Справа № 740/3309/24
Провадження № 2/740/1086/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 листопада 2024 року м. Ніжин

Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області в складі:

головуючого судді Шевченко І. М.,

за участю секретаря судового засідання Ісаєнко А. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Ніжинського міського нотаріального округу Чернігівської області Зеленський Валерій Вадимович, приватний нотаріус Ніжинського районного нотаріального округу Чернігівської області Бублик Тетяна Миколаївна, про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним та скасування державної реєстрації права власності,

установив:

У травні 2024 року позивач звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину № 196, видане 29 лютого 2024 року приватним нотаріусом Бублик Т. М. на ім`я ОСОБА_2 на гараж № НОМЕР_1 площею 27,4 кв. м з описом: гараж цегляний, зазначений в плані літ. «Г», до якого відносяться: льох «П» цегляний, оглядова яма «Я» цегляна, розташований у кооперативі «Автомобіліст» у АДРЕСА_1 , та скасувати державну реєстрацію шляхом припинення права власності на вищевказаний гараж (номер відомостей про речове право: 53929581) за ОСОБА_2 , проведену 29 лютого 2024 року приватним нотаріусом Бублик Т. М. на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 29 лютого 2024 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Зеленським В. В. від 11 квітня 2003 року та зареєстрованого в реєстрі за № 1421, позивачу на праві власності належить гараж № НОМЕР_1 площею 27,4 кв. м у кооперативі «Автомобіліст», що знаходиться в АДРЕСА_1 .

Згідно з договором на земельній ділянці площею 5381 кв. м розміщені будівлі та споруди, зокрема, цегляний гараж (на плані позначений літерою «А»), цегляний льох (на плані позначений літерою «П») та цегляна оглядова яма (на плані позначена літерою «Я»). Відчужуване майно належало продавцю ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу гаража, посвідченого Ніжинською держнотконторою 24 червня 1999 року за реєстровим номером 2-950.

Договір купівлі-продажу гаражу від 11 квітня 2003 року містить усі необхідні умови для такого виду договору і з часу його укладання будь яких змін чи доповнення до нього не вносилося. Його умови сторонами повністю виконані, а саме звільнено та передано ключі новому власнику, заперечень та зауважень ніхто зі сторін не заявляв.

Однак 29.02.2024 приватним нотаріусом Бублик Т. М. видано ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину на вищевказаний гараж № НОМЕР_2 , на підставі якого проведено реєстраційні дії в Державному реєстрі речових прав та зареєстровано гараж за відповідачкою. ОСОБА_2 не мала права отримувати свідоцтво про право на спадщину, оскільки видано воно за таких обставин, коли позивач був дійсним власником цього майна, а саме гаражу, своєчасно не зареєстрував договір купівлі-продажу, який був укладений 11 квітня 2003 року з ОСОБА_3 . Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно від 14 травня 2024 року № 73118133 позивачу відмовлено у проведенні реєстраційних дій у зв`язку з наявністю суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно і їх обтяженнями, а саме право власності за вказаним об`єктом вже зареєстровано за іншим власником.

Таким чином, відповідачці видано свідоцтво про право на спадщину на майно, яке належить позивачу, чим порушено права останнього, а тому наявні підстави для визнання його недійсним та скасування державної реєстрації права власності на вказаний гараж за відповідачкою.

Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 10 червня 2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального провадження, підготовче засідання призначено на 01 серпня 2024 року 10-00 год.

Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 01 серпня 2024 року підготовче провадження закрито, праву призначено до судового розгляду на 25 вересня 2024 року, яке у подальшому відкладено на 01 листопада 2024 року 11-00 год.

У відзиві на позов відповідачка зазначила, що заявлені позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, а позов таким, що не підлягає задоволенню, посилаючись на те, що вона 29 лютого 2024 року набула право власності на спірний гараж у порядку спадкування за заповітом після ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Під час видачі вказаного свідоцтва нотаріусом проведено перевірку щодо належності спірного гаража спадкодавцю, під час якої встановлено, що гараж належить спадкодавцю ОСОБА_3 та перешкоди у видачі свідоцтва відсутні, у зв`язку з чим нотаріусом було видано відповідачці свідоцтва про право на спадщину. За таких обставин, право власності на спірний гараж набуте ОСОБА_2 правомірно. За твердженням відповідачки, позивач не зареєстрував своє речове право на спірний гараж, у зв`язку з чим не набув його. Ураховуючи, що право власності на спірний гараж за позивачем не зареєстроване та нічим не підтверджене, він позбавлений можливості оспорювати свідоцтво про право на спадщину, як особа, права якої порушено.

У відповіді на відзив позивач підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити, посилаючись на їх законність та обґрунтованість. За його твердженням, нотаріусом при видачі на ім?я відповідачки свідоцтва про право на спадщину за заповітом на гараж після смерті ОСОБА_3 не враховано, що у 2003 році остання відчужила на підставі договору купівлі-продажу спірний гараж позивачу, чим порушив права останнього як дійсного власника спірного нерухомого майна. При укладенні договору купівлі-продажу гаражу в 2003 році між позивачем та ОСОБА_3 досягнуто згоди щодо усіх істотних умов договору, при цьому відчужуване майно передано позивачу у власність, а останній сплатив за нього визначену договором грошову суму, а тому він є законним (належним) набувачем цього гаражу.

У письмових поясненням третя особа приватний нотаріус Бублик Т. М. вважала позов безпідставним, необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, з огляду на те, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. ОСОБА_2 , маючи право на отримання свідоцтва про право на спадщину, виконала передбачений чинним законом обов`язок. ОСОБА_2 не мала на меті порушувати права інших осіб. При цьому позивач не провів вчасно ніяких дій щодо державної реєстрації і ніякого права на спірне нерухоме майно (гараж) у нього не виникло. Спадкоємець за заповітом ОСОБА_2 вчасно, у встановлений законом строк подала заяву про прийняття спадщини, нею були надані всі необхідні довідки та документи на спадкове майно. На день видачі свідоцтва про право на спадщину у справі були відсутні відомості про інших спадкоємців, жодних претензій щодо спадкового майна не надходило.

У судове засідання учасники справи не з`явилися.

Позивач подав до суду заяву, в якій просив розглянути справу в його відсутність, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Пояснив, що 11 квітня 2003 року уклав договір купівлі-продажу спірного гаражу з ОСОБА_3 в присутності її чоловіка ОСОБА_4 , який надав згоду на продаж вказаного нерухомого майна. Згідно з умовами договору він сплатив продавцеві 3255 грн, після чого нотаріально засвідчив указаний договір купівлі-продажу. Зі слів нотаріуса, він направляв цей договір до БТІ. Отримавши ключі та договір, позивач почав користуватися гаражем, але у 2024 році від працівників поліції дізнався, що ОСОБА_2 подала на нього заяву про незаконне заволодіння гаражем. Державний реєстратор відмовив у проведенні реєстраційних дій, оскільки вказаний гараж уже був зареєстрований за ОСОБА_2 та порекомендував звернутися до суду з позовом.

Представник позивача адвокат Кубрак Ю. І. подав до суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

До суду надійшла заява представника відповідачки адвоката Васюка Д. Г., в якій він просив судове засідання провести без його участі, проти задоволення позову заперечував та просив відмовити в його задоволенні з підстав, викладених у відзиві.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, кожного окремо та в сукупності, керуючись законом і своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов таких висновків.

Судом установлено, що згідно з договором купівлі-продажу від 11 квітня 2003 року, посвідченим приватним нотаріусом Зеленським В. В. та зареєстрованим у реєстрі за № 1421, продавець ОСОБА_3 продала, а покупець ОСОБА_1 купив гараж № НОМЕР_1 площею 27,4 кв. м у кооперативі «Авомобіліст», що знаходиться в АДРЕСА_1 . На земельній ділянці площею 5381 кв. м розміщені будівлі та споруди: цегляний гараж (на плані позначений літерою «А»), цегляний льох (на плані позначений літерою «П») та цегляна оглядова яма (на плані позначена літерою «Я») (а. с. 7, 52, 53).

Відповідно до довідки від 08.04.2024 № 00733, виданої КП «Ніжинське МБТІ», гараж № НОМЕР_1 в гаражно-будівельному кооперативі «Автомобіліст», який знаходиться в АДРЕСА_1 , зареєстрований на праві особистої власності станом на 31.12.2012 за ОСОБА_3 вцілому на підставі договору купівлі-продажу гаража, посвідченого 24.06.1999 державним нотаріусом Ніжинської міської державної нотаріальної контори за р № 2-950 (а. с. 17).

Згідно з реєстраційним посвідченням, виданим начальником Ніжинського бюро технічної інвентаризації ОСОБА_5 , гараж № НОМЕР_1 , що розташований в АДРЕСА_2 зареєстрований за ОСОБА_3 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу гаража, посвідченого 24.06.1999 державним нотаріусом Ніжинської міської державної нотаріальної контори за р № 2-950 та зареєстрований в реєстрову книгу № 3 за реєстровим № 472 (а. с. 54).

Відповідно до довідки від 11 квітня 2003 року № , виданої приватним нотаріусом Зеленським В. В., згідно з Єдиним реєстром заборон гараж за адресою: АДРЕСА_2 , власником якого є ОСОБА_3 , на 11 год. 14 хв. 25 сек. 11 квітня 2003 року під забороною не перебуває (а. с. 56).

До позовної заяви додано технічний паспорт на гараж № НОМЕР_1 у гаражно-будівельному кооперативі «Автомобіліст» по вул. Прейльській № 1 у м. Ніжині Чернігівської області, витяг з Реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва від 10.04.2024 № 664, замовником якого є ОСОБА_1 (а. с. 8, 13).

Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Світлани Походні від 14 травня 2024 року № 73118133 позивачу відмовлено у проведенні реєстраційних дій за заявою від 08.05.2024 у зв`язку із наявністю суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно, а саме за вказаним об`єктом право власності зареєстровано за іншим власником (а. с. 19).

З копії спадкової справи, заведеної до майна ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , вбачається, що остання за свого життя склала заповіт, згідно з яким все своє майно заповіла ОСОБА_2 , якій у свою чергу приватним нотаріусом Бублик Т. М. видано свідоцтво про право на спадщину від 29 лютого 2024 року на гараж № НОМЕР_1 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який належав ОСОБА_3 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу гаража, посвідченого державним нотаріусом Ніжинської міської державної нотаріальної контори 24 червня 1999 року за № 2-950, та зареєстрованого в реєстрі за № 196 (а. с. 97).

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна право власності на гараж № НОМЕР_1 площею 27,4 кв. м у гаражно-будівельному кооперативі по АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину, серія та номер 196, виданого 29.02.2024 приватним нотаріусом Бублик Т. М. (а. с. 20).

За змістом статті 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

При цьому п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності з 01.01.2004, визначено, що цей кодекс застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності.

Згідно з матеріалами справи спірні правовідносини виникли у зв`язку з укладенням ОСОБА_1 та ОСОБА_3 договору купівлі-продажу гаража від 11 квітня 2003 року, а тому до правовідносин що виникли до 2004 року застосовується чинне на той час законодавство.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про власність» (у редакції, чинній на час виникнення правовідносин), який втратив чинність у зв`язку з прийняттям ЦК України в 2004 року, об`єктами права приватної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, земельні ділянки, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення.

Громадянин набував право власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом (ч. 2 ст. 12 цього закону).

Крім того, згідно зі ст. 128 ЦК УРСР право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передання речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Переданням визнається вручення речей набувачеві.

Стаття 181 ЦК України визначає поняття «нерухома річ» та «рухома річ». Зокрема, до рухомих речей відносяться речі, які можна вільно переміщувати у просторі; до нерухомих належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення, на відміну від рухомих речей, підлягають державній реєстрації (ч. 1 ст. 182 ЦК України).

Отже, вирішуючи спір, що випливає з правовідносин, які виникли до набрання чинності ЦК та тривають до цього часу, суд, вирішуючи питання про набуття права власності на майно, відповідно до положень ст. 5 цього Кодексу виходить з положень законодавства, яке діяло на час виникнення правовідносин, встановивши час та підстави виникнення права власності, з`ясував, що належить майно до нерухомих речей та підлягало воно реєстрації відповідно до законодавства, яке діяло на той час та на момент виникнення спору.

У Рішенні Конституційного Суду України від 13 березня 2012 року у справі № 5-рп/2012 зазначено, що згідно з правовою позицією Конституційного Суду України конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному (абзац п`ятий пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 3 жовтня 1997 року № 4-зп). Виходячи з наведеного Конституційний Суд України вважає, що невідповідність окремих положень спеціального закону положенням Кодексу не може бути усунена шляхом застосування правила, за яким з прийняттям нового нормативно-правового акта автоматично призупиняє дію акт (його окремі положення), який був чинним у часі раніше. Оскільки Кодекс є основним актом цивільного законодавства, то будь-які зміни у регулюванні однопредметних правовідносин можуть відбуватися лише з одночасним внесенням змін до нього відповідно до порядку, встановленого абзацом третім частини другої статті 4 Кодексу».

Відтак, хоч Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» прийнятий пізніше, проте ст. 4 ЦК України встановлено, що інші закони України приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України, а на суб`єкта законодавчої ініціативи, що подає до Верховної Ради проект закону, який регулює цивільні відносини інакше, ніж ЦК України, покладено обов`язок одночасно подати до Верховної Ради проект закону про внесення змін до ЦК України, які мають розглядатися одночасно.

Оскільки на момент виникнення спірних правовідносин відповідні зміни до ЦК України подані не були, то з огляду на положення ст. 4 ЦК України та позицію Конституційного Суду України застосування колізійного принципу lex posterior derogat priori (лат. «пізніший закон скасовує попередній») у цій ситуації неможливе.

Отже, зазначення у ЦК України про необхідність прийняття інших законів відповідно до цього Кодексу є достатньою підставою вважати, що норма ЦК України превалює над однопредметною нормою іншого нормативно-правового акта, який має юридичну силу закону України.

Спеціальні норми закону можуть містити уточнюючі положення, проте не можуть прямо суперечити положенням ЦК України.

Разом з тим при існуванні складної змістової колізії застосуванню підлягають норми того нормативно-правового акта, який повно та точно врегульовує конкретні правовідносини, містить чіткі та зрозумілі положення, які забезпечують передбачуваність законодавства та відповідають законним очікуванням суб`єктів правовідносин.

У практиці Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) знайшов своє застосування принцип правової визначеності. ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово робив висновок, що принцип правової визначеності є одним з фундаментальних аспектів верховенства права (рішення у справах «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania), «Стіл та інші проти Сполученого Королівства» (Steel and others v. the United Kingdom) та інші).

ЄСПЛ неодноразово вказував, що він виходить із таких вимог до національних нормативно-правових актів, щоб вони вважалися законом для цілей Конвенції: 1) нормативно-правовий акт повинен бути доступним громадянинові як орієнтир правової поведінки і її наслідків, достатнім за тих правових норм, що застосовуються у конкретній справі; 2) норма не може вважатися законом, якщо вона не сформульована з необхідною точністю (справа «Санді Таймз проти Сполученого Королівства»The Sunday Times v. The United Kingdom № 1 заява 6538/74 пункт 46). У справі «Кантоні проти Франції» (Cantoni v. France) ЄСПЛ зазначив, що закон має відповідати якісним вимогам, бути доступним і передбачуваним.

Аналіз нормативно-правових актів дає підстави стверджувати, що саме норми ЦК України (чинні на момент виникнення спірних правовідносин) найбільш повно та точно врегульовували цивільні правовідносини щодо визначення умов та моменту виникнення права власності у набувача нерухомого майна за відповідним правочином.

У межах суб`єктивного права власності доцільно виділити два конструктивних елементи: а) титул власності; б) правомочності власника. Правомочність власника - невід`ємний атрибут права власності та розглядається як динамічна категорія, як одна з основних можливостей власника щодо належного йому майна.

Титул власності є статичною категорією, до зміни власника не передається. Державна реєстрація договору купівлі-продажу нерухомості адміністративний акт, який породжує титул власника.

Таким чином, висловивши свою волю на відчуження об`єкта нерухомого майна, власник у межах свого суб`єктивного права власності реалізовує свої правомочності. Державна реєстрація правочину завершує перехід права власності (право власності на об`єкт припиняється у продавця і відповідно виникає в покупця). Тобто покупець набуває не лише правомочності власника, а й сам титул.

Згідно зі ст. 224, 227 ЦК УРСР 1963 року (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. У той же час указаний Кодекс не врегульовував питання купівлі-продажу іншого нерухомого майна, яке не відноситься до житла.

Відповідно до ст. 47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. У цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Згідно зі ст. 54 Закону України «Про нотаріат» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) нотаріуси та посадові особи виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують угоди, щодо яких законодавством встановлено обов`язкову нотаріальну форму, а також за бажанням сторін й інші угоди.

Статтею 55 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що угоди про відчуження та заставу майна, що підлягає реєстрації, посвідчуються за умови подання документів, які підтверджують право власності на майно, що відчужується або заставляється. При посвідченні угод про відчуження або заставу жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна перевіряється відсутність заборони відчуження або арешту майна.

Відповідно до п. 27 Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 року №18/5, у редакції від 17.10.2000 року, яка була чинною на дату укладання договору купівлі-продажу гаража від 11.04.2003, нотаріуси посвідчують угоди, щодо яких законодавством встановлено обов`язкову нотаріальну форму. Відповідно до чинного законодавства обов`язковому нотаріальному посвідченню підлягають, зокрема, договори про відчуження (купівля-продаж, міна, дарування, довічне утримання) жилого будинку, іншого нерухомого майна (статті 227, 242, 244, 426 Цивільного кодексу).

Відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону України «Про власність» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом.

У той же час згідно з ч. 1 ст. 128 ЦК УРСР право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Відповідно до ст. 153 ЦК УРСР договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

У постанові від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що особа, яка здійснила державну реєстрацію правочину відповідно до норм статей 334, 657 ЦК України, набула титул власника майна. У свою чергу необхідність реєстрації права на нерухоме майно (на момент виникнення спірних правовідносин до 01 січня 2013 року) не впливала на виникнення в покупця нерухомості прав власника на це майно.

Згідно з п. 1, 2 ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно з ч. 1, 3, 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу він не заявив про відмову від неї.

Статтею 1301 ЦК України передбачено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

У п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Свідоцтво про право на спадщину це правовстановлюючий документ, що посвідчує виникнення у спадкоємця права власності на спадкове майно. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується процес оформлення спадкових прав.

Пунктом 1.2 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України передбачено, що при зверненні спадкоємця у зв`язку з відкриттям спадщини нотаріус з`ясовує відомості стосовно факту смерті спадкодавця, часу і місця відкриття спадщини, кола спадкоємців, наявності заповіту, наявності спадкового майна, його складу та місцезнаходження, необхідність вжиття заходів щодо охорони спадкового майна.

Згідно з п. 4.14 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти.

Особливість визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, як спеціального способу захисту спадкових прав судом зумовлена сутністю свідоцтва про право на спадщину, що за своєю правовою природою не є правочином. Як наголошено у постанові Верховного Суду від 15 жовтня 2019 року у справі за № 916/780/18, свідоцтво про право власності на нерухоме майно лише посвідчує наявність відповідного права і не породжує, не змінює і не припиняє права та обов`язки, тобто не є правочином. Однак свідоцтво видається на підтвердження існування права, яке виникло внаслідок певного правочину, і такий посвідчуваний документ є чинним, якщо є дійсною правова підстава його видачі.

У постанові від 11.12.2019 у справі № 414/811/17 (провадження № 61-15499св18) Верховний Суд дійшов висновку, що порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших заінтересованих осіб, є самостійною підставою для визнання свідоцтв про право на спадщину за законом недійсними.

Положеннями ст. 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Зокрема, за змістом ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, може бути визнання права.

Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності, суд вважає позов доведеним, обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню.

На підставі наявних у справі доказів суд установив, що 11 квітня 2003 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 уклали договір купівлі-продажу, який посвідчено приватним нотаріусом Зеленським В. В. та зареєстровано в реєстрі за № 1421. Сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору купівлі-продажу нерухомого майна, предметом якого виступав гараж, продавець передав майно у власність покупцеві, а покупець прийняв майно і сплатив за цього гроші. На момент укладення договору купівлі-продажу гаража (11 квітня 2003 року) не передбачено обов`язкової реєстрації права на вказане нерухоме майно. Таким чином, позивач у законний спосіб набув право власності на спірний гараж.

У свою чергу нотаріус Бублик Т. М., видаючи 29.02.2024 ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за заповітом, не перевірила факту належності спірного гаража спадкодавцеві, наявності інших осіб, які претендували на вказане нерухоме майно. Таким чином, указане свідоцтво про право на спадщину, видане на ім`я ОСОБА_2 , порушує права позивача ОСОБА_1 як власника спірного майна.

За таких обставин, ураховуючи, що позивачем доведено належними та допустимими доказами те, що видачею оспорюваного свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_3 порушено його права, як власника і законного володільця спірного гаража, суд дійшов висновку про задоволення позову в повному обсязі.

У зв`язку з тим, що позивач не заявляє вимог про стягнення з відповідача судових витрат, суд, керуючись принципом диспозитивності цивільного судочинства, закріпленим у ст. 13 ЦПК України, не вирішує питання про розподіл судових витрат згідно зі ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. 2, 4, 5, 12, 13, 76 81, 89, 259, 263 265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ; АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 ; АДРЕСА_4 ), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Ніжинського міського нотаріального округу Чернігівської області Зеленський Валерій Вадимович, приватний нотаріус Ніжинського районного нотаріального округу Чернігівської області Бублик Тетяна Миколаївна, про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним та скасування державної реєстрації права власності задовольнити.

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину, серія та номер: 196, видане 29 лютого 2024 року приватним нотаріусом Ніжинського районного нотаріального округу Чернігівської області Бублик Тетяною Миколаївною на ім`я ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 ; АДРЕСА_4 ) на гараж № НОМЕР_1 площею 27,4 кв. м, з описом: гараж цегляний, зазначений у плані літ «Г», до якого відносяться: льох «П» цегляний, оглядова яма «Я» цегляна, розташований у кооперативі «Автомобіліст» у АДРЕСА_1 .

Скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 ; АДРЕСА_4 ) на гараж № НОМЕР_1 площею 27,4 кв. м, розташований у кооперативі «Автомобіліст» у АДРЕСА_1 , зареєстровану 29 лютого 2024 року за № 53929581 приватним нотаріусом Ніжинського районного нотаріального округу Чернігівської області Бублик Тетяною Миколаївною на підставі свідоцтва про право на спадщину від 29 лютого 2024 року.

Рішення може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І. М. Шевченко