову допомогу, які стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 до 1 250 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення у відповідності з вимогами ч.1 ст. 376 ЦПК України є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційний суд дійшов переконання, що судом першої інстанції постановлено рішення щодо часткового задоволення позовних вимог з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційних скарг не спростовують його законності та обґрунтованості. Підстав для його скасування з мотивів, наведених у апеляційних скаргах, не встановлено. Додаткове рішення суду першої інстанції підлягає зміні з врахуванням вимоги ч. 2 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат на правову допомогу, які стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 слід зменшити до 1 250 грн.

Керуючись ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду від 21 серпня 2024 року залишити без задоволення, а рішення залишити без змін.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 на додаткове рішення Галицького районного суду від 19 вересня 2024 року задовольнити частково. Додаткове рішення у цій справі змінити.

Зменшити розмір витрат на правову допомогу, які стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 до 1 250 (однієї тисячі двохсот п`ятдесяти) грн.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 листопада 2024 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: О.О. Томин

Є.Є. Мальцева