Провадження №2/748/717/24
Єдиний унікальний № 748/609/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"04" листопада 2024 р.м. Чернігів

Чернігівський районний суд Чернігівської області в складі :

головуючого судді Хоменко Л.В.

секретаря Базарної М.В.,

за участю представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Сірого І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Чернігові справу за позовом Комунального підприємства «Гончарівське» Гончарівської селищної ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку,

В С Т А Н О В И В:

КП «Гончарівське» Гончарівської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області звернулось до суду з позовом, у якому просить визнати відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , такими, що втратили право користуватись житловою квартирою АДРЕСА_1 та зняти їх з реєстрації.Вимоги мотивує тим, що 09 грудня 2011 року було отримано свідоцтво про право власності на будинок АДРЕСА_2 , власником якого є Гончарівська територіальна громада в особі Гончарівської селищної ради. Рішенням 11 сесії 5-го скликання Гончарівської селищної ради від 18 грудня 2007 року КП «Гончарівське» є балансоутримувачем та головним розпорядником житлових будинків, що знаходяться в смт. Гончарівське, які передані йому у повне господарське відання, в тому числі буд. АДРЕСА_2 . 03 вересня 1985 року квартирно-експлуатаційною частиною Чернігівського району був виданий ордер на ім`я ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1 . В липні 2020 року при перевірці житлового фонду було виявлено, що відповідачі в даній квартирі не проживають без поважної причини, місце їх перебування невідоме, житлові та комунальні послуги не сплачують, за даною адресою систематично проживають сторонні особи, таким чином відповідачі втратили право користування житловим приміщенням. Договір найму житла з КП «Гончарівське» не укладався. Згідно довідки Форми-3 Гончарівської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області на даний час відповідачі зареєстровані за адресою: квартира АДРЕСА_1 . Вирішити в позасудовому порядку дане питання позивач не має можливості, тому просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняти їх з реєстраційного обліку.

Заочним рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 09 квітня 2024 року позовні вимоги КП "Гончарівське" задоволено частково, визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування житловою квартирою АДРЕСА_1 . В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Чернігівського районного суду Чернігівської області від 13 червня 2024 року за заявою відповідача ОСОБА_2 заочне рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 09 квітня 2024 року у справі за позовом Комунального підприємства «Гончарівське» Гончарівської селищної ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного облікускасовано та ухвалено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, призначивши підготовче засідання.

01 липня 2024 року від представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Сірого І.О. надійшов відзив на позов, у якому він просить відмовити у задоволенні позовних вимог, зазначає, що відповідач ОСОБА_2 тривалий час проживаючи у даному житловому приміщеннні, вважає його своїм, слідкує за станом квартири з урахуванням її матеріального стану та сплачує комунальні послуги. Іншого житла відповідач ОСОБА_2 не має.

05 липня 2024 року представником позивача надано відповідь на відзив, у якому він просить задовольнити позовні вимоги. Зазначає, що представником відповідача ОСОБА_2 не зазначені поважні причини відсутності відповідача ОСОБА_2 понад встановлені законом строки у спірній квартирі. Крім того, не зазначено де весь цей час відповідач проживала. Вважає, що спірне житлове приміщення цікавить відповідача лише з метою утримання за собою права користування та подальшої приватизації, а не проживання у ньому, а також для отримання матеріальної вигоди, так як воно постійно здається для проживання стороннім особам. Самі відповідачі в квартирі не проживають, і як житло для себе його не використовують. Періодична поява особи в житловому приміщенні тільки для вигляд, з метою створити уяву утримання житла, не може розглядатися як використання житла за призначенням.

Ухвалою Чернігівського районного суду Чернігівської області від 18 липня 2024 року підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні представник позивача КП «Гончарівське» Пилипенко О.А. позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві та відповіді на відзив, та просив їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги не визнала, суду зазначила, що ордер на спірну квартиру отримав у 1985 році її чоловік, який був військовослужбовцем, на сім`ю з трьох чоловік. Вона з сім`єю проживали у цій квартирі. Останні п`ять років вона періодично їздила до сина, який проживає у Росії, їздила на заробітки за кордон. З лютого 2022 року вона не проживала у квартирі у зв`язку з бойовими діями та частими обстрілами смт. Гончарівського. У квартирі на даний час тимчасово проживають військовослужбовці, однак у одній з кімнат знаходяться її особисті речі, меблі, кімната закрита, її речами ніхто не користуються. Інтересу до квартири вона не втратила, зареєстрована та сплачує комунальні послуги, періодично повертається до квартири, підтримує квартиру у належному стані.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Сірий І.О. у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, вважав їх необгрунтованими та недоведеними. Зазначив, що відповідач ОСОБА_2 у квартирі була відсутня з поважних причин, інтересу до кварири не втратила, сплачувала комунальні послуги, підтримувала квартиру у належному стані. Його довірителька іншого житла не має, тому позбавлення її цього житла, порушуватиме її права на житло.

Відповідач ОСОБА_3 , належним чином повідомлений про розгляд справи, у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, від нього не надійшов відзив на позовну заяву.

Допитані у судовому засіданні свідки надали показання :

свідок ОСОБА_6 , що проживає поверхом вище, останній раз бачив відповідачку ОСОБА_2 весною цього року у травні - червні, років десять до цього її взагалі не бачив. У квартирі проживають військовослужбовці.

свідок ОСОБА_7 , що років 19 не бачила відповідача ОСОБА_2 , у її квартирі проживають військовослужбовці.

свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 надали покази, що відповідач ОСОБА_2 проживає в смт. Гончарівське, коли вийшла на пенсію почала їздити на заробітки за кордон, відвідувала сина в Росії, бувало, що її по пів року не було, але завжди вона поверталась до своєї квартири, сплачувала комунальні послуги, заборгованості у неї не має. Після обстрілів у смт. Гончарівське відповідач не встигла зробити ремонт у квартирі, крім того боїться під час тривог перебувати сама у квартирі, тому часто навідується до них у с. Смолин. На час відсутності відповідачки свідки опікувались квартирою, у них є ключі від квартири. У зв`язку з виниклою необхідністю у квартирі проживали військовослужбовці, однак одна кімната з речами відповідачки завжди залишалась для неї.

свідок ОСОБА_10 надала покази, що відповідачка Осадча проживала та працювала в смт. Гончарівське, після виходу на пенсію почала їздити на заробітки, однак періодично приїжджала та проживала у своїй квартирі. Свідок перед повномасштабним вторгненням була у квартирі відповідачки, бачила у неї спальні її меблі, речі.

Дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

У відповідності до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із частиною першою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до частини першої статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Судом встановлено, що згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 09 грудня 2011 року та Витягу про державну реєстрацію прав від 09 грудня 2011 року Територіальна громада селища Гончарівське в особі Гончарівської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області є власником житлового будинку АДРЕСА_2 (а.с. 4 зворот).

Рішенням одинадцятої сесії п`ятого скликання Гончарівської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області від 18 грудня 2007 року затверджено акти передачі від 26 жовтня 2007 року житлових будинків селища Гончарівське на баланс комунального підприємства "Гончарівське". Згідно Акту прийняття - передачі від 01 листопада 2007 року будинок АДРЕСА_2 передано у повне господарське відання КП " Гончарівське". ( а.с.6, 10, )

Як вбачається з матеріалів справи 03 вересня 1985 року ОСОБА_4 на сім`ю у складі дружини ОСОБА_11 та сина ОСОБА_12 , був виданий Ордер на квартиру АДРЕСА_1 ( а.с. 14).

Згідно довідки КП Гончарівське від 19 грудня 2023 року № 1720 за адресою: АДРЕСА_3 зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с.15).

07 липня 2020 року комісією у складі представників КП "Гончарівське" та Гончарівської селищної ради складено акт про те, що при перевірці житлового фонду виявлено, що в квартирі АДРЕСА_1 , ніхто не проживає. В результаті огляду квартири та опитування сусідів комісія встановила, що в квартирі знаходяться залишки меблів та деяких неякісних особистих речей, але квартира справляє враження нежилої. За словами сусідів більше п`яти років в квартирі ніхто не з`являвся, в тому числі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Світло в квартирі відсутнє, газ та вода перекриті, крани за тривалий час поржавіли та припали пилом ( а.с. 16).

У подальшому 17 січня 2024 року за результатами огляду квартири АДРЕСА_1 комісією КП «Гончарівське» було складено Акт перевірки непроживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у даній квартирі, оскільки встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за вищевказаною адресою зареєстровані, але не проживають тривалий термін, щонайменше шість років. З моменту останньої перевірки 07 липня 2020 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_3 не з`являлися ( а.с. 17).

Так, відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У статті 47 Конституції України закріплено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Гарантоване кожній особі право на повагу до її житла охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE» викладені загальні принципи тлумачення статті 8 Конвенції щодо права на повагу до свого житла. ЄСПЛ констатував, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займане або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем. Також, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

При цьому, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, відповідно до рішення ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

Крім того, у своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення/втрата особи права на користування житлом можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення/позбавлення права користуватися житлом буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Виходячи з положень ст.71 ЖК України та роз`яснень, даних у п.10 постанови №2 Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року „Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України з наступними змінами, право користування жилим приміщенням при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї зберігається протягом шести місяців, в разі відсутності цих осіб понад встановлені строки без поважних причин.

Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

Як роз`яснено у пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі № 289/2299/18 (провадження № 61-17608св20) зазначено, що: «системне тлумачення статей 71, 72 ЖК дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, яка втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності».

Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Європейський суд з прав людини вказував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, від 02 грудня 2010 року).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 серпня 2021 року у справі № 521/5887/17 (провадження № 61-7894св20) зазначено, що «частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Відповідно до частини першої статті 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. У частині третій статті 71 ЖК Української РСР наведено випадки, у яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців. Аналіз норм статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням за одночасної наявності двох умов: непроживання особи в житловому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин на це. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Вичерпного переліку поважних причин непроживання в житловому приміщенні законодавством не встановлено, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи і правил ЦПК України щодо оцінки доказів. Згідно зі статтею 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин».

Як встановлено судом, відповідачі вселились у спірну квартиру на законних підставах та зареєстровані у ній на час розгляду справи.

З довідки КП Гончарівське від 14 травня 2024 року вбачається, що по особових рахунках заборгованість за послуги з управління будинком (квартплата) та вивезенням побутових відходів по квартирі АДРЕСА_1 відсутня. ( а.с. 58).

Фактично склалася ситуація, що відповідач ОСОБА_2 , немаючи в смт. Гончарівське роботи, їздила на заробітки, не втратила зв`язок з квартирою, а періодично повертаючись до спірної квартири, сплачувала комунальні послуги, що у судовому засіданні підтвердили свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_8 . У період після повномасштабного вторгнення в Чернігівську область російської армії відповідач ОСОБА_2 у зв`язку з частими обстрілами смт. Гончарівське та постійними повітряними тривогами виїхала до сина в м. Москву.

За інформацією в.о. начальника Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 01 серпня 2024 року, наданої на виконання ухвали суду, ОСОБА_13 04 травня 2024 року здійснила перетин державного кордону України як пішохід, по лінії розмежування з тимчасово окупованою територією України, у пункті пропуску РК-608 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) в напрямку на в`їзд в Україну (а.с.160).

Проте, позивачем не заявлялось клопотання і в матеріалах справи відсутні відомості про те, коли ж ОСОБА_2 перетнула кордон на виїзд з України.

Таким чином, недоведеними є твердження представника позивача, що останні декілька років відповідач ОСОБА_2 проживає в Росії та в Україну повернулась лише у зв`язку з тим, що дізналась про судовий розгляд.

Надана представником позивача копія роздруківки додатку зі сторінки з соцмережі з фото та підписом біля нього російською мовою « ОСОБА_14 », де зазначено дату народження ІНФОРМАЦІЯ_4 та місце проживання Москва (а.с.98), не є тим документом, який би підтверджував, що дійсним місцем проживання ОСОБА_2 є м. Москва.

Покази свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 є суб`єктивним сприйняттям їх відсутності ОСОБА_2 у своїй квартирі, а враховуючи покази відповідачки, що вона їздила на заробітки, тривалий час не була при цьому вдома, свідки могли і не бачити її якраз у ці періоди.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 17 травня 2024 року, відомості про нерухоме майно, яке є у власності ОСОБА_2 , відсутні (а.с.59).

Встановлені обставини, на думку суду підтверджують твердження відповідача ОСОБА_2 , що вона не втратила інтересу до квартири, сплачує комунальні послуги, періодично повертається та проживає у квартирі, іншого житла не має, у зв`язку з чим за наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем мала вагомі підстави вважати спірну квартиру своїм житлом, а тому втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві» та відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Саме на позивача покладено обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК строки у жилому приміщенні. Такі докази у матеріалах справи відсутні.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

За таких обставин, суд приходить до висновку, що відповідач з ОСОБА_2 з поважних причин не проживала за місцем своєї реєстрації, а також відсутність у відповідача іншого житла, тому у задоволенні позову про визнання її такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням, слід відмовити.

Натомість, як вбачається з досліджених судом матеріалів справи відповідач ОСОБА_3 у кв. АДРЕСА_1 більше шести місяців не проживає без поважних причин, а тому враховуючи встановлені судом обставини справи на підставі наданих доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_3 , підлягають задоволенню.

Що стосується позовних вимог про зняття з реєстрації слід зазначити наступне.

У Постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72,116,156 ЖК УРСР, стаття 405 Цивільного кодексу України).

Постановою КМУ від 07.02.2022 № 265 затверджено «Порядок декларування та реєстрації місця проживання (перебування)», п.п. 2 п. 50 якого передбачає, що зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Отже, вимога позивача про зняття з реєстраційного обліку є неналежним засобом захисту, оскільки рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням є самостійною та достатньою підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання.

За таких обставин суд вважає, що, у задоволенні позовних вимог в частині зняття відповідача ОСОБА_3 з реєстраційного обліку слід відмовити.

З урахуванням викладено, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 13, 14, 60, 88, 208, 209, 212, 215, 218, 226 ЦПК України, ст. 72 ЖК Української РСР, суд, -

У Х В А Л И В :

Позов Комунального підприємства «Гончарівське» Гончарівської селищної ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , таким, що втратив право користування житловою квартирою АДРЕСА_1 .

В іншій частині позовних вимог Комунальному підприємству «Гончарівське» Гончарівської селищної ради відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому не було вручено рішення у день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду виготовлено 14 листопада 2024 року.

Відомості про учасників справи відповідно до положень п.4 ч.5 ст. 265 ЦПК України.

Позивач: Комунальне підприємство «Гончарівське» Гончарівської селищної ради, , місце знаходження: Чернігівська область, Чернігівський район, смт. Гончарівське, вул. Танкістів, буд. 11-а.

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .

Суддя Хоменко Л.В.