КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2024 року місто Київ.

Справа № 753/4097/24

Апеляційне провадження № 22-ц/824/15279/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Судді-доповідача Желепи О.В.,

суддів: Мазурик О.Ф., Немировської О.В.

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 4 квітня 2024 року (у складі судді Каліушка Ф.А., інформація щодо дати складання повного тексту відсутня)

у справі за позовом Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості

ВСТАНОВИВ

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 4 квітня 2024 року позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва» заборгованість за послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій у розмірі 42 609,33 грн, 3% річних у розмірі 2 081,47 грн, інфляційне збільшення боргу у розмірі 6 573,58 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва» витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 028,00 грн. по 1 514,00 грн. з кожного.

Не погоджуючись з таким рішенням, ОСОБА_1 30 липня 2024 року подала засобами поштового зв`язку до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, якою просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що оскаржуване рішення суперечить нормам матеріального та процесуального права, рішення є необґрунтованим та незаконним, судом не повністю з`ясовано обставини , що мають значення для справи.

Вказує, що відповідач не проживала і не проживає за адресою, на яку направлялися повідомлення судом першої інстанції, а тому ОСОБА_1 не була обізнана про наявність провадження по даній справі.

Звертає увагу, що окрім витягу з ЄДРЮО будь-які установчі документи на КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва» в матеріалах справи відсутні. Також суду не надано доказів того, що позивачем щомісячно направлялись квитанції з сумою боргу, вручалися приписи та претензії з повідомленням про існуючу заборгованість та обов`язок її погасити відповідачам. Позивачем, у порушення вимог процесуального права не надано докази того, що ним надавалися житлово-комунальні послуги в будинку АДРЕСА_1 .

Вказує, що позивачем пропущений строк позовної давності, а саме щодо вимог про стягнення заборгованості за період з 01.05.2015 року по 31.01.2021 року. Зазначає, що відповідач була позбавлена можливості заявити до суду першої інстанції клопотання про застосування наслідків спливу строку позовної давності, оскільки не була обізнана про наявність судового провадження.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 6 серпня 2024 року відкрито апеляційне провадження у даній справі.

23 вересня 2024 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив позивача, яким просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Вказує, що співвласниками житлового будинку АДРЕСА_1 не прийнято рішення про форму управління багатоквартирним будинком, то, враховуючи положення ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», Керуюча компанія продовжує надавати послуги з утримання будинків , споруд та прибудинкових територій. Вказує, що позивачем неодноразово зазначалось, що відповідачами після опублікування Договору про надання послуг не надходило жодних листів із запереченням чи відмовою від надання послуг з утримання.

Зазначає, що відповідачі, як власники квартири, зобов`язанні її утримувати та сплачувати вартість житлово-комунальних послуг, незалежно від фактичного місця проживання чи реєстрації.

Вказує, що наданий суду першої інстанції розрахунок заборгованості за послуги з утримання будинків, споруд і прибудинкових територій за період з 01.05.2015 по 31.04.2024 року є обґрунтованим, тарифи вказані згідно вищезазначених розпоряджень КМДА. Щомісячне нарахування вираховується шляхом множення загальної площі квартири на тариф.

Вказує, що строк позовної давності за всіма вимогами, що виникли після 12.03.2017 року продовжується на підставі пункту 12 розділу «Прикинцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України на строк дії карантину. Крім того, строк позовної давності переривався до 12.03.2017 року сплатою відповідачами заборгованості.

Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно із ч. 1. ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки в даній справі ціна позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За приписами норм статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 162 ЖК України плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

Згідно із п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний своєчасно оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до вимог ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить.

Статтею 610 Цивільного кодексу України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва» відповідно до Розпорядження Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації №33 від 30.01.2015 «Про закріплення за комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва» об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва надає послуги з утримання будинку та прибудинкової території за адресою: АДРЕСА_1 на підставі Договору про надання послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій, який оприлюднено в газеті «Хрещатик» від 14.07.2015 №99 (4695), який є договором приєднання відповідно до норм статті 634 Цивільного кодексу України, та вважається акцептованим усіма споживачами, які в установленому порядку не надали заперечення щодо умов Договору.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачі є власниками квартири АДРЕСА_1 , а відтак є споживачами житлово-комунальних послуг за вказаною адресою, які надаються позивачем.

За період з 01.05.2015 по 31.01.2024 заборгованість по квартирі АДРЕСА_1 перед Керуючою компанією за оплату послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій становить 42 609,33 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості по послугам з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій по особовому рахунку № НОМЕР_1 .

Відповідачі не відмовлялись від надання позивачем житлово-комунальних послуг та отримували їх, разом з тим своєчасно не вносили плату за користування, у зв`яку із чим за ними утворилась заборгованість у розмірі 42 609,33 грн.

На суму заборгованості, яка утворилась, позивачем нараховано відповідачам інфляційне збільшення боргу у розмірі 6 573,58 грн. та нараховано 3% річних в сумі 2 081,47 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції врахував, що відповідачі є зареєстрованими користувачами майна, розрахунок боргу наданий позивачем не спростували, відзив на позов не надали, та дійшов висновку, що позов Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості є обґрунтованим.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

ОСОБА_1 стверджує, що була не повідомлена судом першої інстанції про розгляд справи.

Згідно з частинами шостою, восьмою статті 128 ЦПК України судова повістка, у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відповідно до відповіді на запит суду першої інстанції до електронного реєстру територіальної громади м. Києва «ГІОЦ/КМДА», ОСОБА_1 значиться за адресою місця проживання: АДРЕСА_1 .

В матеріалах справи наявне рекомендоване повідомлення ОСОБА_1 , яким надсилався супровідний лист з копією ухвали про відкриття провадження та копією позовної заяви з додатками, до зазначеної адреси та який повернувся до суду першої інстанції з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 27).

Відповідачем іншої адреси проживання суду першої інстанції не повідомлено, не надано докази відсутності реєстрації за вказаною адресою. Крім того відповідно до наданої копії паспорту, в графі «Місто проживання» стоїть відмітка про те, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 .

Враховуючи зазначене, апеляційний суд констатує, що відповідач була належно повідомлений про розгляд справи в суді першої інстанції.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_1 має право власності на 5/16 часток квартири за адресою : АДРЕСА_1 (а. с. 13)., тобто є її співвласником, а тому зобов`язана утримувати вказане майно та нести витрати на утримання своєї власності.

Щодо доводів скаржника про відсутність в матеріалах справи повноважень Директора Комунального підприємства Андрія Солодухи, яким було підписано позовну заяву, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частин першої, третьої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Юридична особа незалежно від порядку її створення бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи), або через представника.

Частинами першою-третьою, п`ятою статті 65 ГК України передбачено, що управління підприємством здійснюється відповідно до його установчих документів на основі поєднання прав власника щодо господарського використання свого майна і участі в управлінні трудового колективу. Власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства чи інших установчих документів. Для керівництва господарською діяльністю підприємства власник (власники) безпосередньо або через уповноважені органи чи наглядова рада такого підприємства (у разі її утворення) призначає (обирає) керівника підприємства, який є підзвітним власнику, його уповноваженому органу чи наглядовій раді. Керівник підприємства, головний бухгалтер, члени наглядової ради (у разі її утворення), виконавчого органу та інших органів управління підприємства відповідно до статуту є посадовими особами цього підприємства. Статутом підприємства посадовими особами можуть бути визнані й інші особи. Керівник підприємства без доручення діє від імені підприємства, представляє його інтереси в органах державної влади і органах місцевого самоврядування, інших організаціях, у відносинах з юридичними особами та громадянами, формує адміністрацію підприємства і вирішує питання діяльності підприємства в межах та порядку, визначених установчими документами.

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Солодуха А.М. як керівник КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва» має право вчиняти дії від імені цієї юридичної особи, у тому силі підписувати договори, тощо.

З урахуванням зазначеного, твердження відповідача про неможливість встановити особу, якою підписано позовну заяву, спростовуються матеріалами справи.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності доказів про наявність договірних відносин між позивачем та відповідачами, колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва» відповідно до Розпорядження Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації №33 від 30.01.2015 «Про закріплення за комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва» об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва надає послуги з утримання будинку та прибудинкової території за адресою: АДРЕСА_1 на підставі Договору про надання послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій, який оприлюднено в газеті «Хрещатик» від 14.07.2015 №99 (4695), який є договором приєднання відповідно до норм статті 634 Цивільного кодексу України, та вважається акцептованим усіма споживачами, які в установленому порядку не надали заперечення щодо умов Договору.

Матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_1 не є споживачем послуг за вищевказаною адресою.

За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно з частиною першою статті 641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Відповідно до частин першої, другої статті 642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказано у пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Отже, за змістом даних норм відповідь особи про прийняття пропозиції укласти договір - акцепт повинен бути повним і беззастережним. В такому випадку особа, яка зробила пропозицію укласти договір (оферту), у разі беззастережного акцепту цієї пропозиції його адресатом, автоматично стає стороною в договірному зобов`язанні.

За загальним правилом мовчання не є акцептом, якщо інше не випливає із закону, звичаю ділового обороту або з колишніх ділових відносин сторін. Мовчання можна вважати акцептом лише тоді, коли це прямо передбачено договором або законом.

Зокрема, згідно статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму вчинення правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Водночас за частиною третьої статті 205 ЦК України мовчання, як форма вираження волі сторони до вчинення правочину, може мати місце у випадках, встановлених договором або законом.

Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року покладає на споживача обов`язок укласти договір про надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору, та оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом (пункти 1 і 5 частини третьої статті 20 Закону).

Наведені приписи закону свідчать про обов`язковість договору про надання житлово-комунальних послуг для споживача та неможливість останнього відмовитись від укладання договору, а сам договір є укладеним з моменту, коли споживач акцептував пропозицію офертанта повністю та без застережень або у вигляді конклюдентних дій прийняв оферту, або за умови передбачення такого у договорі або законі не висловив заперечень проти договору у формі мовчання.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 646/834/17, де скасовуючи судові рішення про відмову у стягненні боргу за надані комунальні послуги та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, Верховний Суд зазначив, що надавач послуг опублікував в газеті у якості пропозиції (оферти) для підписання споживачами публічний договір про надання комунальних послуг, а тому з огляду на те, що відповідач протягом місяця з дня публікації не направив свою письмову відмову укласти договір, то він вважається таким, що прийняв пропозицію позивача про укладення договору. При цьому Верховний Суд керувався тим, що на фізичних осіб покладено законодавчий обов`язок укласти договір та вносити плату за користування послугами, а тому у випадку відсутності прийняття оферти шляхом погодження на укладання договору про надання послуг або конклюдентних дій, які свідчать про прийняття пропозиції, таке прийняття може бути також у вигляді мовчання.

При цьому, при розгляді такої категорії спорів слід також враховувати правовий висновок, викладений у постанові від 20 квітня 2016 року Верховного Суду України при розгляді справи № 6-2951цс15, предметом якої був спір про стягнення боргу за надані комунальні послуги, відповідно до якого, хоча у частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» зазначено, що відносини між учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 вказаного Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17, де Велика Палата погодилася з висновками судів першої й апеляційної інстанцій про те, що у сторін спору є фактичні договірні відносини щодо надання відповідних житлово-комунальних послуг, а відсутність укладеного письмового договору не звільняє відповідача від обов`язку оплати за надані такі послуги та не знайшла підстав для відступу від висновку Верховного Суду України у постанові від 20 квітня 2016 року при розгляді справи № 6-2951цс15 (пункти 19-20).

Такі ж висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц та від 06 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16 щодо обов`язковості сплати комунальних послуг незалежно від наявності договору.

Доводи відповідача про ненадання послуг є не доведеними, суду не надано жодного доказу що в будинку не вивозилось сміття не прибиралась прибудинкова територія, не працювали ліфти та не надавались інші послуги з утримання будинку.

Не надано також доказів надання послуг неналежної якості, або наданнятаких послуг іншою обслуговуючою організацією.

Доводи відповідача про те, що їй не надсилались претензії, щодо сплати боргу на правильність рішення не впливають.

До матеріалів справи позивачем долучено довідку про заборгованість, що обліковується за період з 01.05.2015 по 31.01.2024 по особовому рахунку НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 7-8), з якої вбачається, що загальна сума заборгованості відповідача становить 42 609, 33 грн за послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій. Відповідно до розрахунку інфляційного збільшення боргу та 3% річних, позивачем нараховано відповідачам інфляційне збільшення боргу у розмірі 6 573,58 грн. та нараховано 3% річних в сумі 2 081,47 грн (а.с. 9-11)

Розрахунок заборгованості відповідачем не спростовано.

Колегією суддів вказаний розрахунок перевірено на правильність.

Доказів на підтвердження сплати наявної заборгованості в повному обсязі відповідачем не надано, матеріали справи відповідних доказів також не містять.

Щодо заяви відповідача про застосування позовної давності, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).

Як зазначено вище, апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_1 була належно повідомлена про розгляд позовної заяви в суді першої інстанції. До винесення рішення судом першої інстанції відповідач відповідну заяву не подавав.

Отже, оскільки ОСОБА_1 була повідомлена про розгляд справи у суді першої інстанції, але своїм правом на подання заяви про застосування позовної давності не скористалась, підстави для застосування позовної давності апеляційним судом відсутні.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 12 ЦПК України).

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для її скасування, а зводяться до довільного тлумачення апелянтом норм закону.

При цьому апеляційний суд враховує, що, як неодноразово відзначав Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торія проти Іспанії», заява № 18390/91).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення ЄСПЛ у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення ЄСПЛ у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення районного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа незначної складності, то вона відноситься до малозначних справ.

За приписами п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах.

На підставі викладеного та керуючись ст. 255, 268, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 4 квітня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України, не підлягає.

Головуючий О.В. Желепа

Судді О.Ф. Мазурик

О.В. Немировська