Провадження номер 2/741/172/24
Єдиний унікальний номер 741/2366/23
РІШЕННЯ

іменем України

14 листопада 2024 року м. Носівка

Носівський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого судді Крупини А.О.,

з участю секретаря судового засідання Багмута О.С.,

позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

представника позивача адвоката Семенка В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Носівка за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку та земельних ділянок дійсним,

УСТАНОВИВ:

У грудні 2023 року представник позивача адвокат Семенок В.І., діючи від імені та представляючи інтереси позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , звернувся до суду з указаним позовом.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначав, що позивачі на підставі договору купівлі-продажу від 27 жовтня 1994 року, посвідченого державним нотаріусом Носівської державної нотаріальної контори Рекухою Л.І., були власниками житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 .

У даному будинку позивачі проживали до 2013 року, після чого переїхали до смт Лосинівка Ніжинського району.

Позивач ОСОБА_1 є власником двох земельних ділянок біля будинку розміром відповідно 0,2500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, а також 0,2784 га для ведення підсобного сільського господарства.

У листопаді 2020 року відповідач ОСОБА_3 , після огляду будинку та господарства, виявив намір його придбати за 100000 грн, після чого вони (позивачі та відповідач) звернулись до приватного нотаріуса Чуєнко Л.А. для отримання переліку необхідних документів для укладення договору купівлі-продажу. При цьому, відповідач передав позивачам завдаток у сумі 1000 доларів США, про що позивач ОСОБА_1 написала розписку.

02 грудня 2020 року, коли позивачка ОСОБА_1 привезла нотаріусу необхідні документи, відповідач ОСОБА_3 заплатив решту обумовленої суми за будинок та дві земельні ділянки у розмірі 70000 грн, однак розписку ОСОБА_1 не писала, так як відповідач її написання не вимагав.

Усередині грудня 2020 року позивачі передали нотаріусу всі необхідні документи для підписання договору купівлі-продажу, однак ОСОБА_3 у призначений день та час до нотаріуса не з`явився.

Упродовж наступних п`яти місяців відповідач всіляко ухилявся під підписання договору, посилаючись на різні причини.

Позивачам відомо, що відповідач завіз свої речі до будинку та проживав у ньому, обіцяючи сплачувати за газ та електроенергію, а коли акумулює достатньо коштів на оформлення будинку у нотаріуса, обіцяв повідомити про це ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

У подальшому позивачам стало відомо, що за ними перед ТОВ «Чернігів-Енера» та АО «Чернігівгаз» обліковується заборгованість за електроенергію та газ на суми, відповідно, 19184 грн 60 коп. та 14596 грн 68 коп., оскільки фактичний користувач ОСОБА_3 за спожиті послуги не сплачував, розмір заборгованості продовжував збільшуватись.

Позивачі просили суд визнати дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 ; земельної ділянки площею 0,2500 га, кадастровий номер :01:001:0494 в с. Степові Хутори Ніжинського району Чернігівської області; земельної ділянки площею 0,2784 га, кадастровий номер :01:001:0493 в с. Степові Хутори Ніжинського району Чернігівської області, укладений 02 грудня 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з однієї сторони, та ОСОБА_3 з іншої сторони.

Ухвалою судді від 05 лютого 2024 року було відкрито провадження в цивільній справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження (а. с. 56).

Ухвалою Носівського районного суду від 10 червня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а. с. 86).

Відповідач ОСОБА_3 05 серпня 2024 року та 13 листопада 2024 року до суду не з`явився, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином шляхом надсилання поштою рекомендованої кореспонденції на адресу зареєстрованого місця проживання/перебування, наданої ЦНАП Макіївської сільської ради Ніжинського району (а. с. 56). Відзиву на позов та жодних заяв та/або клопотань до суду не подавав.

Статтею 43 ЦПК України передбачено, що прийняття участі в судовому засіданні є правом сторони.

Отже, відповідач у справі на власний розсуд розпорядився своїми правами щодо предмета спору, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням ними відповідних процесуальних дій (ч. 4 ст. 12 ЦПК України).

Допитані 05 серпня 2024 року судом свідки сторони позивачів надали такі показання.

ОСОБА_4 дала показання, що вона проживає у с. Степові Хутори Ніжинського району та знайома з позивачами, які раніше були її сусідами. Їй відомо, що ОСОБА_3 проживав близько трьох років (з 2020 по 2023 роки) у будинку ОСОБА_5 у с. Степові Хутори, обробляв земельну ділянку, у подальшому забрав своє майно та виїхав, ймовірно, у м. Біла Церква чи Москву. Він говорив сусідам, що гроші за придбаний у подружжя ОСОБА_5 будинок віддав, однак документів на нього (будинок) через нотаріуса поки не оформив, бо не було грошей або часу. Свідок уважала саме ОСОБА_3 власником будинку АДРЕСА_1 , той мав намір зробити ремонт у будинку, перекрити кришу (дах), погасити борги за спожиті комунальні послуги.

ОСОБА_6 в судовому засіданні показала, що проживає по АДРЕСА_2 та з грудня 2020 року є старостою с. Степові Хутори Макіївської сільської ради. Свідок пригадує, що до старостату зверталась позивач ОСОБА_1 задля отримання довідок про осіб, які зареєстровані та проживають у будинку АДРЕСА_1 , - для дальшого їх подання до нотаріуса. Також до старостату з`являвся і сам ОСОБА_3 , який стверджував, що бажає придбати у Сукачів будинок та господарські будівлі, уже з ними розрахувався, залишилось тільки оформити документи у нотаріуса. У вказаному будинку ОСОБА_3 постійно проживав до середини літа 2023 року, працював у місцевому агропідприємстві, обробляв земельну ділянку, востаннє свідок бачила відповідача у селі у жовтні 2023 року. До старостату на початку 2023 року звертались представники з електропостачальної організації «Енера-Чернігів», які повідомляли, що за даним домоволодінням обліковується борг. Свідок обізнана, що письмовий договір купівлі-продажу між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не укладався, натомість розрахунки за будинок між сторонами проведені, що підтверджується розпискою.

У судовому засіданні 13 листопада 2024 року позивач ОСОБА_1 позов підтримала повністю з підстав, зазначених у ньому. Додатково пояснила, що дійсно отримувала від ОСОБА_3 за проданий будинок та усе господарство кошти у сумі 1000 доларів США, а також суму еквівалентну 70000 грн. у доларах США, взамін передала відповідачу ключі від будинку. Про отримання суми 1000 доларів США вона писала письмову розписку «Я, ОСОБА_1 , отримала 1000 доларів США завдатку за будинок від ОСОБА_3 », яку повернула відповідачу, копією розписки не володіє. ОСОБА_7 після виготовлення необхідних документів обіцяв прибути до нотаріуса для підписання та нотаріального посвідчення договору-купівлі продажу, однак в призначений час до приватного нотаріуса Чуєнко Л.А., так і не з`являвся. Наразі місцезнаходження ОСОБА_3 їй не відомо, після залишення будинку відповідачем, він є непридатним до проживання через відсутність опалення та полу, подача електроенергії та газу до домоволодіння фактично припинена через наявність боргів. Наразі потреби у будинку та земельних ділянках позивачі не мають.

Позивач ОСОБА_2 позов підтримав з аналогічних підстав.

У судовому засіданні представник позивачів адвокат Семенок В. І. підтримав позов у повному обсязі з викладених у ньому обставин. Зауважив, що між позивачами та відповідачем було фактично укладено усний договір купівлі-продажу будинку та земельних ділянок, оскільки сторони 02 грудня 2020 року домовилися щодо всіх істотних умов договору та вчинили взаємні дії для настання юридичних наслідків, а саме позивачі отримали кошти у сумі 1000 доларів США, а також суму еквівалентну 70000 грн. у доларах США, написали розписку та передали відповідачу ключі від будинку та розписку. Правовстановлюючі документи на майно ОСОБА_3 не були передані, оскільки на той час не були виготовлені. Дійсно, у встановленому чинним законодавством порядку договір купівлі-продажу не вдалося належним чином посвідчити з причин, незалежних від волі позивачів. У такому разі на підставі ч. 2 ст. 5 ЦПК України саме суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивачів може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону, тобто визнати дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 та двох прилеглих земельних ділянок. Посилаючись на приписи ч. 2 ст. 220 ЦК України, представник позивачів зазначав, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають право на визнання дійсним договору купівлі-продажу, укладеного з ОСОБА_3 , адже матеріалами справи, показами свідків, підтверджується факт того, що сторони домовилися щодо всіх істотних умов договору. Зауважив, що у разі задоволення позову інтереси інших юридичних чи фізичних осіб порушені не будуть. Щодо ухвалення заочного судового рішення заперечив.

Вислухавши пояснення представника позивачів адвоката Семенка В.І., позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , покази свідків, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд робить нижченаведений висновок.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересів інших осіб у випадках встановлених законом.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини громадянина захищаються судом та відповідно до вимог чинного цивільного процесуального законодавства України кожній особі гарантується право звернення безпосередньо до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Як достовірно установлено судом, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 27 жовтня 1994 року державним нотаріусом Рекухою Л.І. та зареєстрованого 28 жовтня 1994 року в Ніжинському міжміському БТІ, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є власниками цілого жилого будинку, розташованого в АДРЕСА_1 . (а. с. 10-11).

29 жовтня 1994 року на указаний вище жилий будинок індивідуального фонду було виготовлено технічний паспорт (а. с. 12-14).

11 грудня 2020 року КП «Носівське бюро технічної інвентаризації» Носівської міської ради ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було видано довідку про те, що житловий будинок з господарськими будівлями, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 31 грудня 2012 року зареєстровано в реєстровій книзі № 1 під реєстровим № 29. Власники: ОСОБА_2 , частка: ?, приватна спільна часткова форма власності, ОСОБА_1 , частка: ?, приватна спільна часткова форма власності (а. с. 15).

27 листопада 2020 року було сформовано витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, у відповідності до якого ОСОБА_1 є власником об`єкта нерухомого майна: земельної ділянки, кадастровий номер :01:001:0494, площа: 0,25 га (а. с. 16).

27 листопада 2020 року було сформовано витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, у відповідності до якого ОСОБА_1 є власником об`єкта нерухомого майна: земельної ділянки, кадастровий номер :01:001:0493, площа: 0,2784 га (а. с. 17).

Відомості про державну реєстрацію земельних ділянок з кадастровими номерами :01:001:0493 та :01:001:0494 за ОСОБА_1 також підтверджуються витягами з Державного земельного кадастру від 16 грудня 2020 року (а. с. 18-20, 21-23).

Матеріали справи містять копії звітів про незалежну оцінку житлового будинку площею 97,7 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 24-25), експертну грошову оцінку земельної ділянки, кадастровий номер :01:001:0493, загальною площею 0,2784 га (а. с. 26-27), експертну грошову оцінку земельної ділянки кадастровий номер :01:001:0494, загальною площею 0,2500 га (а. с. 28-29), оригінали яких надавались нотаріусу для посвідчення договору купівлі-продажу.

З наявних у справі копій квитанції по особовому рахунку НОМЕР_1 , виставленого ТОВ «Енера Чернігів» ОСОБА_2 , АДРЕСА_1 , убачається, що до сплати станом на 31 жовтня 2023 року за електричну енергію підлягало 19184,60 грн, (а. с. 30), копії рахунку за спожитий газ, виставленого ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» (особовий рахунок 410198693) ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) станом на жовтень 2023 року борг становив 14596,68 грн. (а. с. 31). Окрім цього, за листопад 2023 року підлягало до сплати АТ «Чернігівгаз» 379,56 грн (а. с. 32), листом указаного вище товариства від 15 листопада 2023 року ОСОБА_1 пропонувалось погасити заборгованість за розподіл (доставку) природного газу в сумі 379,56 грн (а. с. 33). ТОВ «Чернігівгаззбут» повідомляло ОСОБА_1 про примусове стягнення заборгованості в сумі 3558,00 грн (а. с. 34).

25 березня 2024 року довідкою Степовохутірського старостинського округу підтверджено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно погосподарської книги № 3 фактично постійно проживав за адресою: АДРЕСА_1 з грудня 2020 року по серпень 2023 року (а. с. 76, 83).

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зважає на таке.

Так, статтею 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За положеннями ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч. ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Зазначені норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права полягає у позбавленні його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За змістом ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Приписами ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 статті 628 ЦК України та приписами ст. 629 ЦК України передбачено, що зміст договору становить умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного стану. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із ч. 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У судовому засіданні встановлено, що у простій письмовій формі договір купівлі-продажу житлового будинку між сторонами у справі не укладався, істотні умови договору сторонами не визначались, розпискою про отримання позивачкою від ОСОБА_3 грошових коштів у сумі 1000 доларів США за будинок по АДРЕСА_1 сторона позивача не володіє, копія розписки у матеріалах справи відсутня.

Частиною 4 ст. 203 ЦК України встановлено, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Форма договору купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна чітко визначена статтею 657 ЦК України, за якою такий договір укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Тобто законом встановлено умови щодо форми укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки, будинку або іншого нерухомого майна, внаслідок якого відбудеться правомірний перехід права власності на таке майно.

У відповідності до ст. 54 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси посвідчують правочини, які згідно із законом підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню. На вимогу фізичної або юридичної особи будь-який правочин з її участю може бути нотаріально посвідчений.

Частиною 1 ст. 220 ЦК України визначено, що нікчемним є договір у разі недодержання сторонами вимог закону про його нотаріальне посвідчення.

Проте згідно із ч. 2 ст. 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Таким чином, рішення суду про визнання договору дійсним в судовому порядку можливо тільки тоді, коли договір щодо нерухомого майна укладено в належній формі, із зазначенням усіх істотних умов договору, але відсутнє його нотаріальне посвідчення, і це неможливо вчинити через те, що така можливість втрачена.

Закон акцентує на тому, що всі наведені обставини у сукупності, а саме: домовленість щодо усіх істотних умов договору, повне або часткове виконання договору, ухилення від його нотаріального посвідчення, мають бути доведені належними та допустимими письмовими доказами.

Однією з умов застосування частини 2 статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним у судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.

Судом достовірно установлено, що між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами у АДРЕСА_1 , земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0494, площею 0,25 га та земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0493, площею: 0,2784 га, не укладався.

За твердженням позивачки ОСОБА_1 , у розписці, написаній нею ОСОБА_3 зазначалось про отримання 1000 доларів США завдатку саме за будинок, у той час як згідно з довідкою про технічний стан нерухомого майна, виданою КП «Носівське міське БТІ» Носівської міської ради від 11 грудня 2020 року № 223, до складу будівель та споруд по АДРЕСА_1 окрім будинку, включено також і погріб, сарай, навіс, колодязь, ворота з хвірткою, огорожу (а. с. 15).

До того ж позивачі просять визнати дійсним договір купівлі-продажу не лише житлового будинку, а й двох земельних ділянок, у той час, як зазначала позивач ОСОБА_1 , написана нею розписка стосувалась лише самого будинку.

При розгляді справи судом не установлено того, що сторони у справі домовились про обов`язок ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як продавців передати майно (зокрема, будинок, дві земельні ділянки) у власність ОСОБА_7 як покупця та про обов`язок ОСОБА_7 як покупця прийняти це майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Окремо суд зазначає, що позовні вимоги сторони позивачів про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку та земельних ділянок дійсним є письмовим волевиявленням позивачів щодо вступу у зобов`язальні правовідносини шляхом укладення такого договору за рішенням суду про визнання договору дійсним, що слід тлумачити як вимогу про визнання дійсним такого договору в судовому порядку у запропонованій позивачами редакції, що не суперечить способам захисту, визначеним п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України. Однак, сторона позивачів проекту (тексту) договору суду не надала.

Таким чином, стороною позивачів не надано достатніх, належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження існування домовленості між ними та відповідачем ОСОБА_3 щодо всіх істотних умов договору купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, а також двох земельних ділянок.

Необхідно зазначити, що однією з умов визнання правочину дійсним у судовому порядку є встановлення судом факту ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину.

Суд не приймає доводи сторони позивачів про те, що відповідач не з`являється для нотаріального посвідчення договору з незалежних від них причин, та відсутності з ним будь-якої комунікації, адже матеріалами справи не встановлено факту безповоротного ухилення ОСОБА_3 від нотаріального посвідчення правочину.

Взагалі, сторона позивачів не надала суду жодних належних і допустимих доказів на підтвердження їх наміру нотаріально посвідчити вказаний договір, вжиття ними будь-яких заходів для такого посвідчення, а також не надано доказів на підтвердження факту умисного нез`явлення відповідача до нотаріуса на призначену нотаріусом дату.

Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК).

Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК).

Стаття 210 ЦК України передбачає державну реєстрацію правочинів у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, суд ураховує, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст. 210 та ст. 640 ЦК України пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є вчиненими і не створюють прав і обов`язків для сторін. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин неможливості прибути, не може бути підставою для застосування ч. 2ст. 220 ЦК України.

Відповідно до ч. 1ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року № 1952-IV, із змінами (надалі Закон № 1952) регулює відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав.

Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно зі ст. 27 Закону № 1952 державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката.

Таким чином, на об`єкти нерухомості, права на які підлягають державній реєстрації, право власності у набувача за договором відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України виникає в момент державної реєстрації, порядок здійснення якої визначений ст. 182 ЦК України, а не в момент фактичного передання майна або в будь-який інший момент, визначений угодою сторін.

Між позивачами та відповідачем не укладено договору купівлі-продажу вказаного нерухомого майна у формі, визначеній ст. 657 ЦК України.

Суд уважає твердження сторони позивачів щодо досягнення сторонами усіх істотних умов договору купівлі-продажу та наявності підстав для визнання за відповідачем права власності на вказане нерухоме майно безпідставними.

За правилами ст. 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Позивачами у даному спорі про визнання права власності є власники, тобто особи, які вже мають документально підтверджене право власності на майно (наразі є його власниками, а не намагаються ними стати шляхом пред`явлення позову).

Ураховуючи, що відповідно до ст. 328 ЦК України набуття права власності це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному ст. 392 ЦК України.

Отже, оскільки позивачі набули право власності на спірне нерухоме майно, а перехід права власності до відповідача не був оформлений у встановленому законом порядку, то у них відсутнє право, яке підлягає захисту в порядку, визначеному ст. 392 ЦК України.

Виходячи з наведеного, доводи позовної заяви, на які посилається позивачі як на підставу для задоволення позовних вимог, суд вважає безпідставними та дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

За приписами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності, суд вважає позов недоведеним, необґрунтованим і відсутніми підстави для його задоволення.

Вирішуючи позов у межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку з недоведеністю та необґрунтованістю позовних вимог.

Понесені позивачами судові витрати зі сплати судового збору слід залишити за позивачами відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. 2, 12, 13, 76 82, 89, 128, 223, 263 265,268,272,273, 280 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку та земельних ділянок дійсним відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду на протязі тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено тільки вступну і резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині 2 статті 358 ЦПК України.

Повний тест рішення виготовлено 14 листопада 2024 року.

Суддя Анатолій КРУПИНА