Справа № 182/2558/22
Провадження № 4-с/0182/19/2024
У Х В А Л А

Іменем України

07.10.2024 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Кобеляцької - Шаховал І.О.

секретар Іванова Т.С.

за участю скаржника (боржника) ОСОБА_1

оскаржуваної особи (стягувача) ОСОБА_2

розглянувши скаргу ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання виконавчих листів такими, що не підлягають виконанню, -

В С Т А Н О В И В:

В провадження Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшла скарга ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання виконавчих листів такими, що не підлягають виконанню.

В обгрунтвання скарги ОСОБА_1 посилається на те, що Нікопольським міськрайонним судом Дніпропетровської області 03 травня 2024 року ОСОБА_2 було видано виконавчий лист, в якому була відсутня дата народження боржника. В повідомленні державного виконавця Нікопольського відділу державної виконавчої служби Сінченка О.В. від 07 травня 2024 року зазначено, що у виконавчому листі міститься зобов`язання ОСОБА_1 сплатити страхові внески за період з січня по березень 2022 року за ОСОБА_2 , хоча, відсутня інформації про дату народження боржника, що позбавляє можливості ідентифікувати особу. При цьому, страхові внески за ОСОБА_2 нею було сплачено, однак, до державної податкової служби повідомлення про сплату внесків були подані невчасно. Цього ж дня, 07 травня 2024 року державний виконавець, замість повернення виконавчого документу, відкрив виконавче провадження та зазначив дату народження боржника самостійно. При цьому, в рамках виконавчого провадження вчинив дії, щодо блокування її картки, яка є пенсійною та єдиним її доходом. 14 травня 2024 року державний виконавець також відкрив виконавче провадження про зобов`язання боржника видати належним чином оформлену трудовому книжку, тобто, вчинив дії щодо ігнорування ЗУ «Про виконавче провадження». Тому, враховуючи вищевикладене, звернулась до суду зі скаргою, в якій просить виконавчі листи № 2/0182/164/2023, видані 03 травня 2024 року Нікопольським міськрайонним судом Дніпропетровської області, визнати такими, що не підлягають виконанню.

Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 жовтня 2024 року скаргу ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання виконавчих листів такими, що не підлягають виконанню, було прийнято до розгляду та надано сторонам строк для подання своїх заперечень на скаргу (а.с.29).

В судовому засіданні ОСОБА_1 викладені в скарзі обставини підтримала та на її задоволенні наполягала. Додатково суду пояснила, що ОСОБА_2 з роботи не звільняє, оскільки, коли скінчився трудовий договір з нею, нею та її сином була проведена перевірка і виявлено недостачу в ОСОБА_2 . І після цього вона зникла, хоча, в 2022 році вона отримувала від неї заробітну плату. В судових дебатах просила повернути виконавчі листи без виконання, бо рішення суду виконати, на її думку, неможливо. Звільнити ОСОБА_2 може лише за статтею про недовіру. Трудової книжки ОСОБА_2 в неї немає.

Оскаржувана особа (стягувач) ОСОБА_2 в судовому засіданні проти задоволення скарги заперечувала та просила суд в її задоволенні відмовити. Додатково суду пояснила, що скарга ОСОБА_1 є необґрунтованою. Недостачі в неї не було. До цих пір з вини скаржниці вона не звільнена, трудова книжка теж знаходиться в ОСОБА_1 Заробітну плату в 2022 році від скаржниці вона, дійсно, отримувала, але не в тій сумі, на яку розраховувала. Один виконавчий лист вона вже забрала з виконавчої служби, коли пересвідчилась в його безпідставності.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного.

Згідно зі ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява № 3572/03 у справі «Цихановський проти України», національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У відповідності до ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею ст.447 ЦПК України передбачено право сторін виконавчого провадження звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Така ж можливість оскарження дій чи бездіяльності державного виконавця передбачена Законом України «Про виконавче провадження», зокрема, ст.74 вказаного Закону, де зазначено, що рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Згідно ч.1 ст.448 ЦПК України, скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Положеннями ч.1 ст.47 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Згідно ч.1 ст.449 ЦПК України, скаргу може бути подано до суду:у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи; у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій.

Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасника справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч.ч.1, 2, 3 ст.13 ЦПК України).

Відповідно до статті 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Як вставлено судом та вбачається з матеріалів скарги, ОСОБА_1 , звертаючись до суду за захистом свого порушеного права, просить визнати виконавчі листи такими, що не підлягають виконанню, посилаючись в обгрунтування своїх вимог на ЗУ «Про виконавче провадження».

Згідно з частинами першою, другою статті 432 ЦПК України, суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Наслідком визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, відповідно до пункту 5 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», є закінчення виконавчого провадження.

Тобто, з урахуванням вищевикладеного, а також з урахуванням заявлених вимог, суд дійшов висновку, що сутність процедури визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, полягає, насамперед, у встановленні обставин та фактів, що підтверджують відсутність матеріального обов`язку боржника, які виникли після ухвалення судового рішення, або наявність процесуальних підстав, які свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, а тому суд повинен вирішувати ці питання, з урахуванням обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.

Натомість, ОСОБА_1 , подавши до суду скаргу, вказує сторони як стягувача та боржника, заявляючи вимоги, які підлягають розгляду, в порядку ст.432 ЦПК України. При цьому, ОСОБА_1 у своїй скарзі (та заявлених вимогах) не зазначає, які ж дії державного виконавця та які виконавчі документи (постанови), прийнятті в рамках виконавчого провадження та у відповідності до ЗУ «Про виконавче провадження», слід визнати неправомірними та скасувати. Більш того, самого державного виконавця та Орган ВДВС в скарзі взагалі не зазначає.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про виконавче провадження", виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб), - сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які, відповідно до цього Закону, підлягають примусовому виконанню.

В своїй діяльності, працівники виконавчої служби керуються Законом України «Про виконавче провадження», про виконавче провадження та Інструкцією з організації примусового виконання рішення, затвердженою Наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02.04.12 року.

Відповідно до Розділу ХІІ Інструкції, передбачений порядок проведення перевірок законності виконавчого провадження.

Абз.6 П.1 Розділу ХІІ Інструкції передбачає, що перевірити законність виконавчого провадження має право начальник відділу державної виконавчої служби - виконавче провадження, що перебуває (перебувало) на виконанні у цьому відділі.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що в задоволенні скарги слід відмовити, оскільки вимогами чинного законодавства чітко визначено порядок оскарження стороною виконавчого провадження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого, відповідно до ЦПК України, та п.9 ч.1 ст.2 Закону України «Про виконавче провадження» закріплено право на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців. Суд вкотре зазначає, що ОСОБА_1 подана скарга з заявленими вимогами, які є вимогами, що підлягають розгляду в порядку ст.432 ЦПК України, та на даний час не можуть розцінюватись, як вимоги, які подані в порядку Розділу 7 ст.447-453 ЦПК України.

Тому, на основі всебічно з`ясованих обставин, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що скарга є необгрунтованою та задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.258-261, 353-354, 447-452 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

В задоволенні скарги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання виконавчих листів такими, що не підлягають виконанню відмовити.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду Дніпропетровської області протягом п`ятнадцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: І. О. Кобеляцька-Шаховал