Дата документу 06.11.2024 Справа № 334/9627/23
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 334/9627/23 Пр. № 22-ц/807/1391/24Головуючий у 1-й інстанції: Баруліна Т.Є. Суддя-доповідач: Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Подліянової Г.С., Полякова О.З.

за участі секретаря Бєлової А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 29 квітня 2024 року у справі за позовомОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Дарницький відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про припинення стягнення аліментів та звільнення від сплати аліментів

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом (а.с. 1-10), в якому просив: - припинити з 24.03.2023 року стягнення на підставі судового наказу Енергодарського міського суду Запорізької області від 10.06.2021 року по справі №316/965/21 із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання неповнолітньої дитини: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше ніж 50% прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку. Виконавче провадження № 65951766; - звільнити з 24.03.2023 року ОСОБА_1 від сплати аліментів на утримання неповнолітньої дитини: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше ніж 50% прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та від стягнення нарахованої заборгованості по аліментах по даному виконавчому провадженню.

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що він з 2012 року проживав цивільним шлюбом разом із гр. України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .. Під час сумісного проживання у них народилась дитина, гр. України ОСОБА_5 , в подальшому прізвище змінено на ОСОБА_4 .

В серпні 2019 року відповідачка умовила позивача надати дозвіл на виїзд дитині для оздоровлення терміном на 2 місяця, з обов`язковим поверненням додому не пізніше - 20 серпня 2019 року. В той же час, відповідачка малолітню дитину, гр. України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , додому не повернула. При цьому, як пояснює позивач, відповідач незаконно вивезла і залишила малолітню ОСОБА_4 на окупованій території АР Крим, про що відкрито кримінальне провадження №0002029 із правовою кваліфікацією за ч. 2 ст. 146 КК України.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від об лютого 2023 року, яке набрало законної сили 24.03.2023 у справі №206/2552/22, позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 задоволено у повному обсязі, винесено рішенням про визначення місця проживання малолітньої дитини, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з її батьком, ОСОБА_1 та відібрання у ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 малолітньої дитини, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та вирішено повернути її за адресою місця проживання: АДРЕСА_1 . Самарським районним судом м. Дніпропетровська було видано виконавчий лист № 206/2552/22 від 24.03.2023 про відібрання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 від матері ОСОБА_3 та повернення її за адресою місця проживання: АДРЕСА_1 , який наразі скеровано до органу ДВС.

Разом з тим, станом на 30.08.2023 року на виконанні у Дарницькому відділі державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) знаходиться виконавче провадження №65951766 з примусового виконання судового наказу Енергодарського міського суду Запорізької області від 10.06.2021 року по справі №316/965/21 про стягнення із ОСОБА_1 аліментів на утримання малолітньої дитини, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь до ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частини від заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше ніж 50% прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з 22.04.2021 року і до досягнення дитиною повноліття.

Оскільки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повинна проживати з позивачем та перебувати на його утриманні, стягнення з ОСОБА_1 аліментів на користь відповідача на утримання своєї доньки, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , суперечить положенням ст. 181 СК України, за якою аліменти на утримання дитини присуджуються за рішенням суду до стягнення з одного з батьків дитини на користь того з батьків, разом з яким проживає дитина, тобто законно проживає.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції ОСОБА_6 (а.с. 41). Ухвалою суду першої інстанції (а.с. 48)провадження у цій справі відкрито в порядку загального позовного провадження.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 29 квітня 2024 року (а.с. 132-135) у задоволенні позовних вимог позивача у цій справі відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (а.с. 144-152) просив рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 у повному обсязі.

В автоматизованому порядку 22.05.2024 року для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Кочеткову І.В. та Онищенка Е.А. (а.с. 156). Ухвалою апеляційного суду від 23.05.2024 року витребувано справу у суду першої інстанції (а.с. 157-159), остання надійшла до апеляційного суду 30.05.2024 року (а.с. 160). Ухвалою апеляційного суду від 31.05.2024 року (а.с. 161) апеляційну скаргу залишено без руху, апелянт усунув недоліки апеляційної скарги у встановлений апеляційним судом строк (а.с. 164-166). В автоматизованому порядку 10.06.2024 року суддею Подліяновою Г.С. замінено суддю ОСОБА_7 у зв`язку з тривалою відпусткою останньої (а.с. 167-168). Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою у цій справі відкрито 10.06.2024 року (а.с. 169), дану справу за апеляційною скаргою призначено до апеляційного розгляду (а.с. 174), з урахуванням відповідного навантаження судді-доповідача і колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, які за рішенням загальних зборів суддів Запорізького апеляційного суду з липня 2021 року також приймають участь у розгляді кримінальних проваджень, та відповідного штат суддів апеляційного суду взагалі і відпустки судді-доповідача за графіком (з 01 липня 2024 року по 09 серпня 2024 року включно довідка а.с. 184).

Учасники цієї справи не скористались своїм правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу у цій справі. Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

Ухвалою апеляційного суду (а.с.187) розгляд цієї справи призначено в режимі відеоконференції в порядку задоволення клопотання представника позивача адвоката Ісаєнка О.В. (а.с.185-186).

В автоматизованому порядку суддею Поляков О.З. - у цій справі замінено суддю Онищенка Е.А. у зв`язку із тривалою відпусткою останнього (а.с.188-189).

Розгляд цієї справи, призначений апеляційним судом на 28 серпня 2024 року, не відбувся та був відкладений (а.с.192) в порядку задоволення клопотання представника позивача ОСОБА_1 адвоката Ісаєнка О.В. у зв`язку з наданням термінової правової допомоги іншій особі в іншій справі (а.с.190-191).

У дане судове засідання належним чином повідомлені апеляційним судом про дату, час і місце розгляду цієї справи через електронний кабінет та відповідач ОСОБА_3 через офіційний веб - сайт Судової влади України, враховуючи, що фактичне місце знаходження останньої достовірно суду не відоме, перетин державного кордону неповнолітньою ОСОБА_8 26.06.2019 року на пункті пропуску Чонгар, що заходить на межу з АР Крим, напрям Виїзд, за згодою батька (а.с.26-28), АР Крим та місце реєстрації останньої у м. Енергодар Запорізької області тимчасово окупована внаслідок військової агресії РФ територія України, що узгоджується із вимогами ст. 128 ЦПК України, (а.с.194-198) всі учасники цієї справи повторно не з`явились, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи не подавали.

В силу вимог ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом.

Крім того, в силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

При вищевикладених обставинах, на підставі ст. ст. 371 - 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутності всіх учасників цієї справи.

В силу вимог ст. 247 ч. 2 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи… фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.

Заслухавши у даному судовому засіданні доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скаргапозивача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 у цій справі підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судовими рішеннями є: … рішення, постанови… (ст. 258 ч. 1 п.2,3 ЦПК України).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні вищезазначеного позову позивача у цій справі, керувався ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76, 81, 82, 90, 91, 95, 141,258-259, 263-265, 267, 273, 354, 355 ЦПК України та виходив із необґрунтованості останнього, так як було встановлено фактичні обставини цієї справи, що мають суттєве значення для її вирішення, а саме, що дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , фактично проживає з відповідачкою, з позивачем дитина на час звернення до суду першої інстанції та на час розгляду справи не проживає, рішення суду про визначення місця проживання дитини винесено судом 06.02.2023 року, але не виконано, вже після винесення судового наказу від 10.06.2021 року про стягнення аліментів на утримання дитини; аліменти є власністю саме дитини, а тому суд першої інстанції врахував інтереси та права дитини, які закріплені у Конституції України та міжнародно-правових актах.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками суду першої інстанції, вважає їх правильними, а рішення суду першої інстанції таким, що ухвалене із додержанням вимог закону, є правильним та законним.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду. Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі відповідає.

Так, суд першої інстанції при вирішенні цієї справи правильно виходив із такого.

Згідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що згідно із повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження №5 від 18 червня 2021 року, громадянка України ОСОБА_9 народилась ІНФОРМАЦІЯ_5 . Батьком дитини є громадянин України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , матір`ю дитини є громадянка України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . (а.с.17-18)

Згідно із відповіддю Головного центру обробки спеціальної інформації Державної Прикордонної служби України №91 30046/0/15-22-Вих від 17.10.2022 року, з якої вбачається перетин державного кордону неповнолітньою ОСОБА_8 26.06.2019 року на пункті пропуску Чонгар, напрям Виїзд, за згодою батька (а.с.28).

Відповідно до Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань по кримінальному провадженню №0002029 від 09.07.2021 року вбачається, що до СВ Дарницького УП ГУНП в м. Києві надійшла ухвала Дарницького районного суду міста Києва у справі №753/13258/21 за скаргою ОСОБА_1 , з зобов`язанням внести відомості до ЄРДР за ч.2 ст. 146 КК України (а.с.26).

Згідно із відповіддю на адвокатський запит №352-аз-125/48/02-22 від 21.10.2022 року ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_7 громадянка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом зі своєю донькою громадянкою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 перетнули КПВВ «Чонгар», що знаходить на межу з АР Крим (а.с.27).

Вказане підтверджується відповіддю Головного центру обробки спеціальної інформації Державної Прикордонної служби України №91 30046/0/15-22-Вих від 17.10.2022 року, з якої вбачається перетин державного кордону неповнолітньою ОСОБА_8 26.06.2019 року на пункті пропуску Чонгар, напрям Виїзд, за згодою батька (а.с.28).

10 червня 2021 року Енергодарським міським судом Запорізької області у справі №316/965/21 провадження 2-н/36/162/21 видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання дитини ОСОБА_4 у розмірі 1/4 частини від заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку починаючи стягнення з 22.04.2021 року і до досягнення дитиною повнолітня (а.с.29, 31-32).

Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства").

Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

У ст. 180 СК України встановлений обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Ст. 181 СК України встановлено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до п.17 постанови №3 Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» право на звернення до суду із заявою про стягнення аліментів і відповідно право на отримання аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина.

18 червня 2021 року ОСОБА_3 звернулась до начальника Дарницького районного відділу ДВС у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) з заявою про відкриття виконавчого провадження на підставі судового наказу від 10.06.2021 року №316/965/21 (а.с.30).

Відповідно до постанови про відкриття виконавчого провадження головного державного виконавця Дарницького відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Стеценко Наталії Василівни від 14.07.2021 року, відкрито виконавче провадження з виконання Судового наказу №316/965/21 виданий 10.06.2021 року (а.с. 34).

Згідно Розрахунку заборгованості у виконавчому провадженні №65951766 від 16.02.2024 року, станом на 01.02.2024 року заборгованість по аліментам ОСОБА_1 становить 176071,14 гривень, заборгованість виникла з квітня 2021 року і жодної оплати за цей час не було (а.с.86-87).

Відповідно до ст. 197 СК України, з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів суд може відстрочити або розстрочити сплату заборгованості за аліментами. За позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Згідно з ч. 4 ст. 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Зазначені норми не встановлюють вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення (повного або часткового) від сплати аліментів. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд.

Згідно з рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 06 лютого 2023 року, яке набрало законної сили 21.03.2023 року, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації про відібрання дитини та визначення місця проживання дитини з батьком було задоволено. Відібрано малолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_8 від матері ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та повернуто її за адресою місця проживання АДРЕСА_1 . Визначено місце проживання дитини ОСОБА_4 разом із батьком ОСОБА_1 . Рішення суду в частині відібрання дитини ОСОБА_4 від матері ОСОБА_3 допущено до негайного виконання (а.с.20-24).

24 березня 2023 року Самарським районним судом м. Дніпропетровська було видано виконавчий лист на підставі вищевказаного рішення суду від 06 лютого 2023 року (а.с.25).

Відповідно до постанови про відкриття виконавчого провадження державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Мельникова Олега Андрійовича від 13.11.2023 року, відкрито виконавче провадження з виконання Судового наказу №206/2552/22 виданий 24.03.2023 року (а.с. 67).

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 15.01.2024 року було задоволено подання державного виконавця Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та оголошено у розшук боржника ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_9 та неповнолітню ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.74).

Отже, судом першої інстанції було правильно встановлено, що з вказаних доказів вбачається, що наразі неповнолітня ОСОБА_4 фактично на час подання позову та розгляду справи проживає саме з матір`ю, а не з батьком, що стороною позивача і не заперечується (СТ. 82 Ч. 1 ЦПК України). Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 06 лютого 2023 року фактично не виконане.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини.

Припинення стягнення аліментів є можливим у тому випадку, коли одержувач аліментів не витрачає одержані ним аліменти на дитину, дитина проживає з іншим із батьків, який її повністю і утримує. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я їх одержувача. При цьому обов`язок батька - платника аліментів утримувати дитину не припиняється.

Отже, законодавцем право на отримання аліментів пов`язано саме із фактичним проживанням дитини з одним із батьків, а також фактом прийняття участі в утриманні дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. ч. 7 та 8 ст. 7 СК України, під час вирішення будь - яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно з вимогами ст. 18 Конвенції про захист прав дитини суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини.

Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно із ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

В своїх поясненнях, представник позивача посилається на практику Верховного суду, серед яких зазначає і постанову від 03 лютого 2021 року у справі 520/21069/18. При цьому суд першої інстанції правильно звернув увагу, що в зазначений постанові спір не є подібним до правовідносин, які виникли між сторонами в даній справі, оскільки позивач, який просив звільнити його від сплати аліментів фактично проживав з дитиною.

Однак, саме в цій постанові Верховний Суд в чергове наголосив, що відповідно до положень ст. 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй «Про права дитини», яку ратифіковано постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи.

За своєю суттю аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні.

Суд, припинивши стягнення аліментів та звільнивши позивача від сплати аліментів позивача, фактично порушить право дитини, якому повинен приділити першочергову увагу.

Відтак, з урахуванням предмета даного спору (припинення стягнення аліментів на утримання дитини), однією з обставин, яка підлягає доказуванню у справі, є те, з ким саме з батьків проживає дитина на час звернення до суду з позовом і розгляду справи судом та ухвалення рішення по справі, зокрема з одержувачем аліментів чи з їх платником.

При винесенні рішення, судом першої інстанції була правильно врахована постанова Верховного суду від 01 квітня 2024 року у справі № 184/1781/22, в якій спірні правовідносини стосувалися звільнення батька від сплати аліментів, оскільки дитина на користь якої стягують аліменти, разом з матір`ю проживає на території держави агресора. Колегія суддів погодилась з висновком судів попередніх інстанцій, якими було відмовлено у задоволенні позову і зазначила, що зокрема проживання дитини на території держави агресора і наявність у матері громадянства такої держави не є підставою для звільнення від сплати аліментів.

Ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на наведені вище норми права, встановлені фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, а саме, що дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , фактично проживає з відповідачкою, з позивачем дитина на час звернення до суду першої інстанції та на час розгляду справи не проживає, рішення суду про визначення місця проживання дитини винесено судом 06.02.2023 року, фактично не виконано, і вже після винесення судового наказу від 10.06.2021 року про стягнення аліментів на утримання дитини, враховуючи, що аліменти є власністю саме дитини, беручи до уваги інтереси дитини та враховуючи права дитини, які закріплені у Конституції України та міжнародно-правових актах, оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа Дарницький відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про припинення стягнення аліментів та звільнення від сплати аліментів, у цій справі необхідно відмовити.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 є такими, що фактично дублюють доводи його позову у цій справі у суді першої інстанції, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд.

Ці доводи є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію позивача, яку він та його представник вважають такою, що є єдино правильною та єдино можливою.

Суд першої інстанції на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному з`ясуванню обставин цієї справи.

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України. За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 81 ч. 6 ЦПК України). Підстави для звільнення від доказування позивача, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні. Позивач і представник останнього не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування позову позивача у цій справі.

Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги сторони позивача.

Так, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасник справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Проте, докази, передбачені ст. 367 ч. ч. 2,3 ЦПК України, у цій справі відсутні та зокрема стороною позивача апеляційному суду не надані.

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення.

В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

Встановлено, що хоча суд першої інстанції у своєму рішенні у цій справі і послався на ст. 141 ЦПК України, але фактично останній цим рішенням не вирішував у цій справі питання про розподіл понесених судових витрат між сторонами, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, а тому останнє також в апеляційному порядку не переглядалось. Однак, воно може бути вирішено судом першої інстанції у подальшому за власною ініціативою або за заявою учасників цієї справи в порядку, передбаченому ст. 270 ЦПК України.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.

Також, в силу вимог ст. 141 ч. 1 ЦПК України в разі відмови позивачу у задоволенні його вищезазначеної апеляційної скарги у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок відповідача будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 29 квітня 2024 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 14.11.2024 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Подліянова Г.С.Поляков О.З.