Постанова

Іменем України

18 червня 2024 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/11988/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О. В., Немировської О. В.,

за участю секретаря Марченка М. С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Оболонського районного суду м. Києва

від 14 березня 2024 року

в складі судді Шролик І. С.

у цивільній справі №756/11452/22 Оболонського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2 ,

третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Краснощок Людмила Миколаївна,

про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на майно та зміну черговості спадкування,

У С Т А Н О В И В:

В грудні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до Оболонського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 , в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просила:

- встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 разом із спадкодавцем ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю не менш, як п`ять років до часу відкриття спадщини, а саме в період з 01.01.2004 по 08.02.2022;

- визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 рухоме майно - транспортний засіб Hyundai Accent, 2008 року, державний номер НОМЕР_1 , кузов №: НОМЕР_2 ;

- визнати за ОСОБА_1 в порядку поділу спільного майна право власності на 1/2 частину транспортного засобу Hyundai Accent, 2008 року, державний номер НОМЕР_1 , кузов №: НОМЕР_2 ;

- змінити черговість спадкування за законом ОСОБА_1 та визнати її такою, що має право на спадкування майна ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на рівні другої черги спадкоємців за законом.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що з 01 жовтня 1998 року по 08 лютого 2022 року вона та ОСОБА_3 спільно проживали однією сім`єю, були пов`язані спільним побутом, мали спільний бюджет, спільні витрати на ремонт та утримання житла, вели спільне господарство, мали взаємні права та обов`язки. Вона надавала цивільному чоловікові фізичну, моральну, матеріальну та психологічну допомогу. ОСОБА_3 мав проблеми зі здоров`ям, зокрема, порушення роботи серця, підшлункової залози, хронічне захворювання печінки - гепатит В, що призводило до спеціального режиму та дієтичного харчування, систематичного прийняття ліків та контролю тиску і рівню цукру в крові.

У період їх спільного проживання за спільні кошти навесні 2009 року було придбано транспортний засіб Hyundai Accent, д.н.з. НОМЕР_1 , який зареєстровано на ім`я ОСОБА_3 .

Вважала, що оскільки вона проживала з ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, то набутий ними за час спільного проживання автомобіль належить їм на праві спільної сумісної власності. У зв`язку з цим і звернулася до суду з даним позовом.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 14 березня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивачка подала апеляційну скаргу, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного та всебічного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

В обґрунтування апеляційної скарги вказувала, що суд першої інстанції безпідставно не прийняв до уваги та належним чином не дослідив докази, які підтверджують факт проживання однією сім`єю позивачки та спадкодавця з 01.10.1998, зокрема акт про заселення до квартири, акт про фактичне проживання у квартирі, довідку про відсутність заборгованості по утриманню будинку та прибудинкової території, довідку від 06.10.2022, свідчення ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , копії спільних фотокарток.

Суд дійшов помилкового висновку, що фотокартки та покази свідків є єдиними доказами на підтвердження позовних вимог.

Суд необґрунтовано вважав суперечливими покази свідків, допитаних в судовому засіданні 14.02.2024, які підтвердили обставини того, що вона разом із спадкоємцем в березні 2014 року вселилися в квартиру АДРЕСА_1 , зробили в цій квартирі ремонт і проживали там разом до смерті спадкодавця.

Вказувала, що суд також безпідставно не взяв до уваги, як доказ, виписки із амбулаторної картки ОСОБА_3 , адже в медичних документах ОСОБА_3 на момент придбання автомобіля у 2009 році було зазначено місце проживання за її зареєстрованим місцем проживання, що в свою чергу доводить факт постійного проживання її із спадкодавцем та сталість зв`язків, які притаманні подружжю.

Вважала, що висновок суду про те, що спадкодавець мав фінансову можливість за власні кошти придбати автомобіль суперечать матеріалам справи.

За наведених обставин просила скасувати рішення Оболонського районного суду м. Києва від 14 березня 2024 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог в частині встановлення факту проживання однією сім`єю із спадкодавцем, визнання автомобіля спільною сумісною власністю та визнання за нею права власності на 1/2 частину автомобіля.

Представник позивачки - ОСОБА_6 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити з підстав, викладених в ній.

Представник відповідача - ОСОБА_7 в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, просила залишити без задоволення, а рішення суду без змін, як законне та обґрунтоване.

Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Краснощок Л. М., належний чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з 'явилася. Надіслала лист, в якому просила проводити розгляд справи без її участі (том 2, а. с. 202-203).

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, встановивши, що позивачкою надано докази та доведено факт проживання однією сім'єю із спадкодавцем лише з серпня 2018 року, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його правильним, з огляду на наступне.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Києві помер ОСОБА_3 . Причиною смерті ОСОБА_3 стала гостра коронарна недостатність, що доводиться довідкою про причину смерті №69 від 08.02.2022.

На день смерті за ОСОБА_3 на праві власності був зареєстрований транспортний засіб марки «Хюндай», д.н.з. НОМЕР_1 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 . Автомобіль було придбано на підставі договору купівлі-продажу від 15 травня 2009 року укладеного з ОСОБА_3 .

Згідно копії спадкової справи №11/2022 до майна померлого ОСОБА_3 , заведеної приватним нотаріусом КМНО Краснощок Л. М., 16 червня 2022 року із заявою про прийняття спадщини звернувся брат померлого ОСОБА_2 . Того ж дня - 16.06.2022 мати померлого ОСОБА_8 подала заяву про відмову від спадщини.

04 серпня 2022 року ОСОБА_1 подала заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3

05 серпня 2022 року від ОСОБА_8 надійшла заява, в якій вона відкликала раніше подану заяву про відмову від прийняття спадщини та приймає спадщину, яка залишилася після смерті її сина ОСОБА_3 .

Листом адресованим ОСОБА_1 від 19 серпня 2022 року, приватний нотаріус КМНО Краснощок Л. М. повідомила про зупинення нотаріальної дії за її письмовою заявою у зв`язку зі зверненням до суду.

На виконання ухвали суду з Державної податкової служби України надійшла інформація про доходи ОСОБА_3 у період з 2000 року по 2022 рік, з якої вбачається, що спадкодавець працював у Головному управлінні статистики у м. Києві та отримував доходи.

Згідно довідки №23-46/40 від 12 вересня 2023 року, ОСОБА_3 працював в Головному управлінні статистики у м. Києві з 16 вересня 1999 року по 07 лютого 2022 року на посаді заступника начальника управління-начальника відділу експлуатації будівлі управління господарського забезпечення.

Згідно дублікату виписки №1425 із медичної картки стаціонарного хворого ОСОБА_3 , останній перебував на стаціонарному лікуванні у терапевтичному відділенні №1 КНП «КМКЛ № 8» з 03 лютого 2022 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер).

Судом також встановлено, що з наданих позивачем виписок з її карткового рахунку, вона здійснювала оплату комунальних послуг за квартиру АДРЕСА_1 , за період з серпня 2018 року по липень 2022 року.

За договором дарування квартири від 10 квітня 2014 року ОСОБА_8 подарувала відповідачу ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва, за адресою: АДРЕСА_2 станом на 09 лютого 2022 року були зареєстровані: з 12 червня 1979 року ОСОБА_8 , з 22 листопада 1988 року по 09 лютого 2022 року ОСОБА_3 та з 09 листопада 1993 року - ОСОБА_2 .

Крім того, суд першої інстанції встановив, що є доведеними обставини проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 разом у квартирі АДРЕСА_1 у період з серпня 2018 року по 08 лютого 2022 року (день смерті спадкодавця), що підтверджується виписками з особового рахунку позивачки про сплату комунальних послуг та витрат по утриманню майна за цією ж адресою, що належала на праві власності відповідачу, тобто брату спадкодавця.

Отже, суд першої інстанції встановив, що є доведеною обставина спільного проживання позивачки разом із спадкоємцем у період з серпня 2018 року по день смерті спадкодавця (08 лютого 2022 року), тобто 4,5 (чотири з половиною) роки.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд в постанові від 26 травня 2022 року у справі №362/3705/20 зазначив, що закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц).

У цивільних справах суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.

У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статями 76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують, і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

У справі, що переглядається, в обґрунтування позову ОСОБА_1 посилалася на те, що з 01.10.1998 по 08.02.2022 вона та ОСОБА_3 (спадкодавець) спільно проживали однією сім`єю, були пов`язані спільним побутом, мали спільний бюджет, спільні витрати на ремонт та утримання житла, мали взаємні права та обов`язки, що підтверджується показами свідків, спільними фотокартками, письмовими доказами про заселення до квартири та проживання у квартирі; вони разом із спадкодавцем вели спільне господарство, через стан здоров`я спадкодавця вона постійно надавала йому нематеріальні послуги, як то спілкування, поради та консультації, привітання зі святами, прибирання в квартирі та готування їжі, а також надавала матеріальне забезпечення; вони разом робили ремонт у квартирі АДРЕСА_1 ; за час спільного проживання та за рахунок ведення спільного господарства вони у 2008 році придбали спірний автомобіль.

Суд першої інстанції, встановивши, що позивачкою не надано належних та достатніх доказів ведення спільного бюджету, господарства та побуту, наявності спільних фінансів, як і доказів придбання спірного автомобіля в період спільного проживання та за рахунок спільних коштів разом з ОСОБА_3 , дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю у період придбання спірного автомобіля та визнання рухомого майна спільною сумісною власністю.

До того ж, суд першої інстанції надав оцінку договору купівлі-продажу спірного автомобіля, розрахунковим квитанціям, акту приймання-передачі автомобіля, рахунку-фактурі та додатку до договору купівлі-продажу і встановив, що дані документи містять інформацію про покупця автомобіля ОСОБА_3 .

Колегія суддів не погоджується з доводами позивачки, що наявні в матеріалах справи докази про доходи спадкодавця та придбання спірного транспортного засобу у розмірі 80 850 грн (у 2008 році) свідчать про те, що він не мав фінансову спроможність за власні кошти придбати автомобіль, а тому він є спільним майном.

Як вбачається зі змісту апеляційної скарги позивачка зазначила, що у період 2007-2009 років ОСОБА_3 отримав дохід у розмірі 97 002,51 грн та внаслідок проблем зі здоров`ям мав значні витрати, а спірний автомобіль було придбано за 80 850 грн. На думку позивачки, за таких обставин, спадкоємець самостійно не міг придбати автомобіль за ціною 80 850 грн, адже з його доходу витрачалися кошти на прожиття (харчування, лікування, транспорт тощо).

Сам факт придбання автомобіля за 80 850 грн за відсутності доказів ведення спільного бюджету позивачкою та спадкодавцем не доводить, що автомобіль є спільним майном.

Також колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відкинув доводи позивачки, як на доказ спільного проживання та придбання за спільні кошти автомобіля виписки з амбулаторної картки хворого ОСОБА_3 , з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що на медичній амбулаторній картці хворого ОСОБА_3 зазначено адресу його проживання: АДРЕСА_2 (том 1, а. с. 65), тобто адресу за якою був зареєстрований спадкодавець, про що вказувалося вище.

Також з копії амбулаторної картки ОСОБА_3 на аркушах справи 65-85 в 1 томі вбачається, що в трьох направленнях виданих ОСОБА_3 для здачі аналізів вказано адресу: АДРЕСА_3 (том 1, а. с. 72, 73, 79), за якою на той час була зареєстрована позивачка. Проте, із цих трьох направлень лише в одному зазначено дату 17.06.2009, тобто після придбання спірного автомобіля (15.05.2009).

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв до уваги доводи позивачки, що виписки з амбулаторної картки ОСОБА_3 не підтверджують факт їх ведення спільного бюджету та придбання спірного автомобіля за спільні кошти, а тому й не можуть бути підставою для визнання автомобіля спільною сумісною власністю.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції належним чином не дослідив докази, які на думку позивачки підтверджують факт спільного проживання її однією сім'єю разом із спадкодавцем, а саме акт про заселення до квартири, акт про фактичне проживання у квартирі, довідку про відсутність заборгованості по утриманню будинку та прибудинкової території, свідчення ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , колегія суддів зазначає наступне.

Зокрема, що стосується Акту про фактичне проживання у квартирі від 20.07.2022, то даний доказ не можна вважати належним, достовірним та достатнім для визнання спірного майна спільним, оскільки в останньому зазначено, що ОСОБА_1 дійсно проживає у квартирі АДРЕСА_1 (том 1, а. с. 37). Водночас, в цьому ж Акті не зазначено періоду проживання ОСОБА_1 , що в свою чергу унеможливлює встановлення дійсних обставин, які вона доводить.

Також не доводить факту придбання автомобіля за спільні кошти Акт про заселення у квартиру АДРЕСА_4 від 18.03.2014, на який посилається позивачка, оскільки з акту вбачається, що заселення відбулося в 2014 році, а спірний автомобіль придбано спадкодавцем у травні 2009 року.

При цьому, як вказувалося вище, суд першої інстанції, врахувавши надані позивачкою докази оплати нею за утримання майна та комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_5 дійшов висновку про доведення факту спільного проживання ОСОБА_1 та спадкодавця у період з серпня 2018 року. А відтак не заслуговують на увагу судової колегії посилання в апеляційній скарзі на не врахування судом першої інстанції відсутності заборгованості по утриманню майна та прибудинкової території за адресою: АДРЕСА_5 .

Посилання позивачки на не врахування судом першої інстанції Довідки №150 від 06.10.2022, виданої Деснянської селищною радою Чернігівського району Чернігівської області, не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки зазначені в ній обставини є суперечливими (том 1, а. с. 36).

Так, в довідці від 06.10.2022 зазначено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 разом проживали за адресою: Чернігівська область, Чернігівський район, с. Морівськ у весняно-осінній період з травня 2002 року по вересень 2021 року. В той же час, звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_1 доводила, що вона разом із ОСОБА_3 з 1998 року по березень 2014 року постійно проживали за адресою: АДРЕСА_3 , а з березня 2014 року і по день смерті ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_5 .

Щодо наданих позивачкою копій спільних фотографій позивачки та ОСОБА_3 разом з друзями та родичами, а також показів свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які були допитані судом за клопотання позивачки, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що показання свідків та спільні фотографії не підтверджують обставин придбання спірного автомобіля внаслідок спільного проживання, як подружжя, та за спільні кошти. Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 06.04.2020 у справі №738/1452/17.

Також колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно не взяв до уваги посилання позивачки на те, що вона разом із спадкоємцем зробили ремонт у квартирі АДРЕСА_1 , до якої заселилися у 2014 році, оскільки дана обставина не стосується періоду в який придбано спірний автомобіль - 15 травня 2009 року.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відсутність в матеріалах справи переконливих, належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження того, що саме внаслідок спільного проживання, ведення спільного господарства між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та за спільні кошти останнім було придбано спірний автомобіль, а відтак і наявність правових підстав для відмови в задоволенні позовних вимог про визнання автомобіля спільною сумісною власністю та визнання права власності на майно.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.01.2024 у справі №523/14489/15-ц зазначено, що у справах позовного провадження факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов'язаний з будь-якими позовними вимогами.

Суд першої інстанції встановивши відсутність в матеріалах справи належних доказів придбання спадкодавцем спірного автомобіля за спільні кошти разом з ОСОБА_1 , але встановивши обставини спільного проживання позивачки разом із спадкодавцем після придбання автомобіля, а саме у період з серпня 2018 року по 08 лютого 2022 року, а також врахувавши правовий висновок у вищенаведеній постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.01.2024, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сім'єю позивачки та спадкодавця у період з серпня 2018 року по 08 лютого 2022 року.

Доводи апеляційної скарги висновку суду першої інстанції про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог не спростовують та фактично зводяться до власного тлумачення позивачем норм матеріального права, які регулюють дані правовідносини, та незгоди з оцінкою наданою судом доказам наявним у справі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апеляційної скарги та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, судове рішення відповідає вимогам законності та вмотивованості.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає в апеляційній скарзі позивачка.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права та не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 14 березня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 20 червня 2024 року.

Головуючий О. Ф. Мазурик

Судді О. В. Желепа

О. В. Немировська