Справа № 346/2376/23
Провадження № 22-ц/4808/738/24
Головуючий у 1 інстанції Коваленко Д. С.
Суддя-доповідач Девляшевський В.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого (суддя-доповідач) Девляшевського В.А.

суддів: Баркова В.М., Мальцевої Є.Є.,

секретаря Гудяк Х.М.

з участю сторін та їх представників,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 на рішення Коломийського міськрайонного суду, ухвалене суддею Коваленко Д.С. 01 березня 2024 року в м. Коломиї Івано-Франківської області, повний текст якого виготовлено 11 березня 2024 року, у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» про стягнення грошових коштів

в с т а н о в и в :

У травні 2023 року ТОВ «Автокредит Плюс» звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів.

Позовні вимоги обгрунтовував тим, що 21 грудня 2017 року ОСОБА_1 на підставі особистого волевиявлення надав свою згоду на приєднання до публічного договору про надання фінансового лізингу, розміщений на офіційному веб-сайті ТОВ «Автокредит Плюс». Відповідно до специфікації позивач передав, а відповідач прийняв у платне володіння та користування автомобіль Toyоta Camry, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 . У зв`язку з невиконанням договірних відносин з боку відповідача в частині сплати лізингових платежів утворилась заборгованість у розмірі 288 418,54 грн, яку позивач вимагав сплатити. Проте, відповідач повідомив, що 09 травня 2018 року автомобіль був викрадений, про що внесені відомості в Єдиний реєстр досудових розслідувань.

Представник товариства зазначив, що рішенням Коломийського міськрайонного суду від 15 червня 2020 року встановлена нікчемність укладеного договору, оскільки договір всупереч статей 799, 806 ЦК України не був нотаріально посвідчений. На думку позивача, оскільки повернення автомобіля неможливе через його втрату відповідач має відшкодувати вартість втраченого майна. При цьому послався на статтю 216 ЦК України, відповідно до якої у разі визнання недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину або відшкодувати вартість.

Враховуючи середньоринкову вартість автомобіля, визначену у висновку судового експерта-товарознавця, представник ТОВ «Автокредит Плюс» просив стягнути з ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 371 536,98 грн.

В свою чергу ОСОБА_1 подав зустрічний позов, в якому зазначив, що рішенням Коломийського міськрайонного суду від 15 червня 2020 року, яке вступило в законну силу, було відмовлено в задоволенні позову ТОВ «Автокредит Плюс» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості по договору лізингу. Водночас даним рішенням було встановлено, що публічний договір про надання фінансового лізингу, укладений між ТОВ «Автокредит Плюс» та ОСОБА_1 , є нікчемним. Відтак, позивач за зустрічним позовом посилається на статтю 216 ЦК України, відповідно до якої недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

ОСОБА_1 вважає, що оскільки ним було оплачено на виконання договору фінансового лізингу кошти на загальну суму 94 705,00 грн, то ТОВ «Автокредит плюс» повинне повернути йому ці кошти.

В подальшому позивач за зустрічним позовом подав заяву про збільшення позовних вимог, яку обґрунтував тим, що з витребуваної судом виписки по рахунку з АТ «Акцент Банк» вбачається, що загальна сума сплачених до ТОВ «Автокредит Плюс» коштів на виконання договору фінансового лізингу становить 189 210,00 грн. Відповідно він просив стягнути з відповідача зазначену суму.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 01 березня 2024 року позов ТОВ «Автокредит Плюс» до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів задоволено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Автокредит Плюс» грошові кошти у розмірі 371 536,98 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Автокредит Плюс» судові витрати у розмірі 26 073, 06 грн, з яких: 5 573,06 грн - судовий збір; 20 500,00 грн витрати на професійну правничу допомогу. У стягненні з ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу у більшому розмірі відмовлено.

Позов ОСОБА_1 до ТОВ «Автокредит Плюс» про стягнення грошових коштів задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ «Автокредит Плюс» на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 94 605,00 грн. У стягненні грошових коштів у більшому розмірі відмовлено.

Стягнуто з ТОВ «Автокредит Плюс» на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 4 986,80 грн з яких: 536,80 грн - судовий збір; 4 450,00 грн витрати на професійну правничу допомогу. У стягненні з ТОВ «Автокредит Плюс» судового збору та витрат на професійну правничу допомогу у більшому розмірі відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні первісного позову ТОВ «Автокредит Плюс», а його зустрічний позов задовольнити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не вірно застосовано норми статті 216 ЦК України до правовідносин, що склались між сторонами в справі. Адже вказана норма визначає, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у випадку неможливості такого повернення, зокрема, коли одержане полягає в користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі - відшкодовує вартість того, що одержано за цінами, які існують на момент відшкодування. В даній справі на виконання вимог нікчемного правочину було передано з однієї сторони автомобіль Toyota Camry 2008 р.в., д.н.з. НОМЕР_2 вартістю 318 000,00 грн, з іншої сторони кошти в сумі - 189 210,00 грн. ТОВ «Автокредит Плюс» не обґрунтовує та не доводить розмір відшкодування вартості користування спірним майном за цінами, які існували на момент розгляду справи. Так, під час розгляду справи судом встановлено, що об`єкт лізингу, що підлягає поверненню за правилами двосторонньої реституції - це автомобіль. Проте, позивачем не доведено обсягу відшкодування вартості та користування майном, переданим у лізинг відповідно до частини 2 статті 216 ЦК України.

На думку апелянта, відшкодуванню у випадку відсутності об`єкту лізингу повинна братись до уваги його ціна на день укладення нікчемного договору. Адже вартість за цінами на момент відшкодування в розумінні статті 216 ЦК України застосовується виключно при стягненні одержаного, що полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі. В даному випадку позивачем не доведено такої вартості.

Вказує, що суд не врахував того, що автомобіль було викрадено. Відповідно до частини 3 статті 216 ЦК України, якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною особою. Порядок такого відшкодування має здійснюватись за правилами, встановленими для зобов`язань, що виникають із факту заподіяння шкоди, тобто за правилами позадоговірної відповідальності.

Оскільки договір визнаний нікчемним ОСОБА_1 вважає, що не повинен нести відповідальності за статтею 13 Закону України «Про фінансовий лізинг» та статті 809 ЦК України, якими встановлено, що ризик випадкового знищення або випадкового пошкодження предмета договору лізингу несе лізингоодержувач. В даному випадку повинні бути застосовані загальні вимоги щодо відшкодування збитків винною особою. Крім того, судом не було встановлено, чи отримав позивач за первісним позовом страхове відшкодування.

Стосовно зустрічних позовних вимог зазначив, що судом не було враховано виписку АТ «Акцент-Банк», де вказано, що на погашення платежів по договору лізингу сплачено 189 210 грн. Натомість суд врахував здогадку позивача за первісним позовом щодо наявності певної арифметичної помилки, доказів чого матеріали справи не містять.

Щодо судових витрат вважає, що при їх визначенні суд упереджено вирахував вартість послуг представника позивача за первісним позовом значно вищою ніж вартість послуг представника позивача за зустрічним позовом.

Також представник скаржника заявив клопотання про стягнення 15 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «Автокредит Плюс» вказує, що апеляційна скарга є необґрунтованою та не підлягає до задоволення.

Зазначає, що ч.1 ст.216 ЦК України стосується необхідності відновлення становища, яке існувало до порушення права кожного із сторін правочину, а не тільки ОСОБА_1 , що буде справедливо, оскільки обидві сторони вчинили нікчемний правочин і зобов`язані повернути одна одній одержане за таким правочином майно. А ОСОБА_1 отримав від ТОВ «Автокредит Плюс» автомобіль. Отже, судом першої інстанції вірно встановлено, що з ОСОБА_1 підлягає стягненню вартість автомобіля, оскільки відповідач не може його повернути.

Також, на думку скаржника, не заслуговують на увагу доводи апелянта, що з ТОВ «Автокредит Плюс» підлягають стягненню суми сплачених платежів у розмірі 189 210 грн, оскільки такі висновки ґрунтуються на помилковому тлумаченні виписки з банку. Відповідно до наданої АТ «Акцент Банк» виписки про рух коштів на рахунок № НОМЕР_3 надійшло три платежа: 22.02.2017 в сумі 79 500,00 грн, 31.01.2018 в сумі 7565,00 грн та 07.03.2018 року в сумі 7450,00 грн. Апелянт помилково визначив суму сплачених коштів, сумуючи весь передостанній стовпчик виписки, оскільки даний стовпчик також містить відомості щодо розподілення коштів на проценти, погашення заборгованості та тілом та інше.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги підтримав з наведених у ній мотивів.

Представник ТОВ «Автокредит Плюс» доводи апеляційної скарги заперечив, пославшись на законність та обгрунтованість судового рішення.

Згідно положень статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

За змістом частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції вважав, що сторони вчинили нікчемний правочин і зобов`язані повернути одна одній одержане за таким правочином майно. Так, ТОВ «Автокредит Плюс» підтвердило середню ринкову вартість автомобіля Toyota Camry, 2008 року випуску, з автоматичною коробкою передач, яка складає 371 536,98 грн, а відповідач жодних серйозних юридичних аргументів проти такої вартості не навів. Відтак, порушене право власності вказаної компанії підлягає судовому захисту заявленим у первісному позові способом та розмірі.

Разом з цим, суд також вважав, що право власності ОСОБА_1 на сплачені ним грошові кошти у розмірі 94 605,00 грн теж підлягає судовому захисту, позаяк ТОВ «Автокредит Плюс» неповерненням цих коштів порушив право власності ОСОБА_1 на це майно.

Здійснюючи розподіл судових витрат, суд врахував заперечення обох сторін щодо співмірності витрат на правову допомогу, а також вимоги щодо пропорційності судових витрат відповідно до задоволених позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи 21 грудня 2017 року ОСОБА_1 дав згоду на приєднання до Публічного договору про надання фінансового лізингу з ТОВ «Автокредит Плюс», підписавши заяву про приєднання до публічного договору №АВНОА!00000002 (а.с.13 т.1).

Відповідно до умов договору лізингодавець (ТОВ «Автокредит Плюс») передає лізингоодержувачу ( ОСОБА_1 ) в лізинг автомобіль згідно з Специфікацією (якою є додаток №1), зокрема: Toyota Camry, 2008 року випуску, номер кузова: НОМЕР_4 , номерний знак: НОМЕР_1 , вартістю 318 000 гривень (а.с.14 т. 1).

Названа Специфікація є одночасно і Актом прийому-передачі вказаного автомобіля від ТОВ «Автокредит Плюс» до ОСОБА_1 . Проте, власником вказаного автомобіля залишилось ТОВ «Автокредит Плюс», що підтверджується реєстраційними картками Головного сервісного центру МВС (а.с.170-174 т. 1) та свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу (а.с.66 т.1).

За вказаним Актом, який було підписано ОСОБА_1 , разом з автомобілем йому було передано один датчик GPS.

Відповідно до умов договору про надання фінансового лізингу, ОСОБА_1 взяв на себе зобов`язання сплачувати ТОВ «Автокредит Плюс» протягом строку лізингу - 60 місяців щомісячні платежі згідно з Графіком (додаток №2), розмір яких складає 7530 гривень, що включає в себе відшкодування частини вартості предмета лізингу, відсотки за користування предметом лізингу та комісії лізингової компанії. У перший місяць ОСОБА_1 зобов`язувався сплатити 75 635,89 грн відшкодування частини вартості предмета лізингу та комісію (а.с.6-12, 13, 148 т. 1). Погашення щомісячних платежів повинно було відбуватись шляхом сплати ОСОБА_1 грошових коштів саме на транзитний рахунок, відкритий у ПАТ «Акцент-Банк» НОМЕР_5.

У п. 14.1.6 заяви про приєднання до публічного договору є розділ «Інші платежі», який передбачає щорічний платіж по відшкодуванню витрат лізингодавця, пов`язаних зі страхуванням, з посиланням на Додаток №2 (Графік платежів), який не містить такого платежу.

У п.14.2.1.1. заяви зазначено, що договорами страхування за цим договором є договір страхування цивільної відповідальності. У період з 11.02.2018 по 10.02.2019 транспортний засіб був застрахований за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів в АТ «СГ «ТАС» (а.с.130, 159 т. 1).

Відповідно до п. 5.1 публічного договору фінансового лізингу лізингоодержувач, зобов`язаний за згодою лізингодавця укласти договір страхування втрати об`єкта лізингу, спричиненого в тому числі протиправними діями третіх осіб, викраденням або іншим незаконним заволодінням об`єктом лізингу; витрати на це несе лізингоодержувач.

10.05.2018 за повідомленням ОСОБА_1 до Єдиного реєстру досудових розслідувань було внесено відомості (з попередньою кваліфікацією: ч.3 ст.289 КК України) про те, що 09 травня 2018 року невідома особа викрала автомобіль Toyota Camry, номерний знак: НОМЕР_1 (а.с.91 т. 1). У відповіді Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області від 27.07.2023 №8923 на адвокатський запит ОСОБА_1 має статус потерпілої особи, а сам транспортний засіб знаходиться у розшуку (а.с.129 т.1).

Рішенням Коломийського міськрайонного суду у справі №346/5209/18 від 15 червня 2020 року, яке набрало законної сили, відмовлено в задоволенні позову ТОВ «Автокредит Плюс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. В мотивувальній частині рішення зазначено, що оскільки публічний договір про надання фінансового лізингу укладений між позивачем та відповідачем 21 грудня 2017 року, тобто між юридичною та фізичною особами, не є нотаріально посвідчений згідно статті 799 ЦК України, що в свою чергу свідчить про його нікчемність в силу положень частини 1 статті 220 ЦК України, а отже існують підстави для застосування наслідків недійсності правочину відповідно до статті 216 ЦК України. (а.с.46-48 т. 1).

ТОВ «Автокредит Плюс» і ОСОБА_1 подали до суду позови, якими по суті, кожен з них у зв`язку з нікчемністю укладеного ними правочину, просить застосувати реституцію.

На підставі вищенаведеного судом встановлена наявність між сторонами цивільно-правових відносин, які регулюються Цивільним кодексом України і виникли у зв`язку з укладанням сторонами договору про надання фінансового лізингу, недотриманням вимоги про його нотаріальне посвідчення та завдання позивачу збитків внаслідок втрати (викрадення) предмету лізингу.

Згідно з частиною другою статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Згідно частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17 (провадження № 12-83гс18) зроблено висновок, що положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що цей вид зобов`язань породжують такі юридичні факти: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали .

Виходячи з аналізу норм чинного цивільного законодавства, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, про що свідчить зміст договору та правила статті 628 ЦК України.

Відповідно до частин 1, 5 статті 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину можу бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.

Системне тлумачення абзацу 1 частини першої статті 216 ЦК України та пункту 1 частини третьої статті 1212 ЦК України свідчить, що:

(а) законодавець не передбачив можливість здійснення односторонньої реституції;

(б) правила абзацу 1 частини першої статті 216 ЦК України застосовуються тоді, коли відбувається саме двостороння реституція;

(в) в тому разі, коли тільки одна із сторін недійсного правочину здійснила його виконання, то для повернення виконаного підлягають застосуванню положення глави 83 ЦК України.

Наслідками недійсності правочину є поновлення сторін у початковому становищі (двостороння реституція), тобто взаємне повернення переданого за недійсним правочином, яка може застосовуватися лише тоді, коли майно, передане за правочином, залишається у його сторони.

Отже, у разі застосування реституції за нікчемним договором лізингу лізингодавець зобов`язаний повернути лізингоодержувачу сплачені ним платежі на виконання умов договору, а лізингоодержувач, у свою чергу, зобов`язаний повернути лізингодавцю передане за договором майно, а саме об`єкт лізингу, яким він користувався.

З огляду на положення статті 216 Цивільного кодексу України та у зв`язку із визнанням договору фінансового лізингу від 21 грудня 2017 року недійсним колегія вважає, що суд правильно визнав обґрунтованою позовну вимогу про застосування наслідків недійсності договору у вигляді повернення відшкодування вартості об`єкта договору первісному позивачу за ціною, визначеною у висновку судового експерта товарознавця від 17 березня 2023 року.

Колегія вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що при відшкодуванні у випадку відсутності об`єкту лізингу повинна братись до уваги його ціна на день укладення нікчемного договору та застосовані загальні вимоги щодо відшкодування збитків винною особою.

Так, відповідно до частини 3 статті 216 ЦК України, якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною особою.

Згідно з пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб виправити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювача шкоди.

Середня ринкова вартість автомобіля визначена експертом у висновку №9531 від 17 березня 2023 року з урахуванням строку експлуатації КТЗ, коефіцієнту ринку регіону для даної моделі, вартісного еквіваленту суми податків під час митного оформлення згідно з чинним законодавством.

Вказана оцінка не спростована ОСОБА_1 належними засобами доказування, а відтак обґрунтовано взята до уваги судом першої інстанції при визначенні суми, що підлягає стягненню в зв`язку з відсутністю можливості повернути вкрадений автомобіль лізингодавцю.

Також безпідставними суд вважає посилання скаржника на те, що оскільки договір визнаний нікчемним, він не повинен нести відповідальності за статтею 13 Закону України «Про фінансовий лізинг» та статті 809 ЦК України, якими встановлено, що ризик випадкового знищення або випадкового пошкодження предмета договору лізингу несе лізингоодержувач. В даному випадку вказані норми не застосовувались, оскільки предметом спору є двостороння реституція в разі укладення нікчемного правочину.

Позивач за первісним позовом страхове відшкодування не отримував, що було встановлено судом першої інстанції. Зворотнього в суді апеляційної інстанції скаржник не довів.

Посилання представника ОСОБА_1 на те, що судом не було враховано виписку АТ «Акцент-Банк», де вказано, що на погашення платежів по договору лізингу сплачено 189 210,00 грн, колегія відхиляє. Відповідно до наданої АТ «Акцент Банк» виписки по кредиту всього ОСОБА_1 на погашення лізингу сплачено 94 605,00 грн (а.с. 97 т.1). Відповідно до інформації про рух коштів на рахунок № НОМЕР_3 надійшло три платежа: 22.12.2017 в сумі 79 500,00 грн (призначення Аванс за автомобиль Toyota Camry ID=1151399), 31.01.2018 в сумі 7565,00 грн (призначення «Надходження готiвки в погашення кредитiв»), 07.03.2018 року в сумі 7450,00 грн, (призначення «Погашення кредиту»). Вказані три платежі включають в себе проценти, погашення заборгованості та тілом та інше, що є їх складовими, а не окремими переказами (а.с. 181-182 т.1). При цьому колегія звертає увагу, що спочатку позивач за зустрічним позовом просив стягнути саме 94 705,00 грн, проте в подальшому збільшив позовні вимоги та фактично подвоїв вказану суму.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду, що з ТОВ «Автокредит Плюс» належить стягнути на користь ОСОБА_1 передані грошові кошти за нікчемним правочином у розмірі 94605,00 гривень, який підтверджений наявними доказами.

Посилання апелянта на те, що суд стягнув завищені витрати на правничу допомогу адвоката первісного позивача, є необгрунтованими. Так, суд, першої інстанції зважаючи на обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, враховуючи принцип співмірності та розумності судових витрат, критерії реальності адвокатських послуг, а також розумності їхнього розміру, зменшив заявлений розмір витрат на професійну правничу допомогу ТОВ «Автокредит Плюс» з 45076,99 грн до 20500 грн. Аналогічно, врахувавши часткове задоволення зустрічного позову, врахувавши заперечення щодо неспівмірності судових витрат, суд зменшив розмір на правову допомогу на користь ОСОБА_1 з 21600,00 грн до 4 450,00 грн.

Зазначені витрати на правничу допомогу підтверджені належними доказами. Такий розмір витрат на професійну правничу допомогу, на переконання колегії, є справедливим та обґрунтованим.

З огляду на вищенаведені обставини, суд вважає, що рішення в даній справі ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. А тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.

Крім іншого, представник ТОВ «Автокредит Плюс» у відзиві на апеляційну скаргу просив стягнути з ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 5 000,00 грн.

Відповідно до ч. 1. п. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до п. 1, 2 ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На підтвердження надання правової допомоги апелянтом надано: копію додаткової угоди №29-04-23/2 до договору про надання правової допомоги №17/07/01/18 від 17.07.2019, укладеного між Адвокатським бюро «Добринь» та ТОВ «Автокредит Плюс», копію акту прийому-передачі наданих послуг від 24 квітня 2024 року, копію рахунку на оплату №12 від 24 квітня 2024 року. Відповідно до цих доказів вартість правової допомоги в даній справі в суді апеляційної інстанції за складення та подання відзиву становить 5 000,00 грн.

Враховуючи складність справи та виконані роботи, заперечення представника ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції щодо розміру визначених витрат, принципи співмірності та розумності судових витрат, апеляційний суд доходить висновку про необхідність зменшити їх розмір та стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Автокредит Плюс» понесені у даній справі витрати на професійну правничу допомогу під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 2000,00 грн.

Керуючись статтями 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Коломийського міськрайонного суду від 01 березня 2024 року- без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» 2 000,00 грн понесених в апеляційному суді судових витрат на правову допомогу.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий В.А. Девляшевський

Судді: В.М. Барков

Є.Є. Мальцева

Повний текст постанови виготовлено 25 червня 2024 року