КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2024 року м. Київ

Унікальний номер справи № 753/981/24

Апеляційне провадження № 22-ц/824/14238/2024

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,

за участю секретаря судового засідання - Дячук І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 28 травня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Шаповалової К.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дійсним та стягнення аліментів, -

в с т а н о в и в :

У січні 2024 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що між нею та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який 09.08.2003 року зареєстровано Відділом реєстрації актів громадянського стану міста Слов`янськ Донецької області, актовий запис № 386. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 24.11.2017 року у справі № 753/12590/17 шлюб між сторонами було розірвано. Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які після розірвання шлюбу проживають разом із позивачкою.

Судовим наказом Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06.06.2018 року у справі № 369/5759/18 стягнуто з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання дітей в розмірі частки з усіх видів його заробітку (доходів), але не менше 50 відсотків мінімального прожиткового мінімуму та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 21 травня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття. На підставі зазначеного судового наказу, Києво-Святошинським районним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області 31 серпня 2018 року було відкрито виконавче провадження № НОМЕР_3.

Вказувала, що у травні 2022 року сторони під час зустрічі в м. Вільнюс, Литовська Республіка, домовились укласти договір, відповідно до якого відповідач має сплачувати позивачу кошти на утримання дітей по 2 500 доларів на кожного, за умови, що ОСОБА_3 буде подано до виконавчої служби заяву про повернення виконавчого документу у зазначеному вище виконавчому провадженні. Такі умови буди прийнятними для позивачки, у зв`язку з чим сторони уклали договір 20.05.2022 року про щомісячну сплату аліментів на дітей у твердій грошовій сумі загальний розмір яких становить 5 000 доларів, що еквівалентно 146 274,50 грн. за офіційним курсом української гривні до долару США, встановленого НБУ, станом на останній банківський день, що передував даті укладення зазначеного договору та становив 29,2549 грн. до 1 долару США, тобто станом на 19.05.2022 року.

Разом з цим, на виконання умов договору відповідач передав позивачці обумовлену суму грошових коштів у розмірі 5 000,00 доларів США у якості сплати аліментів за червень 2022 року, що також підтверджується пунктом 12 договору.

Також, продовжуючи належне виконання взятих на себе зобов`язань після повернення до України, позивач подала заява до Вишневого відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області ЦМУМЮ (м. Київ) про повернення виконавчого документа, на підставі якого було відкрито виконавче провадження № НОМЕР_3 щодо стягнення аліментів з відповідача. За результатами розгляду заяви державним виконавцем винесено постанову від 30.06.2022 року про повернення виконавчого документа стягувану у виконавчому провадження № НОМЕР_3.

Однак, починаючи з липня 2022 року відповідач не сплачує аліменти, у зв`язку із чим у нього станом на 01 січня 2024 року наявна заборгованість у розмірі 90 000,00 доларів США, що еквівалентно 3 420 180,00 грн.

Враховуючи викладене, просила суд визнати дійсним укладений між сторонами договір про сплату аліментів на дітей від 20.05.2022 року, стягнути з відповідача на її користь заборгованість по аліментах у розмірі 90 000,00 доларів США та пеню 90 000,00 доларів США, що загалом еквівалентно сумі 6 840 360,00 грн. (а.с. 1-11).

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 28 травня 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договору дійсним та стягнення аліментів - відмовлено (а.с.74-79).

Не погодившись з рішенням районного суду, 03 липня 2024 року ОСОБА_3 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с. 83-86).

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначала, що судом першої інстанції проігноровано той факт, що укладаючи договір про сплату аліментів на дітей від 20.05.2022 року, сторони домовились щодо усіх істотних умов договору шляхом його підписання, тобто договір є реальним і спрямований на виникнення прав та обов`язків, і як наслідок настання відповідальності. Відбулось часткове виконання умов договору, що підтверджується пунктом 12 договору та пунктом 14 договору. Судом першої інстанції проігноровано вимоги ч. 1,3 ст. 13 та ч. 4 ст. 81 ЦПК України. Відповідач, будучи обізнаний про судовий розгляд, не приймав участі у жодному засіданні по даній справі в суді першої інстанції, жодних заперечень щодо укладеного договору та наявності заборгованості по аліментах не висловив, чим вчинив процесуальну бездіяльність. Ухилення відповідача від виконання ним батьківських обов`язків є підставою для покладання на нього відповідальності, шляхом зобов`язання сплатити заборгованість по аліментах, визначених договором. Рішення суду першої інстанції ігнорує невиконання відповідачем батьківських обов`язків, порушує права позивача, як сторони договору і сприяє порушенню прав дітей.

Посилалась на обставини, зазначені в позовній заяві. Вказувала, що договір було укладено в простій письмовій формі, сторони погодили, що після прибуття відповідача в Україну між ними буде укладено аналогічний договір з його нотаріальним посвідченням (пункт 17 договору). Однак, у грудні 2022 року, коли відповідач був в Україні, позивач запропонувала йому зустрітись у нотаріуса з метою оформлення належним чином попередніх домовленостей, а саме укласти нотаріально посвідчений договір про сплату аліментів на дітей. Проте, відповідач пропозицію позивача проігнорував, повідомивши про те, що вважає договір від 20.05.2022 року діючим, а тому здійснювати укладання нотаріально посвідченого договору не вважає за потрібне. Підставою для відмови судом першої інстанції у задоволенні позовної заяви, на переконання суду, стала саме відсутність доказів, які підтверджували ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору. Однак, такі докази неможливо надати, оскільки відповідач територіально знаходиться за кордоном, а про своє конкретне місце проживання/перебування не повідомляв, у зв`язку з чим будь-яке листування з ним є нереальним. Вказувала, що вчинити виконавчий напис нотаріусом наразі неможливо, оскільки відповідач не бажає посвідчувати договір нотар вільно, бо розуміє наслідки такого посвідчення і тому відхиляється від таких дій.

Звертала увагу, що відсутність реальної можливості надати до суду докази про належне запрошення відповідача прибути до відповідного нотаріуса в Україні чи до відповідної дипломатичної установи у м. Вільнюс для нотаріального посвідчення аналогічного договору, не повинна слугувати порушенням як права позивача на захист, так і права дітей, пов`язаних з невиконанням відповідачем своїх батьківських обов`язків (а.с. 83-86).

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

За наданим представником позивачки - адвокатом Павловим К.Д. копії свідоцтва про зміну імені від 24 жовтня 2024 року, позивачка ОСОБА_3 змінила прізвище на ОСОБА_6 (а.с. 113).

У судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_1 - адвокат Павлов К.Д. підтримав скаргу і просив її задовольнити.

Інші особи,які берутьучасть усправі досуду неприбули, прочас тамісце розгляду справи були сповіщені поштовими повідомленнями, телефонограмами та на зазначені ними адреси електронної пошти із забезпеченням технічної фіксації таких повідомлень, тобто належним чином, про що у справі є докази. Позивачка ОСОБА_3 була сповіщена повідомленням її представника - адвоката Павлова К.Д. про що є письмова розписка в матеріалах справи і факт належного повідомлення позивачки її представник в суді апеляційної інстанції не заперечував, про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання. Відповідач ОСОБА_2 був сповіщений 17 липня 2024 року і 04 жовтня 2024 року про розгляд справи апеляційним судом 03 жовтня 2024 року і 14 листопада 2024 року, відповідно, повідомленням до Електронного кабінету в ЄСІТС із забезпеченням технічної фіксації такого повідомлення, тобто завчасно (а.с. 101-111).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України», № 26976/06).

Зважаючи на вимоги п. 2 ч. 8 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 24 листопада 2017 року у справі № 753/12590/17 шлюб, зареєстрований 09.08.2003 року відділом реєстрації актів громадянського стану міста Слов`янськ Донецької області , актовий запис № 386 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , розірвано (а.с. 12-13).

Під час перебування сторін у шлюбі у них народилося двоє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження (актовий запис 58), яке повторно видане Дарницьким відділом реєстрації актів цивільного стану у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), серія НОМЕР_1 (а.с.14); та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження (актовий запис 48), яке повторно видане Дарницьким відділом реєстрації актів цивільного стану у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), серія НОМЕР_2 (а.с.17)

06 червня 2018 року Києво-Святошинським районним судом Київської області було видано судовий наказ № 369/5759/18, яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходів), але не менше 50 відсотків мінімального прожиткового мінімуму та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 21 травня 2018 року і до досягнення старшою дитиною повноліття (а.с. 19-20).

На підставі судового наказу Києво-Святошинським районного суду Київської області № 369/5759/18 від 06.06.2018 року було відкрито виконавче провадження ВП № НОМЕР_3 щодо примусового стягнення із ОСОБА_2 аліментів на утримання дітей.

20 травня 2022 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в простій письмовій формі було укладено договір між батьками про сплату аліментів на дітей (а.с. 15-16), відповідно до пункту 2 якого ОСОБА_2 взяв на себе зобов`язання щомісячно сплачувати ОСОБА_7 кошти на утримання дітей аліменти в твердій грошовій сумі у розмірі 2500 доларів США на кожну дитину, а саме: в період з червня 2022 року по січень 2024 року включно - 5000 доларів США на обох дітей; в період з лютого 2024 року по червень 2026 року включно - 2500 доларів США на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5 .

Пунктом 3 договору передбачено, сторони домовились, що аліменти будуть сплачуватись ОСОБА_2 до 5 числа кожного місяця, за який сплачуються аліменти, таким чином: сплата цієї суми готівкою матері дітей за місцем проживання або шляхом переказу цієї суми на банківський (картковий) рахунок матері.

Згідно з пунктом 4 договору сплата аліментів за цим договором передбачається в доларах США. Допускається сплата аліментів в українських гривнях за офіційним курсом Національного банку України станом на дату платежу.

Відповідно до пункту 12 договору ОСОБА_3 підтверджує факт передачі їй ОСОБА_2 5 000,00 доларів США у якості сплати аліментів за червень 2022 року згідно цього договору.

Пунктом 17 договору зазначено, що сторони зазначають, що цей договір складено в простій письмовій формі у зв`язку з їх перебуванням за межами України через запровадження в Україні воєнного стану. Сторони домовилися після прибуття в Україну укласти і посвідчити нотаріального аналогічний за змістом договір.

Постановою державного виконавця від 30 червня 2022 року, винесеною в рамках виконавчого провадження № НОМЕР_3, було повернуто стягувачу виконавчий документ, а саме - судовий наказ № 369/5759/18 від 06 червня 2018 року, на підставі заяви про повернення виконавчого документу (а.с. 18).

Відповідно до статті 189 Сімейного кодексу України батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом. Договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Згідно із частинами першою та третьою статті 206 ЦК України визначено, що усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Правочини на виконання договору, укладеного в письмовій формі, можуть за домовленістю сторін вчинятися усно, якщо це не суперечить договору або закону.

У статтях 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів, в тому числі, вільне волевиявлення учасника правочину.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно із частиною третьою статті 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Відповідно до статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

За правилами частини другої статті 220 ЦК України у випадку, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним.

Зазначена частина друга статті 220 ЦК України застосовується до правовідносин у разі, коли сторони вчинили правочин у встановленій законом письмовій формі, зміст якого відповідав волі сторін, які дійшовши згоди щодо усіх істотних умов договору, виконали такий договір повністю чи частково, і лише не було дотримано вимоги про нотаріальне посвідчення такого договору через ухилення однієї сторони договору.

Однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним у судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата другою стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.

Позивач, звертаючись до суду з вказаним позовом, посилалась на те, що між нею та відповідачем 20.05.2022 року в м. Вільнюс, Литовська Республіка, було укладено в простій письмовій формі договір між батькам про сплату аліментів на дітей, відповідно до якого відповідач мав сплачувати позивачу кошти на утримання дітей по 5000,00 доларів США на обох дітей в період з червня 2022 року по січень 2024 року включно, та в період з лютого 2024 року по червень 2026 року включно 2 500,00 доларів США на утримання сина ОСОБА_5 . Однак, всупереч умовам вищезгаданого договору, відповідач не сплачує аліменти на утримання дітей, у зв`язку із чим просила визнати договір від 20 травня 2022 року дійсним та стягнути з відповідача заборгованість по аліментах за період з 6 липня 2022 року по 1 січня 2024 року у розмірі 90 000 доларів США та пеню у розмірі 90000 доларів США.

На підтвердження позовних вимог, ОСОБА_3 було надано до суду копію договору від 20 травня 2022 року між батьками про сплату аліментів на дітей (а.с. 15-16).

Зі змісту вказаного договору вбачається, що договір про сплату аліментів на дітей містить підписи від імені зазначених в ньому сторін, проте вказаний договір нотаріально не посвідчений, а тому в силу вимог закону є нікчемним.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої виходив з того, що відсутні підстави для визнання договору про сплату аліментів від 20 травня 2022 року дійсним, а зважаючи на те, що вимоги про стягнення заборгованості про аліментам та пені є фактично похідними від вимоги про визнання договору укладеним, вони також не підлягають задоволенню.

Колегія суддів погодилась з висновком суду першої інстанції, врахувавши наступне.

Так, представник позивача, на пропозицію колегії суддів, не надав в суді апеляційної інстанції пояснень, чому такий договір було укладений у простій письмовій формі та не був посвідчений у відповідній дипломатичній установі у м. Вільнюсі, Республіка Литва (а.с. 15-16, 114).

Стверджуючи про те, що відповідач ОСОБА_2 ухиляється від нотаріального посвідчення договору від 20 травня 2022 року, позивач та її представник зазначали, що відповідач не приїжджає в Україну для його посвідчення, а перебуваючи в Україні в грудні 2022 року відповідач пропозицію позивачки проігнорував (а.с. 4).

Поряд з цим, як зазначено у пункті 17 договору сторони домовилися після прибуття в Україну укласти і посвідчити нотаріального аналогічний за змістом договір.

Доказів того, що відповідач ОСОБА_2 приїздив в Україну в грудні 2022 року та (або) в інший період, або знаходиться (знаходився) в Україні позивачкою та її представником до районного суду надано не було, не надано таких і в суді апеляційної інстанції. Представник позивачки - адвокат Павлов К.Д. пояснив в суді апеляційної інстанції, що за наявною у нього інформацією відповідач ОСОБА_2 перебуває за кордоном і зв`язку з відповідачем позивачка не має і не підтримує (а.с. 114).

При цьому, позивачкою ОСОБА_1 до позовної заяви та в суді першої інстанції не надано доказів того, що вона зверталась та (або) надсилала відповідачу запрошення прибути до відповідного нотаріуса в Україні (конкретна дата, час, місце) чи до відповідно дипломатичної установи у м. Вільнюс (конкретна дата, час, місце) для нотаріального посвідчення аналогічного договору, а відповідач отримавши таке повідомлення не з`явився у визначене місце, що могло б свідчити про його ухилення від нотаріального посвідчення договору, з урахуванням домовленостей між сторонами, досягнутих у пункті 17 договору. Не надано таких і до суду апеляційної інстанції.

При цьому, колегія суддів зауважила, що договір в простій письмовій формі датований 20 травня 2022 року, а із зазначеним позовом позивачка звернулась 04 січня 2024 року, проте будь-яких об`єктивних доказів звернення позивачки до відповідача з пропозицією (вимогою) укласти нотаріально посвідчений договір у період з 20 травня 2022 року до 04 січня 2024 року та (або) доказів приїзду (перебування) відповідача ОСОБА_3 у цей період в Україну до суду не надано і судом таких не встановлено (а.с. 1-11, 15-16).

Отже, судом під час розгляду справи не встановлено факту ухилення ОСОБА_2 від нотаріального посвідчення договору про сплату аліментів, так само як і не встановлено звернення ОСОБА_1 до відповідача з пропозицією (вимогою) нотаріально посвідчити вказаний договір, вжиття нею будь-яких заходів для такого посвідчення.

Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції було надано правову оцінку та суд апеляційної інстанції погодився з висновками районного суду, а відтак, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 28 травня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 15 листопада 2024 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратнікова