Справа № 145/1708/23
Провадження №2/145/211/2024
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"08" листопада 2024 р. смт Тиврів

Тиврівський районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Копилової Л. В. ,

за участю секретаря Мигдальської Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя. Обгрунтовуючи подану позовну заяву посилався на те, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою. В період шлюбу ними за спільні гроші придбано дачний будинок та земельну ділянку площею 0,0546 га з кадастровим номером :01:003:0325 в АДРЕСА_1 . На даний час їх відносини припинені, спір щодо майна вони добровільно не вирішили, тому просить суд визнати вказане майно спільною сумісною власністю та визнати за ним і відповідачкою по частці право власності дачного будинку загальною площею 52,3 кв.м., житловою площею 24,4 кв.м., розташованого в АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,0546 га з кадастровим номером :01:003:0325, розташовану за цією адресою.

04 грудня 2023 року представник відповідача ОСОБА_3 подала до суду відзив, в якому заперечувала проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що сторони у шлюбі перебували двічі. 09 грудня 2008 року відповідач та її дочка ОСОБА_4 отримали свідоцтво про право власності на квартиру, що складала 3/50 частки секції АДРЕСА_2 . Вказана квартира була приватизована відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». 04 червня 2021 року відповідач та донька продали квартиру, так як мали намір придбати житло відповідачці поруч з донькою в селі Селище. Через чотири дні 08 червня 2021 року на ім`я відповідачки ОСОБА_2 було придбано дачний будинок загальною площею 52,3 кв.м., житловою площею 24,4 кв.м., розташований в АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,0546 га з кадастровим номером :01:003:0325, розташовану за цією адресою. Відповідач вважає, що це майно є її особистою приватною власністю, так як придбано воно за кошти отримані від продажу квартири, яка належала їй разом з донькою та кошти її власних грошових накопичень, так як вона багато років працювала ще до укладення другого шлюбу з відповідачем. Відповідач не мав постійної роботи та регулярного доходу. Формально в усіх договорах купівлі-продажу квартири, дачного будинку та земельної ділянки нотаріусом було отримано згоду позивача ОСОБА_1 , однак нотаріус не з`ясовував природу набуття квартири у власність або набуття коштів на придбання дачного будинку і земельної ділянки. У зв`язку з наведеним просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог позивача (а.с.37-41).

Ухвалою Тиврівського районного суду Вінницької області від 02 листопада 2023 року відкрито провадження у даній справі та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Тиврівського районного суду Вінницької області від 18 грудня 2023 року прийнято справу до провадження судді Копилової Л.В.

Ухвалою Тиврівського районного суду Вінницької області від 02 липня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду.

Позивач ОСОБА_1 на розгляд справи до суду не з`явився, про час та місце її розгляду повідомлений в установленому законом порядку.

При розгляді справи представник позивача ОСОБА_5 підтримав позовні вимоги посилаючись на обставини, наведені в позовній заяві та просив суд їх задовольнити. Також звернув увагу суду на те, що позивач вважав це спірне майно спільною сумісною власністю подружжя. При укладенні договорів купівлі -продажу квартири, дачного будинку та земельної ділянки позивач як чоловік надавав згоду на укладення дружиною договорів саме як щодо спільного майна подружжя та за спільні кошти подружжя. Також позивач отримував дохід у вигляді пенсії та працював не офіційно.

Відповідачка ОСОБА_2 при розгляді справи в суді пояснила, що вони двічі з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі. В 2008 році, так як вона працювала в лікарні, в порядку приватизації вона та її неповнолітня на той час донька набули права власності на квартиру в АДРЕСА_3 . У вказаній квартирі вони проживали спільно з її донькою та позивачем. Сімейне життя з відповідачем у них не складалося і тому вона вирішила придбати собі будинок в селі Селище біля доньки. Разом з донькою вони підшукували такий будинок, у червні 2021 року вони продали квартиру в місті Вінниця. За гроші від продажу цієї квартири, а також її власні заощадження вони придбали їй дачний будинок і земельну ділянку в селі Селище. Здійсненням оформлення необхідних документів та договорів займалися ріелтор і нотаріус. При укладенні договорів у нотаріуса її чоловік присутній не був, однак коли він підписував згоду та відповідні заяви, в яких не заперечував проти здійснення нею таких угод, їй невідомо.

Представник відповідача ОСОБА_3 заперечувала проти позову з підстав, наведених у відзиві.

Допитана судом свідок ОСОБА_6 пояснила суду, що є донькою відповідачки. У 2008 році вона та її мати в порядку приватизації набули права власності на квартиру АДРЕСА_4 у розмірі по частці кожній. У цій квартирі вони проживали спільно з вітчимом ОСОБА_1 . Після того, як відносини між її матір`ю та вітчимом погіршилися, мати вирішила жити окремо. На той час вона вже була одружена і проживала з чоловіком в селі Селище. Її мати мала намір переїхати проживати до неї в село і вони спільно вирішили придбати матері будинок поруч з нею. Тоді вони звернулися до ріелтора з проханням продати належну їм квартиру у АДРЕСА_1 . 04 червня 2021 року вони уклали договір купівлі-продажу та продали квартиру приблизно за 5 000 дол. США, а 08 червня 2021 року купили матері дачний будинок і земельну ділянку в селі Селище. Обставин укладення договорів вона не пам`ятає.

Заслухавши представників сторін, допитавши свідка та дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступних обставин.

Судом встановлено, що сторони по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі в період з 17 жовтня 2008 року по 16 березня 2010 року та з 18 квітня 2020 року по 20 червня 2023 року (а.с.43-47).

09 грудня 2008 року відповідачці ОСОБА_2 та її дочці ОСОБА_7 виконкомом Вінницької міської ради було видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_4 у розмірі по частці кожній.

Вказана квартира була приватизована ОСОБА_2 та її донькою відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (а.с.52).

На підставі договору купівлі-продажу від 04 червня 2021 року відповідачкою ОСОБА_2 та її донькою ОСОБА_8 було продано квартиру АДРЕСА_5 за 47 017 грн. 29 коп. (а.с.87-88).

Із п.4 вказаного договору вбачається, що чоловік покупця ОСОБА_2 - ОСОБА_1 надав згоду на продаж дружиною належної їй частки квартири, що оформлено заявою.

На підставі договору купівлі-продажу від 08 червня 2021 року відповідачкою ОСОБА_2 придбано дачний будинок загальною площею 52,3 кв.м., житловою площею 24,4 кв.м., розташований в АДРЕСА_1 за 31 385 грн. 60 коп. (а.с.83-84).

Із п.4 вказаного договору вбачається, що чоловік покупця ОСОБА_1 надав згоду на купівлю дружиною дачного будинку та земельної ділянки, що оформлено заявою.

На підставі договору купівлі-продажу від 08 червня 2021 року відповідачкою ОСОБА_2 придбано земельну ділянку площею 0,0546 га з кадастровим номером :01:003:0325, розташовану в АДРЕСА_1 за 17 880 грн. 41 коп. (а.с.85-86).

Із п.4 вказаного договору вбачається, що чоловік покупця ОСОБА_1 надав згоду на купівлю дружиною земельної ділянки, що оформлено заявою.

З копій матеріалів нотаріальних справ приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Павлюк І.І. вбачається, що на підставі письмової заяви від 03 червня 2021 року ОСОБА_1 надав згоду на продаж його дружиною ОСОБА_2 частки квартири АДРЕСА_5 ; на підставі письмових заяв від 08 червня 2021 року ОСОБА_1 надав згоду на купівлю його дружиною ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,0546 га з кадастровим номером :01:003:0325, з розташованим на ній дачним будинком в АДРЕСА_1 та підтвердив, що гроші на придбання такої нерухомості є їх спільною сумісною власністю (а.с.125,146).

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільного права та інтересу може бути визнання права.

Відповідно до частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкції правил ст. 60 СК України свідчать про запровадження презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначений правовий висновок викладений, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 25.02.2021 у справі № 335/10739/17, від 06.02.2018 у справі № 235/9895/15-ц, від 05.04.2018 у справі № 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 30.10.2023 у справі № 344/16831/20 (провадження № 61-11614св23) зазначено, що набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними.

Крім того, суд звертає увагу на те, що у постанові Верховного Суду від 22.01.2020 у справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19) вказано, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності, належить подружжю з моменту його набуття, незалежно від того, за ким із подружжя здійснена реєстрація права (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18.01.2023 у справі № 359/441/20, провадження № 61-6735св22).

Висновок суду про віднесення майна до спільної сумісної власності подружжя (не спростування відповідної презумпції спільності майна) є підставою для вирішення питання про його поділ (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.01.2024 у справі № 755/12204/18, провадження № 61-2401св21).

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду у постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 686/2762/15-ц, Законом України від 11 січня 2011 року № 2913-VІ «Про внесення змін до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя», який набрав чинності 08 лютого 2011 року, вказану правову норму було доповнено частиною п`ятою, згідно з якою об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Законом України від 17 травня 2012 року № 4766-VІ «Про внесення змін до СК України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка», який набрав чинності з 13 червня 2012 року, частину п`яту статті 61 СК України було виключено. Водночас кодекс було доповнено, зокрема, пунктом 4 частини першої статті 57 СК України, згідно з яким житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», є особистою приватною власністю дружини, чоловіка.

Скасовуючи рішення місцевого суду в частині виділення позивачу 1/2 частини спірної квартири та ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що спірна квартира є особистою власністю відповідача, оскільки була набута ним відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Враховуючи наведене, квартира АДРЕСА_5 у розмірі по частці кожній була особистою приватною власністю відповідачки ОСОБА_2 та її доньки.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 19.10.2021 у справі № 521/1695/18 (провадження № 61-17105св20) критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Позивач ОСОБА_1 згідно довідки про доходи від 03 травня 2023 року перебував на обліку в Управлінні ПФУ у Вінницькій області і отримував пенсію за віком, розмір якої за період з листопада 2022 року по квітень 2023 року склав 26 233 грн. 20 коп. (а.с.16).

З індивідуальних відомостей про застраховану особу ПФУ вбачається, що відповідачка ОСОБА_2 в період 2003 -2020 роки постійно працювала та отримувала доходи (а.с.67-68).

З матеріалів справи вбачається, що в період сумісного проживання сторін, дохід позивача ОСОБА_1 був незначним, порівняно з доходами відповідачки ОСОБА_2 .

При цьому, вартість квартири, проданої відповідачкою та її донькою, яка перебувала у їх власності на підставі приватизації в сумі 47 017 грн. 29 коп. майже відповідає вартості придбаного дачного будинку та земельної ділянки в сумі 49 266 грн. 09 коп.

Дохід, який відповідачка отримувала дозволяв їй сплатити різницю у розмірі 2 248 грн.

Таким чином суд вважає, що відповідачкою ОСОБА_2 спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на спірне майно.

У зв`язку з наведеним, суд доходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя - дачного будинку загальною площею 52,3 кв.м., житловою площею 24,4 кв.м., розташованого в АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,0546 га з кадастровим номером :01:003:0325.

Факт написання позивачем заяв у нотаріуса, відповідно до яких він надавав згоду на продаж відповідачкою частки квартири та купівлю дачного будинку і земельної ділянки не підтверджує належність спірного майна до спільної сумісної власності подружжя, так як нотаріусом при посвідченні договорів не з`ясовувалися природа та джерело набуття такого майна подружжям.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, відповідно до ст.141 ЦПК України не підлягають стягненню судові витрати з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст.60-71 СК України, ст.ст. 263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідком апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст рішення складено 15 листопада 2024 року.

Суддя Копилова Л. В.