Справа № 462/401/24 Головуючий у 1 інстанції: Бориславський Ю. Л.
Провадження № 22-ц/811/1718/24 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,

секретаря: Салати Я.І.

з участю ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 03 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради, орган опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, ОСОБА_6 , приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Дубчак Оксана Василівна про визнання недійсним договору дарування та скасування рішення про державну реєстрацію прав,-

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради, орган опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, ОСОБА_6 , приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Дубчак Оксана Василівна про визнання недійсним договору дарування та скасування рішення про державну реєстрацію прав.

В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що він з дружиною проживав в квартирі АДРЕСА_1 , вказана квартира належить на праві спільної часткової власності йому - 3/8 частки, ОСОБА_6 , який є його братом 1/8 частина, ОСОБА_3 1/2 частина.

Вказував, що первинними власниками 1/2 частини квартири були ОСОБА_4 , яка є тіткою ОСОБА_1 та її чоловік ОСОБА_5 , із частками 3/8 та 1/8 відповідно. Договором дарування №2466 від 27 серпня 2021 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 подарували свої частки квартири ОСОБА_3 .

Зазначав, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зареєстровані у вказаній вище квартирі, при цьому, ОСОБА_3 фактично не отримала подарунок, не вселилася, не завезла особистих речей та не проживає у спірній квартирі.

Покликався на фіктивність договору дарування, оскільки майно обдаровуваній фактично не передано, дарувальники не знялися за місцем проживання з реєстрації, відтак, вважав, що волевиявлення дарувальників ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не відповідає внутрішній волі, відсутнє настання правових наслідків, обумовлених договором дарування, наявні ознаки удаваного договору, який укладено для приховування договору купівлі-продажу частини квартири, відтак, з огляду на викладене вище.

Просив визнати недійсним договір дарування частини квартири АДРЕСА_2 від 27 серпня 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дубчак Оксаною Василівною та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер:60034388 від 27 серпня 2021 року, прийняте приватним нотаріусом Дубчак О.В. щодо реєстрації права власності на частку квартири АДРЕСА_1 (номер відомостей про речове право 43663097) за ОСОБА_3 .

Оскаржуваним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 03 травня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради, орган опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, ОСОБА_6 , приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Дубчак Оксана Василівна про визнання недійсним договору дарування та скасування рішення про державну реєстрацію прав відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі покликається на те, що волевиявлення ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не відповідає внутрішній волі ґрунтувалася, на бажанні в подальшому проживати та користуватися квартирою, мати можливість отримувати пенсію та соціальні виплати за адресою реєстрації проживання, а не передати дарунок обдарованій, як передбачено нормами чинного законодавства.

Зазначає, що якщо б воля збігалася з волевиявленням, тобто передати квартиру ОСОБА_7 і отримувати вигоду у вигляді користування квартирою з діючою реєстрацією проживання, доречний був би договір довічного утримання. Фактично договір дарування не виконується, оскільки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не звільняють квартиру, отримують комунальні послуги, що нараховуються зареєстрованим особам по нормі споживання.

Вважає, що фактично сторонами не виконано жодних формальних дій по зміні власника.

Стверджує, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 переоформили квартиру на ОСОБА_3 , без наміру створення правових наслідків, що зумовлювалися договором дарування, оскільки реально не передали усі ключі від вхідних дверей обдарованій, не знялися з реєстрації постійного місця проживання та не повідомили обдаровану про порядок користування квартирою.

На думку скаржника, за відсутності будь-якого факту приймання-передачі квартири, можна стверджувати, що квартиру не було передано обдарованій, а ОСОБА_3 не прийняла дар, що ще раз свідчить про фіктивність правочину, не бажання настання реальних правових наслідків.

Вказує, що є також підстави вважати удаваним Договір дарування 1/2 частки квартири АДРЕСА_2 від 27 серпня 2021 року, який вчинено для приховування договору купівлі-продажу частини квартири, оскільки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 приблизно з 2006 року намагалася знайти .

Просить визнати недійсним Договір дарування 1/2 частки квартири від 27 серпня 2021 року, зареєстровано в реєстрі за №2466, посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дубчак Оксаною Василівною та скасувати рішення приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Дубчак Оксани Василівни про державну реєстрацію за ОСОБА_3 прав та їх обтяжень, індексний номер 60034388 від 27.08.2021 року, 12:59:49, щодо реєстрації права власності 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , (номер відомостей про речове право 43663097).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 на підтримання апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Судом та матеріалами справи встановлено, щощо відповідно до договору дарування 1/2 частки квартири від 27 серпня 2021 року, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 безоплатно передали у власність обдаровуваній ОСОБА_3 належну їм на праві приватної власності спільної часткової власності 1/2 (одну другу) частку квартири АДРЕСА_1 /а.с.70-71/.

Із змісту позовної заяви вбачається, що позивач покликається на те, що договір дарування укладений всупереч нормам ЦК України, волевиявлення сторін договору не було вільним на момент його укладення, не відповідало їхній внутрішній волі, договір не спрямований на реальне настання правових наслідків, такий договір є фіктивним.

Згідно ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Із аналізу норм законодавства вбачається, що для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Згідно роз`яснень, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про практику розгляду судами справ про визнання правочинів недійсними» для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про нотаріат», нотаріус зобов`язаний здійснювати свої професійні обов`язки відповідно до цього Закону і принесеної присяги, дотримуватися правил професійної етики: сприяти фізичним та юридичним особам у здійсненні їх прав та захисті законних інтересів, роз`яснювати права і обов`язки, попереджати про наслідки вчинюваних нотаріальних дій для того, щоб юридична необізнаність не могла бути використана їм на шкоду; зберігати в таємниці відомості, одержані ним у зв`язку з вчиненням нотаріальних дій; відмовити у вчиненні нотаріальної дії в разі її невідповідності законодавству України або міжнародним договорам.

Під час посвідчення правочинів визначається обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які беруть у них участь.

Визначення обсягу цивільної дієздатності фізичної особи здійснюється за паспортом громадянина України або іншими документами, які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії. У разі потреби нотаріусу надається довідка про те. що особа не страждає на психічний розлад, який може вплинути па її здатність усвідомлювати свої дії та (або) керувати ними.

При посвідченні правочинів і вчиненні інших нотаріальних дій у випадках, передбачених законодавством, нотаріусом перевіряється справжність підписів учасників правочинів та інших осіб, які звернулися за вчиненням нотаріальної дії.

Нотаріально посвідчувати правочини, а також заяви та інші документи підписуються у присутності нотаріуса.

Нотаріус під час вчинення нотаріальних дій обов`язково використовує відомості єдиних та державних реєстрів шляхом безпосереднього доступу до них.

Нотаріус, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо: вчинення такої дії суперечить законодавству України; не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії; дія піддягає вчиненню іншим нотаріусом або посадовою особою, яка вчиняє нотаріальні дії; є сумніви у тому, що фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, усвідомлює значення, зміст, правові наслідки цієї дії або ця особа діє під впливом насильства; з проханням про вчинення нотаріальної дії звернулась особа, яка в установленому порядку визнана недієздатною, або уповноважений представник не мас необхідних повноважень; особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії щодо відчуження належного їй майна, внесена до Єдиного реєстру боржників.

Нотаріуси посвідчують правочини, які згідно із законом підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню.

Нотаріус при вчиненні нотаріальної дії перевіряє, чи відповідає зміст посвідчуваного ним правочину вимогам закону і дійсним намірам сторін.

Із аналізу наявного у матеріалах справи договору дарування від 27 серпня 2021 року вбачається, що останній укладений у письмовій формі із зазначенням усіх його істотних умов, підписаний дарувальниками та обдаровуваною, нотаріально посвідчений. Зміст договору відповідає вимогам закону. Дієздатність дарувальників перевірена нотаріусом. Встановлено відповідність договору їхнім інтересам, волевиявлення є вільним, відповідає внутрішній волі дарувальників, договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків. Форма правочину дотримана.

Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Встановлено, що рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 10 травня 2022 року у цивільній справі №462/1041/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 /треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 / про визнання недійсним договору дарування №2466 від 27 серпня 2021 року, яке постановою Львівського апеляційного суду від 07 лютого 2023 року та постановою Верховного Суду від 21 вересня 2023 року залишено без змін, встановлено, що квартира АДРЕСА_1 перебуває у спільній частковій власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Позивач не довів, що його майнові права, пов`язані з укладенням оспорюваного договору є порушені, не надав суду доказів того, що на момент укладення останнього, сторони діяли всупереч своїй внутрішній волі, з метою приховання, на думку позивача, фактично іншого дійсного договору, як і не надав доказів ненастання правових наслідків, пов`язаних з укладенням договору дарування.

При цьому, покликання позивача на попередні договори дарування, його розірвання, свідоцтва про право на спадщину, акти ЛКП, довідки з місця реєстрації не містять доказів на підтвердження позовних вимог, оскільки факт непроживання відповідача, не може свідчити про ненастання правових наслідків, з огляду на конституційне право останньої вільно володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, оскільки право приватної власності є непорушне. Рішенням Залізничного районного суду міста Львова від 10 травня 2006 року встановлювався порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , що свідчить про існування між сторонами не зовсім приязних стосунків, в зв`язку з чим виникали раніше суперечності щодо права користування та володіння квартирою.

Аналогічні докази подані позивачем суду у даній справі.

Крім цього, відповідно до рішення Залізничного районного суду м. Львова від 10 травня 2022 року у цивільній справі №462/1041/22 відмовляючи у задоволенні позову, суд бере до уваги умови договору дарування, зокрема те, що сторони підтвердили дійсність намірів при його укладенні, укладення цього договору відповідало їхнім інтересам, волевиявлення було вільним, усвідомленим і відповідало їхній внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідали реальній домовленості сторін, договір не приховував іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які стосуються дарування, а також, що нотаріусом роз`яснювались наслідки укладення вказаного договору, зокрема, положення ст. ст. 717-728 ЦК України.

Таким чином, судом встановлено відсутність підстав для визнання оспорюваного позивачем договору дарування недійсним. Також не встановлено підстав для визнання даного договору удаваним, на що також покликався позивач.

Крім цього, згідно постанови Верховного Суду від 21 вересня 2023 року у цивільній справі №462/1041/22, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення правочину лише для виду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для виду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, з якою погодився і Верховний Суд у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15-ц, від 08 лютого 2018 року у справі № 756/9955/16-ц, від 21 травня 2020 року у справі № 468/1736/17-ц.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, оскільки мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Аналогічні за змістом висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі № 461/6252/18, від 25 листопада 2020 року у справі № 760/21747/19, від 20 вересня 2022 року у справі № 619/4478/20.

Встановлено, що відповідач прийняв у власність подароване йому нерухоме майно: 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 та зареєстрував у встановленому законом порядку право власності на зазначене нерухоме майно.

Також встановлено, що спірний договір дарування підписаний сторонами правочину, учасники договору досягли згоди з усіх істотних його умов, сторони володіли необхідним обсягом цивільної дієздатності, волевиявлення учасників договору було вільним та відповідало їх внутрішній волі.

Згідно пункту 10 договору дарування 1/2 частини квартири від 27 серпня 2021 року № 2466 сторони стверджували, що договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, встановивши, що воля дарувальників в оспорюваному правочині відповідала їх дійсним намірам щодо розпорядження належним їм часткам нерухомого майна (квартирою) на користь відповідачки, та враховуючи, що наявність підстав, які вказували б, що спірний договір дарування укладений унаслідок приховування іншого дійсного договору, суд не встановив і такі підстави позивачем не доведені, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

За наведених обставин, суд першої інстанції обґрунтовано вважав відсутніми правові підстави для визнання оспорюваного договору недійсним на підставі частини першої статті 234 ЦК України у зв`язку з тим, що наведені ОСОБА_1 обставини щодо підстав недійсності оспорюваного договору, його фіктивності та удаваності не знайшли свого підтвердження та спростовані наведеними рішеннями судів.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що відповідно до вимог Закону України «Про охорону культурної спадщини» договір дарування фіктивний та удаваний, оскільки сторони приховали факт того, що кв. АДРЕСА_1 є об`єктом культурної спадщини, не спростовують висновків суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Питання відчуження нерухомого майна, що є об`єктом культурної спадщини, регулюється нормами Цивільного кодексу України, Закону України «Про охорону культурної спадщини», Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)».

Об`єкти культурної спадщини заносяться до Державного реєстру нерухомих пам`яток України наказом відповідного Міністерства або постановою Кабінету Міністрів України та мають власний охоронний номер. З цього моменту вони називаються пам`ятками культурної спадщини.

Згідно зі ст. 16 Закону України «Про охорону культурної спадщини» (далі Закон) центральний орган виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини забезпечує публікацію Державного реєстру нерухомих пам`яток України та внесених до нього змін у спеціалізованому періодичному виданні.

Як встановлено ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 29 травня 2023 року, яка постановою Львівського апеляційного суду від 23 листопада 2023 року залишена без змін, право на звернення із позовом, з підстав фіктивності правочину чи порушення прав, відповідно до Закону України «Про охорону культурної спадщини» належить, в даному випадку, відповідному управлінню, в особі Львівської міської ради, заявником не доведено що це прямо або опосередковано вплине на його права, оскільки в обґрунтуванні заяви не наведено порушення його прав при укладенні договору.

Покликання в апеляційній скарзі на те, що у п. 3 договору дарування зроблено посилання на технічний паспорт, однак не зазначено номер та дати технічного паспорта на квартиру, суд звертає увагу, що відповідно до вимог порядку вчинення нотаріальних дій та Інструкції «Про вчинення нотаріальних дій» нотаріус не має обов`язку зазначати дані технічних паспортів, а лише характеристики нерухомого майна.

Технічний паспорт - це документ, який містить відомості щодо проведеної технічної інвентаризації об`єкта нерухомого майна, зокрема, інформацію про його місцезнаходження (адресу), склад, технічні характеристики, план та опис об`єкта, ім`я/найменування власника/замовника, відомості щодо права власності на об`єкт нерухомого майна, щодо суб`єкта господарювання, який виготовив технічний паспорт, тощо.

23 червня 2021 року набрала чинності Постанова Кабінету Міністрів України № 681 «Деякі питання забезпечення функціонування Єдиної державної електронної системи в сфері будівництва», якою затверджено Порядок ведення Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, а також внесено зміни у процедуру державної реєстрації речових прав на нерухоме майно.

Відтак з 01 серпня 2021 року, державним реєстратором має забезпечуватися перевірка інформації з Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва про результати проведення технічної інвентаризації у випадках, визначених законодавством. Така процедура має відбуватись у разі подання для проведення державної реєстрації технічного паспорта на об`єкт нерухомого майна або ж на об`єкт незавершеного будівництва.

Подання технічного паспорта для проведення державної реєстрації прав на об`єкт нерухомого майна передбачена у випадках державної реєстрації права власності на:

- новозбудований об`єкт нерухомого майна;

- індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 05.08.1992 року;

- об`єкт нерухомого майна у результаті реконструкції такого об`єкта; закінчений будівництвом об`єкт державної або комунальної власності, будівництво якого завершено та право власності на який не зареєстровано до 01 січня 2013 року, за відсутності документа, що посвідчує набуття права державної або комунальної власності на такий об`єкт;

- нерухоме майно, утворене шляхом поділу майна, у тому числі в результаті виділення окремого об`єкта нерухомого майна із складу нерухомого майна, що складається з двох або більше об`єктів, або об`єднання майна;

-об`єкт нерухомого майна у разі, коли в документах, що подаються для такої реєстрації, відсутні відомості про технічні характеристики відповідного об`єкта;

- окреме індивідуально визначене нерухоме майно (квартира, житлове, нежитлове приміщення тощо), розміщене в об`єкті нерухомого майна, будівництво якого здійснювалося із залученням коштів фізичних та юридичних осіб;

- окреме індивідуально визначене нерухоме майно (квартира, житлове, нежитлове приміщення тощо), розміщене в об`єкті нерухомого майна, будівництво якого здійснювалося у результаті діяльності кооперативу.

За вказаних обставин, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що документи, що були подані для вчинення нотаріальної дії та для проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, містили усю необхідну інформацію, що підтверджується долученими до матеріалів справи копіями документів нотаріальної справи, заведеної по договору дарування частки квартири від 27 серпня 2021р., зареєстровано в реєстрі за №2466, що були витребувані судом за клопотанням позивача.

Крім цього, згідно наданих приватним нотаріусом документів нотаріальної справи, заведеної по договору дарування частки квартири від 27 серпня 2021, зареєстровано в реєстрі за №2466, відповідно до довідки від 27 серпня 2021 року №б/н, виданої на запит приватного нотаріуса, зареєстрованими у квартирі АДРЕСА_1 вказані: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (дата реєстрації 09 липня 1969 року) та гр. ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (дата реєстрації 13 серпня 2001 року).

Відтак. при посвідченні даного договору дарування не були порушені права малолітніх та неповнолітніх дітей, так як такі не зареєстровані у даній квартирі станом на час посвідчення договору.

Також суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що подані позивачем ОСОБА_1 докази доводять факт наявності обов`язку у співвласників квартири АДРЕСА_1 щодо укладення з відповідним органом охорони культурної спадщини охоронного договору та не доводять порушення прав позивача та не спростовують встановлених судом обставин справи, та дійшов правильного висновку підстави для задоволення позову відсутні, а тому позовні вимоги не підлягають до задоволення.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для їх задоволення немає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч. 1 ст.374 ст.ст.375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 03 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 14 листопада 2024 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.