Ухвала

12 червня 2024 року

м. Київ

справа № 552/8837/22

провадження № 61-8492ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 16 жовтня 2023 року у складі судді: Яковенко Н. Л., та постанову Полтавського апеляційного суду від 25 квітня 2024 року у складі колегії суддів: Чумак О. В., Дряниці Ю. В., Пилипчук Л. І., у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання дій неправомірними, стягнення коштів, зобов`язання вчинити дії, відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк») про визнання дій неправомірними, стягнення коштів, зобов`язання вчинити дії, відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що позивач є споживачем фінансових послуг, які надаються відповідачем, користується платіжною карткою/рахунком НОМЕР_1 / НОМЕР_2 із встановленим кредитним лімітом 50 000,00 грн. За інформацією відповідача, він має заборгованість в розмірі 87 406,71 грн. Вважає, що відповідач самостійно, без будь-яких правових підстав проводить автоматичне списання з належних позивачу рахунків грошових коштів.

З наведених підстав ОСОБА_1 просив визнати неправомірні дії відповідача в частині нарахування процентів та штрафів на кредитну заборгованість за платіжною карткою НОМЕР_1 з 13 листопада 2020 року, стягнути з відповідача безпідставно списані за період з 13 листопада 2020 року по 01 листопада 2022 року кошти у сумі 80 000,00 грн, моральну шкоду у розмірі 20 000,00 грн, та заборонити відповідачу автоматичне списання коштів з рахунків позивача.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 16 жовтня 2023 року, залишеним без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 25 квітня 2024 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

06 червня 2024 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Київського районного суду м. Полтави від 16 жовтня 2023 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 25 квітня 2024 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції і постанову суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

банком самостійно без будь-яких правових підстав здійснюється автоматичне списання коштів з карткового рахунку і указане твердження позивача судами проігноровано;

оскільки позивачем не підписувалися Умови та правила надання банківських послуг, а відтак їх не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17. Позивач не надавав розпоряджень на списання грошових коштів та не укладав будь-яких угод з відповідачем для здійснення договірного списання. Відтак дії банку щодо автоматичного списання частин сум заробітної плати позивача та їх зарахування у рахунок самостійно визначених відповідачем спірних зобов`язань за кредитним договором, не відповідають вимогам закону та умовам укладеного сторонами договору. Позивач вважаю такі дії банку незаконними, таким, що вчинені в порушення його прав як споживача фінансових послуг, нарахування процентів та штрафів на заборгованість протягом 2018-2022 років, щодо автоматичного списання з картки позивача грошових коштів у рахунок погашення заборгованості за кредитом - неправомірними та такими, що порушують його права як споживача фінансових послуг, які надаються банком;

відмова у задоволенні вимог про стягнення безпідставно списаних коштів є незаконною;

неправомірні дії відповідача завдали позивачу моральної шкоди у вигляді моральних страждань, приниження честі, гідності, престижу та ділової репутації внаслідок невпевненості у майбутньому та тривожність, яка існує і сьогодні, оскільки відповідач продовжує протиправно позбавляти позивача грошових коштів;

судом першої інстанції порушено статтю 41 Конституції України, статті 316, 317, 321 ЦК України;

суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду; від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17; від 15 січня 2020 року у справі № 209/3022/16-ц; від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17; від 28 січня 2021 року у справі № 908/1833/19; від 16 жовтня 220 року у справі № 910/12787/17; від 22 січня 2019 року у справі № 912/1856/16; від 14 травня 2019 року у справі № 910/11511/18;

суди не дослідили докази у справі та встановили обставини, що мають значення на підставі недопустимих доказів щодо: розміру фактичної заборгованості; наявності фактів самостійного без будь-яких правових підстав, протягом тривалого часу проведення автоматичного списання з банківських рахунків/карток позивача на погашення відсотків та інших штрафів; списання банком коштів з соціальних рахунків позивача; факт постійного збільшення заборгованості по кредиту замість зменшення; відсутності у справі доказів примусового виконання судового рішення від 12 листопада 2020 року у справі № 552/4851/19; відсутності у матеріалах справи підтвердження наявності розпоряджень та угод на списання коштів.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023, зокрема, визнано таким, що відповідає Конституції України (є конституційним), пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

У касаційному порядку може бути здійснений перегляд судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, проте лише у випадках, визначених Кодексом (абзац четвертий пункту 7.5. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023)

Верховний Суд як суд касаційної інстанції у цивільних справах із перегляду в касаційному порядку судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, має виконувати повноваження щодо усунення порушень норм матеріального та/або процесуального права, виправлення судових помилок і недоліків, а не нового розгляду справи та нівелювання ролі судів першої та апеляційної інстанцій у чиненні правосуддя та розв`язанні цивільних спорів (абзац п`ятий пункту 7.7. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Внормування процесуальних відносин у спосіб визначення в Кодексі підстав для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, можливе як виняток і лише у разі, коли це обумовлено потребами, що є значущими для дієвості та ефективності правосуддя, зокрема потребою розв`язання Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України складного юридичного питання, яке має фундаментальне значення для формування судами єдиної правозастосовної практики (абзац другий пункту 7.8. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Припис пункту 2 частини третьої статті 389 Кодексу, що встановлює один із «фільтрів» для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, - визнання справи малозначною - є зрозумілим за змістом та передбачним за наслідками застосування. Зазначений припис Кодексу також має правомірну мету - додержання принципу остаточності судового рішення (res judicata) як одного з аспектів вимоги юридичної визначеності (пункт 7.9. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково (пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України).

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом касаційного оскарження є судові рішення, ухвалені у справі про визнання дій неправомірними, стягнення коштіву сумі 80 000,00 грн, моральної шкоди у розмірі 20 000,00 грн, зобов`язання вчинити дії.

Ця справа є незначної складності та не належить до виключень, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, незалежно від того чи визнавав її такою суд першої, апеляційної чи касаційної інстанції. Оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена в розділі 1 Загальних положень ЦПК України, то вона поширюються й на стадію касаційного провадження.

З урахуванням предмету позову, характеру правовідносин, складності справи, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять.

Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню (пункт 1 частини другої статті 394 ЦПК України).

Таким чином, оскаржені судові рішення ухвалено у малозначній справі. Тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статтями260, 389, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити ОСОБА_1 у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою на рішення Київського районного суду м. Полтави від 16 жовтня 2023 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 25 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання дій неправомірними, стягнення коштів, зобов`язання вчинити дії, відшкодування моральної шкоди.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков