Номер провадження: 22-ц/813/7120/24
Головуючий у першій інстанції Середа І.В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.10.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Чередник К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 07 серпня 2024 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком та земельною ділянкою, вселення та виселення, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2023 року ОСОБА_2 , від імені якої діє представник ОСОБА_4 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про усунення перешкод у перешкоди у користуванні житловим будинком загальною площею 232,3 кв.м житловою площею 107,9 кв.м та земельною ділянкою, площею 0.0773 га, кадастровий номер :70:007:0052, за адресою: АДРЕСА_1 , вселення її у вказаний житловий будинок, виселення ОСОБА_3 із вказаного житлового будинку та зобов`язання ОСОБА_1 не перешкоджати їй у користуванні житловим будинком та земельною ділянкою, на якій він розташований.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 08 січня 2014 року позивачка перебувала із ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу подружжя набуло у власність земельну ділянку, яку згодом поділили на дві ділянки, на одній з них сторони збудували житловий будинок, якому присвоєно адресу: АДРЕСА_1 , право власності на який зареєстроване в рівних частках за кожним із подружжям. З листопада 2022 року позивачка та ОСОБА_1 перестали підтримувати шлюбні стосунки, у зв`язку з чим вона звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу. Після припинення сімейних стосунків ОСОБА_1 почав проживати з ОСОБА_3 . Відповідачі обмежили доступ позивачки до належного їй майна, чинять перешкоди у користуванні власністю, ОСОБА_1 вчиняє стосовно ОСОБА_2 протиправні дії, застосовує заходи психологічного насильства. Відповідачі використовують належне позивачці майно для отримання прибутку шляхом здавання його в оренду, привласнюють прибуток, отриманий від використання цього майна. Спроби врегулювати спірні питання мирним шляхом, так само як і звернення до правоохоронних органів, результату не дали.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 07 серпня 2024 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком та земельною ділянкою, вселення та виселення - задоволено частково.

Усунуто ОСОБА_2 перешкоди у користуванні житловим будинком загальною площею 232,3 кв. м житловою площею 107,9 кв. м та земельною ділянкою, площею 0.0773 га, кадастровий номер :70:007:0052, за адресою: АДРЕСА_1 .

Вселено ОСОБА_2 в житловий будинок загальною площею 232,3 кв. м житловою площею 107,9 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 .

Зобов`язано ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_2 перешкоди у користуванні житловим будинком загальною площею 232,3 кв. м житловою площею 107,9 кв. м та земельною ділянкою, площею 0.0773 га, кадастровий номер :70:007:0052, за адресою: АДРЕСА_1 .

В частині вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виселення відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 2147,2 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 07 серпня 2024 року в частині позовних вимог до ОСОБА_1 та ухвалите в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позову до ОСОБА_1 відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Тобто справа переглядається лише в частині задоволених вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком та земельною ділянкою, а також щодо вселення ОСОБА_2 . В інший частині рішення суду не оскаржується і в апеляційному порядку не переглядається.

Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, відповідач-скаржник ОСОБА_1 в судове засідання, призначене на 08.10.2024 року о 14:30 год. не з`явився, напередодні 07.10.2024 року до канцелярії Одеського апеляційного суду подав письмову заяву про відкладення судового засідання призначеного на 08.10.2024 року, у зв`язку з його хворобою та додав до заяви медичний висновок про тимчасову непрацездатність відкритий 07.10.2024 року о 12:10 год.

Присутні в судовому засіданні 08.10.2024 року позивач ОСОБА_2 та її представник адвокат Досковський В.Г. заперечували проти відкладення судового засідання, посилаючись на те, що явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою і крім того, у розпорядженні позивача є запис з камер відеоспостереження за адресою: АДРЕСА_1 від 07.10.2024 року з часом фіксації 19:39 год., на якому ОСОБА_5 перетягує та встановлює перед спірним будинком кам`яну чашу (клумбу) для квітів. Тобто ввечері того ж самого дня коли ОСОБА_1 напередодні судового засідання відкрив листок непрацездатності, а саме: 07.10.20224 року, він спромігся встановлювати кам`яну чашу для квітів, а перед цим в робочий час - особисто подати заяву про відкладення розгляду справи до канцелярії Одеського апеляційного суду.

Судова колегія оглянула наданий стороною позивача відеозапис з камер відеоспостереження, який датовано 07.10.2024 року о 19:39 год. і заслухала пояснення позивача ОСОБА_2 та її представника адвоката Досковського В.Г., які підтвердили, що на відеозаписі дійсно відображена територія перед будинком АДРЕСА_1 .

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Оскільки явка учасників справи до апеляційного суду не є обов`язковою, при цьому відповідач-скаржник навів всі необхідні доводи незгоди з оскаржуваним рішенням суду в апеляційній скарзі і нових письмових пояснень не подавав, а наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, спір підлягає вирішенню по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Тому розгляд апеляційним судом справи за відсутності учасників, які не з`явилися в судове засідання при таких обставинах не є порушенням їхніх прав щодо забезпечення участі в судовому засіданні і доступі до правосуддя. Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі № 361/8331/18.

Крім того, слід звернути увагу, що справа перебуває на розгляді в судах з вересня 2023 року, тобто з перевищенням строків передбачених ст. ст. 210, 371 ЦПК України.

Враховуючи наведені обставини, колегія суддів не вбачає підстав для відкладення розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 п. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;6) як розподілити між сторонами судові витрати;7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Задовольняючи позов частково, усуваючи ОСОБА_2 перешкоди у користуванні житловим будинком загальною площею 232,3 кв. м житловою площею 107,9 кв. м та земельною ділянкою, площею 0.0773 га, кадастровий номер :70:007:0052, за адресою: АДРЕСА_1 , вселяючи ОСОБА_2 в житловий будинок загальною площею 232,3 кв. м житловою площею 107,9 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , зобов`язуючи ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_2 перешкод у користуванні житловим будинком загальною площею 232,3 кв. м житловою площею 107,9 кв. м та земельною ділянкою, площею 0.0773 га, кадастровий номер :70:007:0052, за адресою: АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходив з його обґрунтованості та доведеності.

Колегія суддів погоджується з таким висновком районного суду.

Судом встановлено, що:

- 08 січня 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану у Малиновському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 3;

- за час перебування у шлюбі на підставі рішення Одеської міської ради від 27 квітня 2017 року № 698-VІІ ОСОБА_1 і ОСОБА_2 передано безоплатно у спільну сумісну власність земельну ділянку площею 0,1000 га кадастровий номер :70:007:0042 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та в оренду площею 0,0151 га кадастровий номер :70:007:0041 строком на 49 років за адресою АДРЕСА_1 ;

- на підставі рішення Одеської міської ради від 27 квітня 2017 року № 698-VІІ державним реєстратором приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Алексєєвою О.О. 23 травня 2016 року внесено запис про право власності № 14657912 на земельну ділянку площею 0,1 га кадастровий номер :70:007:0042, відповідно до якого власниками ділянки на праві спільної сумісної власності є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;

- зазначену ділянку згодом було поділено на дві земельних ділянки: площею 0,0227 га, кадастровий номер :70:007:0051 та площею 0,0773 га, кадастровий номер :70:007:0052;

- на земельній ділянці площею 0,0773 га, кадастровий номер :70:007:0052 подружжя побудувало житловий будинок загальною площею 232,3 кв. м, житловою площею 107,9 кв. м, якому присвоєно адресу: АДРЕСА_1 ;

- право власності на житловий будинок зареєстрували на праві спільної часткової власності в рівних частках за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на підставі технічного паспорту, виготовленого ПП «Укрелтранс» від 24 травня 2017 року, декларації про готовність об`єкта до експлуатації ОД75, виданої 18 травня 2017 року Управлінням ДАБК Одеської міської ради;

- вказаний житловий будинок фактично використовувався подружжям як міні-отель, має дев`ять одномісних номерів та два двомісні номери;

- з листопада 2022 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 припинили подружні стосунки, ведення спільного господарства та почали проживати окремо;

- 22 березня 2023 року ОСОБА_2 звернулася до Суворовського районного суду м. Одеси з позовом про розірвання шлюбу;

- ухвалою судді Суворовського районного суду м. Одеси від 13 квітня 2023 року у справі № 523/6200/23 відкрито провадження за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя;

- з моменту припинення шлюбних стосунків ОСОБА_2 неодноразово зверталася до правоохоронних органів через вчинення перешкоди відповідачем ОСОБА_1 у користуванні спільним майном;

- згідно з довідкою КНП Саф`янської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області "Центральна районна лікарня" ОСОБА_3 працює в лікарні на посаді медичної сестри приймального відділення № 1 загально-лікарняного персоналу з 01.07.2003 року по теперішній час;

- за відомостями Виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ;

- допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_6 , яка працює в аптеці разом з позивачкою, пояснила, що з літа 2022 року позивачці не дозволяють заходити на ділянку, тоді як раніше вона мала безперешкодний доступ, до пожежі в 2022 році коли у сторін були нормальні стосунки, і відповідач ключі від номерів у будинку залишав в аптеці. Після розірвання стосунків з позивачкою вже ключі він не залишав, однак продовжував використовувати будівлю під готель;

- свідок ОСОБА_7 повідомила, що знає позивачку та відповідача вже протягом 8 років, працює вона в аптеці разом з позивачкою. Ще два роки тому проблем у сторін не було, позивачка мала доступ, користувалася і будинком і ділянкою. Будівля використовувалася як мотель, в аптеці запитували де можна заселитися, давали людям візитки, через вікно, яке виходить у двір, було видно як ходять в будинок різні люди. На теперішній час доступу до будинку позивачка не має, як вона повідомляла її - не впускають.

Колегія суддів виходить з наступного.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного права.

Відповідно до частини першої та пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з частинами першою, другою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

За змістом частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до положень ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно з частинами першою та другою статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Частиною першою статті 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою (частина перша статті 358 ЦК України).

Спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Частка у праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), усунення перешкод у здійсненні права користування майном. Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним.

Подібні висновки викладені, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року в справі № 761/5115/17.

Згідно зі статтею 7 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

У випадку порушення житлових прав будь-яка особа має право вимагати у судовому порядку поновлення цих прав зокрема шляхом вселення особи до житла, що належить їй на праві володіння чи користування.

Встановивши, що ОСОБА_2 належить 1/2 частка у праві власності на домоволодіння та земельна ділянка при домоволодінні, однак вона позбавлена можливості користуватися належним їй нерухомим майном та те, що відповідач ОСОБА_1 , якому належить інша 1/2 частка у праві власності на домоволодіння, не визнає право позивача на користування спільним майном та чинить їй перешкоди у доступі до житла, суд першої інстанції, дійшов мотивованого висновку про наявність правових підстав для усунення ОСОБА_2 перешкод у користуванні належною їй власністю, шляхом вселення останньої у спірне домоволодіння.

При цьому суд надав належну критичну оцінку позиції відповідача, який в суді під час розгляду справи по суті відповідаючи на запитання головуючої судді, зазначав, що позов не визнає, вимоги надумані, він перешкод не створює, але на пропозицію врегулювати мирним шляхом спірні питання і тим самим підтвердити відсутність з його боку перешкод позивачці, відповів відмовою, посилаючись на витрати, які відповідач поніс на зміну воріт та придбання іншого майна, яке може пошкодити позивачка. Суд вірно зазначив, що своїми діями та відповідями ОСОБА_1 підтверджує факт вчинення ним перешкод позивачці в користуванні спірним майном.

Крім того, суд також обґрунтовано зазначив, що не виділення нерухомого майна в натурі, не надає підстав для обмеження доступу до користування майном (домоволодінням), яке перебуває у спільній частковій власності, а також земельною ділянкою при цьому домоволодінні іншому співвласнику, оскільки до вирішення витання про можливість виділу в натурі чи визначення порядку користування зазначеного нерухомого майна, власники мають право користування всім майном в цілому без обмежень.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 фактично зведені лише до незгоди з висновком суду першої інстанції без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскарженій частині без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 07 серпня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено: 15.10.2024 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова