Житомирський апеляційний суд
Справа №274/8869/23 Головуючий у 1-й інст. Большакова Т. Б.
Категорія 96 Доповідач Борисюк Р. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2024 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Павицької Т.М., Трояновської Г.С.,

з участю секретаря

судового засідання Гарбузюк Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 274/8896/23 за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Військова частина НОМЕР_1 ,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Шуліки-Гінкулової Анни Геннадіївни на ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 26 березня 2023 року, постановлену під головуванням судді Большакової Т.Б. у м. Бердичеві,

в с т а н о в и в :

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, в якій просив встановити факт, що на його утриманні перебуває ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заяву мотивував тим, що 28 березня 2019 року між ним та ОСОБА_2 було укладено шлюб, від якого мають спільну неповнолітню доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Також до складу його сім`ї, крім доньки та дружини, входить син дружини від першого шлюбу - ОСОБА_3 , аліменти на якого дружина за виконавчим листом не отримує із 2012 року. Усі вони мають статус внутрішньо переміщених осіб. Встановлення факту, що має юридичне значення, йому необхідне для підтвердження у державних органах того, що ОСОБА_5 перебуває на його утриманні і для подальшого його усиновлення.

Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 26 березня 2023 року провадження у справі закрите на підставі пункту 1 частини 1 статті 255 ЦПК України, оскільки дана справа не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

У поданій апеляційній скарзі, представник заявника - адвокат Шуліка-Гінкулова А.Г. просить її скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Зазначає, що така ухвала є незаконною і необґрунтованою, оскільки судом першої інстанції було неправильно застосовано норми права при визначенні предметної юрисдикції даного спору та зроблено хибний висновок про те, що дана справа не підлягає вирішенню у порядку цивільного судочинства, застосовано правові норми, які не підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим ухвала суду про закриття провадження у справі підлягає скасуванню, як ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Місцевий суд не врахував правову позицію Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2024 року у справі №560/17953/21 стосовно юрисдикції судових спорів, розпочатих за заявами цивільних дружин загиблих Захисників України, які намагаються встановити факт проживання однією сім`єю із загиблим військовослужбовцем та отримати відповідну допомогу від держави, як члени родини. У своїй постанові ВП ВС відступила від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах стосовно юрисдикції спору, які викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2020 року у справі № 287/167/18-ц та у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі №290/289/22-ц, на яку суд посилається в оскаржуваній ухвалі.

А саме у рішенні Велика Палата Верховного Суду вказала, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, розглядаються у позасудовому та судовому порядку. Рішення стосовно фактів, що мають юридичне значення, прийняті у позасудовому порядку, можуть бути оскаржені до судів адміністративної юрисдикції. Юридичні факти, які належать встановлювати в судовому порядку, вирішуються судами цивільної юрисдикції за правилами Цивільного процесуального кодексу України. Чинне законодавство не передбачає іншого судового порядку підтвердження факту, що має юридичне значення, окрім як розгляд справ про встановлення факту, що має юридичне значення, в порядку цивільного судочинства.

Отже, судом встановленим законом, який розглядає справи про встановлення факту, що має юридичне значення, зокрема факту перебування особи на утриманні, є суд цивільної юрисдикції.

Зазначає, що вона неодноразово наголошувала на застосуванні даної правової позиції Великої Палати Верховного Суду під час розгляду справи. Заявник не оскаржує рішення, дію чи бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , як суб`єкта владних повноважень, як і немає між ними і спору про право, і що вирішити дане питання поза судом неможливо, та заперечувала проти закриття провадження у справі.

Однак, суд першої інстанції у своїй ухвалі послався саме на мету звернення заявника до суду для встановлення означеного факту, помилково визначивши, що за своїм предметом та можливими правовими наслідками такі вимоги пов`язані з публічно-правовими відносинами заявника з державою та пов`язані з доведенням наявності підстав для його звільнення з військової служби під час воєнного стану.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду.

Належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи сторони та інші учасники в судове засідання не з`явились, а тому суд апеляційної інстанції розглянув справу у їх відсутність, що відповідає положенням частини 2 статті 372 ЦПК України.

Враховуючи те, що в судове засідання не з`явились всі особи, які беруть участь у справі, тому фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, що відповідає положенню частини 2 статті 247 ЦПК України.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Слід відмітити, що факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичний характер, тобто відповідно до закону викликати юридичні наслідки: виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення.

До такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 30 травня 2019 року у справі №346/1178/17. Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі №752/20365/16-ц, від 05 грудня 2019 року у справі №750/9847/18, від 03 лютого 2021 року у справі №644/9753/19, від 16 червня 2021 року у справі №643/6447/19/19, від 08 вересня 2021 року у справі №641/5187/20.

При цьому, юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самої особи.

Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України, не є вичерпним.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні.

Згідно з частиною другою статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

За приписами статті 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Тлумачення наведених норм свідчить про те, що чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції цивільного суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Чинне законодавство не передбачає іншого судового порядку підтвердження факту, що має юридичне значення, окрім як розгляд справ про встановлення факту, що має юридичне значення, в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Враховуючи, що метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, зверненню до адміністративного суду з позовом передує звернення особи до суб`єкта владних повноважень, за наслідками розгляду якого особа набуває права оскаржити до суду адміністративної юрисдикції рішення, дії або бездіяльність такого суб`єкта владних повноважень, що відповідає меті та завданням адміністративного судочинства, визначеним статтею 2 КАС України.

Частиною другою статті 245 КАС України визначено перелік судових рішень, які уповноважений прийняти адміністративний суд у разі задоволення позову. Встановлення факту, що має юридичне значення, серед цього переліку відсутнє.

Тобто, у разі вирішення справи в порядку адміністративного судочинства, встановлення факту, що має юридичне значення, має бути визначено судом у резолютивній частині судового рішення, що не передбачено КАС України.

Положеннями статті 124 Конституції України передбачено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

У своїй заяві ОСОБА_1 просив встановити факт, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 перебуває на його утриманні.

Встановлення цього факту йому необхідне для підтвердження у державних органах факту такого утримання заявником сина своєї дружини від першого шлюбу і для подальшого усиновлення.

Під час постановлення оскаржуваної ухвали про закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦК України, судом першої інстанції, на виконання вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України, було враховано висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного суду від 10 квітня 2019 року у справі №320/948/18 (провадження №14-567цс18), у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі №290/289/22-ц (провадження №61-13369св22), у постанові Великої Палати Верховного суду від 29 вересня 2020 року у справі №712/5476/19 (провадження № 14-62цс20), у постанові Великої Палати Верховного суду від 08 червня 2022 року у справі №362/643/21 (провадження № 14-32цс22) та у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного судувід 23 травня 2022 року у справі №539/4118/19 (провадження №61-10777сво20).

Відповідно до частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, мають враховуватися іншими судами при застосуванні таких норм права.

Згідно частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних відносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Однак, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2024 року (справа №560/17953/21, провадження №11-150апп23), надалі Постанова, зазначено, що Велика Палата вважає помилковими висновки Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки вказаний підхід до визначення юрисдикції справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, не узгоджується із завданням і метою адміністративного судочинства, визначеними статтею 2 КАС України ( п. 115 Постанови).

У пункті 116 даної Постанови вказано, що є неефективним підхід до визначення юрисдикції спорів у судовому порядку про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в залежності від їх мети звернення та наявності у заявника певних цивільних прав та обов`язків чи виникнення публічно-правових спорів із суб`єктами владних повноважень, оскільки це не сприятиме належному способу захисту порушеного права заявника, бо призведе до необхідності звертатися в суди різних юрисдикцій з доказуванням одних і тих же обставин, подій та фактів при поданні кожної позовної заяви.

Згідно пункту 117 цієї Постанови, дослівно: « Отже, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах стосовно юрисдикції спору, які викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2020 року у справі № 287/167/18-ц (провадження №14-505цс19), у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі №290/289/22-ц (провадження №61-13369св22), вказавши, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, розглядаються у позасудовому та судому порядку. Рішення стосовно фактів, що мають юридичне значення, прийняті у позасудовому порядку, можуть бути оскаржені до судів адміністративної юрисдикції. Юридичні факти, які належать встановлювати в судовому порядку, вирішуються судами цивільної юрисдикції за правилами ЦПК України».

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при ухваленні рішення про закриття провадження у справі помилково було застосовано правові висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду без врахування останньої правової позиції Великої Палати Верховного Суду, де остання категорично відступила від попередніх висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах стосовно юрисдикції спору.

При таких обставинах, доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу і підлягають до задоволення, а ухвала суду про закриття провадження у справі у відповідності до положень пункту 4 частини 1 статті 379 ЦПК України - скасуванню, з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 374, 379, 381-384, 389-391 ЦПК України суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Шуліки-Гінкулової Анни Геннадіївни задовольнити.

Ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 26 березня 2023 року скасувати і направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений: 20 червня 2024 року.