ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 604/449/21Головуючий у 1-й інстанції Сидорак Г.Б.
Провадження № 22-ц/817/432/24 Доповідач - Храпак Н.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2024 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Храпак Н.М.

суддів - Костів О. З., Хома М. В.,

за участі секретаря Дідух М.Є.

та сторін та представника ОСОБА_1 - адвоката Карпи М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 604/449/21 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , інтереси якої представляє адвокат Щербатюк Олег Дмитрович на рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 01 лютого 2024 року, повний текст якого складено 07 лютого 2024 року, ухваленого суддею Сидорак Г.Б., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Скориківської сільської об`єднаної територіальної громади про визнання права власності на спадкове майно,

В С Т А Н О В И В:

у квітні 2021 року ОСОБА_2 , інтереси якої представляє адвокат Щербатюк О.Д., звернулася в суд із позовом до Скориківської сільської об`єднаної територіальної громади про визнання права власності на спадкове майно.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , після смерті якого залишилося спадкове майно: житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 . На вказане майно ОСОБА_3 залишив заповіт, згідно якого зазначений житловий будинок заповів ОСОБА_4 , яка після одруження змінила дошлюбне прізвище на прізвище чоловіка « ОСОБА_5 ». Про наявність заповіту ОСОБА_2 дізналася у січні 2021 року. Разом із цим, на момент прийняття спадщини останній було 12 років, тобто вона була малолітньою, а отже вважається такою, що спадщину прийняла. Тому ОСОБА_2 звернулася до приватного нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, однак у вчиненні нотаріальної дії їй було відмовлено у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів спадкодавця на спадкове майно та відсутністю реєстрації права власності на це майно.

Ухвалою Підволочиського районного суду Тернопільської області від 06 липня 2023 року замінено первісного відповідача Скориківську об`єднану територіальну громаду в особі Скориківської сільської ради Підволочиського району Тернопільської області на належного відповідача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у цивільній справі № 604/449/21 за позовом ОСОБА_2 до Скориківської сільської об`єднаної територіальної громади Підволочиського району Тернопільської області про визнання за ОСОБА_2 права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У серпні 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Карпа М.М. звернулася в суд із зустрічним позовом до ОСОБА_2 , Скориківської сільської об`єднаної територіальної громади про визнання права власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що вказаний житловий будинок належав на праві як членам колгоспного двору ОСОБА_3 та ОСОБА_7 . ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 та 1/2 частку житлового будинку, яка йому належала успадкував його син ОСОБА_7 , оскільки на день смерті він постійно проживав із батьком. Інших спадкоємців після смерті ОСОБА_3 , які прийняли спадщину, немає. Спадкова справа не заводилася. Отже, ОСОБА_7 , за життя, був єдиним власником спірного житлового будинку та склав заповіт, згідно якого все своє майно заповів позивачу ОСОБА_8 . ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3 помер, після чого ОСОБА_8 звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину йому було відмовлено у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів спадкодавця на спадкове майно. Інших спадкоємців, які прийняли спадщину після смерті ОСОБА_7 не було.

Рішенням Підволочиського районного суду Тернопільської області від 01 лютого 2024 року в задоволенні первісного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно - відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Скориківської сільської об`єднаної територіальної громади, про визнання права власності на спадкове майно - задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 68,2 кв.м., житловою площею 45,5 кв.м., в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені витрати зі сплати судового збору в розмірі 1371 гривня.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвокат Щербатюк О.Д. просить скасувати рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 01 лютого 2024 року, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити первісний позов ОСОБА_2 та залишити без розгляду зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 .

В обґрунтування апеляційної скарги представник заявника зазначив, що на час відкриття спадщини ОСОБА_2 було 12 років, тобто вона була малолітньою особою. Отже, спадкоємцем за заповітом, згідно ст. 534 ЦК України від 18.07.1963 р. №1540- VI, після смерті ОСОБА_3 є ОСОБА_2 .

Також, судом першої інстанції неправомірно було прийнято зустрічну позовну заяву, оскільки вона подана із пропуском строку на її подання та не підписана позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_1 .

Представник ОСОБА_1 - адвокат Карпа М.М. подала відзив на апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвокат Щербатюка О.Д., у якому зазначила, що як вбачається із доданих ОСОБА_2 доказів, у спірному житловому будинку станом на 1991-1992 проживали ОСОБА_3 (голова двору) та його син ОСОБА_7 . Будь-яких документів про реєстрацію права власності за померлим ОСОБА_3 на все спірне будинковолодіння до позовної заяви не надано, як і не надано доказів про їх втрату. Таким чином, на момент складання заповіту і на момент смерті ОСОБА_3 був власником 1/2 частки спірного будинковолодіння.

Із наявних доказів у справі також вбачається, що після смерті ОСОБА_3 померлого ІНФОРМАЦІЯ_6 , відкрилася спадщина. Право на прийняття спадщини за заповітом дійсно мала ОСОБА_2 , в межах строків визначених законодавством. Однак, ОСОБА_2 вчасно не скористалася своїм правом про прийняття спадщини за заповітом і таким чином втратила це право, в силу ст. 224, ст. 248, ст. 549, ч. 2 ст. 553 ЦК УРСР.

Водночас ОСОБА_2 зазначає, що на момент відкриття спадщини після померлого ОСОБА_3 їй було 12 років, тобто вона була малолітньою особою, тому вона вважається такою, що прийняла спадщину. Висловлюючи вказану позицію, ОСОБА_2 не посилається на конкретні та діючі норми матеріального права на момент відкриття спадщини після померлого ОСОБА_3 . Відповідна норма в ЦК УРСР, який був чинним на момент відкриття спадщини після померлого ОСОБА_9 відсутня.

Таким чином, із наявних доказів вбачається, що позивач за первісним позовом не прийняла спадщини та пропустила строк на подачу заяви про прийняття спадщини за заповітом. Інформації про те, що вона зверталася до суду із позовною заявою про продовження строку для подання заяви нотаріусу про прийняття спадщини за заповітом після ОСОБА_3 суду не надано.

Натомість, спадщину після ОСОБА_3 прийняв його син ОСОБА_7 , який постійно проживав з батьком, і таким чином фактично вступив в управління або володіння спадковим майном і в подальшому розпорядився цим майном в користь ОСОБА_1 , склавши заповіт, який прийняв спадщину.

Представник ОСОБА_2 - адвокат Щербатюк О.Д. 25 червня 2024 року подав клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку із його зайнятістю в іншому судовому засіданні.

Дана заява до задоволення не підлягає.

Так, відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належно повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Тобто, процесуальним законом надано право розглядати справу за відсутності сторін, які належно повідомлені про розгляд справи, незалежно від причин їх неявки.

Колегія суддів бере до уваги, що представник ОСОБА_2 - адвокат Щербатюк О.Д. повідомлявся про день, час та місце розгляду справи, шляхом направлення судової повістки до його електронного кабінету. Також слід звернути увагу, що це вже третя заява адвоката Щербатюка О.Д. про відкладення розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Якщо учасники справи та представники сторін не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні учасників справи та представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (постанова Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 (провадження № 61-22682св19)).

Оскільки колегія суддів не встановила неможливості розгляду справи за відсутності представника ОСОБА_2 - адвоката Щербатюка О.Д., адже заявник реалізував своє право на викладення відповідних аргументів в апеляційній скарзі та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (ст. 367 ЦПК України), розгляд апеляційним судом справи за відсутності заявника та його представника не порушуватиме її процесуальних прав.

Скориківська об`єднана територіальна громада в особі Скориківської сільської ради Підволочиського району Тернопільської області повідомлялась про розгляд справи шляхом направлення судової повістки до електронного кабінету, про що в матеріалах справи наявна довідка про доставку електронного документа.

Відповідно до п. 2 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи.

Враховуючи вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розгляд справи проводити у відсутності сторін, які належним чином повідомлені про дату, час і місце слухання справи.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Карпа М.М. у судовому засіданні заперечила щодо апеляційної скарги представника ОСОБА_2 - адвоката Щербатюка О.Д., вважаючи її безпідставною, а рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, проаналізувавши матеріали справи, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 народилася ІНФОРМАЦІЯ_7 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданого 22 грудня 1979 року Лисичинською сільською радою Підволочиського району. Батьками її є ОСОБА_10 та ОСОБА_11 (т. 1 а.с. 9).

Відповідно до свідоцтва про одруження серії НОМЕР_2 , виданого 19 травня 2001 року Лисичинською сільською радою Підволочиського району Тернопільської області, ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , одружилися ІНФОРМАЦІЯ_10 , після одруження дружині присвоєно прізвище « ОСОБА_5 » (т. 1 а.с. 10).

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить копія свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , виданого Лисичинською сільською радою Підволочиського району Тернопільської області 09 березня 1993 року (т. 1 а.с. 11).

Із заповіту, складеного 21 червня 1990 року та засвідченого державним нотаріусом першої Тернопільської державної нотаріальної контори Стадник Г.В., ОСОБА_3 на випадок своєї смерті зробив таке заповітне розпорядження: «належний мені на праві особистої власності жилий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в селі Шельпаки Підволочиського району Тернопільської області, та все інше майно, заповідаю ОСОБА_4 » (т. 1 а.с. 12).

Згідно з довідкою № 305 від 07 грудня 2020 року, виданою БТІ Підволочиського району, по АДРЕСА_1 , станом на 31 грудня 2012 року зареєстрованого будинковолодіння немає (т. 1 а.с. 13).

Як вбачається із архівної довідки № 822, виданої 24 листопада 2020 року архівним відділом Підволочиської РДА, по документах архівного фонду «Лисичинська сільська рада» у погосподарських книгах села Шельпаки станом на 1991-1992 роки значиться домогосподарство ОСОБА_3 , 1902 року народження - голова двору, разом із яким проживав син ОСОБА_7 , 1931 року народження (т. 1 а.с. 14).

З архівної довідки № 432, виданої 11.05.2023 Архівним відділом Тернопільської області № 5 видно, що по документах архівного фонду «Лисичинська сільська рада» у погосподарських книгах села Шельпаки станом на 1992 рік значиться господарство ОСОБА_3 , 1902 року народження - голова господарства. Разом з ним проживав син ОСОБА_7 , 1931 р.н. Суспільна група господарства колгоспний двір (а.с.140).

ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що свідчить копія свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 , виданого Новосільською сільською радою Підволочиського району Тернопільської області 04 травня 2020 року (т. 1 а.с. 15).

Відповідно до Інформаційної довідки № 63599191 від 17.02.2021 року, інформація про спадкову справу, заведену після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 , відсутня (т. 1 а.с. 16).

Згідно з довідкою про технічний опис об`єкта нерухомого майна № 31, виданою БТІ Підволочиського району 25 листопада 2020 року, та технічним паспортом на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , має загальну площу 68.2 м.кв, житлову 45.5 м.кв. Свідоцтво про право власності в Підволочиському БТІ не зареєстровано (т. 1 а.с. 135).

З інформації приватного нотаріуса Підволочиського районного нотаріального округу вбачається, що ОСОБА_2 , яка звернулася із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, у вчиненні вказаної нотаріальної дії було відмовлено у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів спадкодавця на спадкове майно.

Із копії спадкової справи №67/2020, заведеної після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_11 , останнім було складено заповіт від 23 квітня 2018 року, згідно з яким він все належне йому майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, та все те, що буде йому належати на час смерті, а також належні йому майнові права та обв`язки, заповідає ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 146).

В свою чергу, ОСОБА_1 спадщину прийняв, про що свідчить заява від 03 червня 2020 року.

Відмовляючи у задоволені первісного позову та задовільняючи зустрічну позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що для прийняття дитиною спадщини, що відкрилась до 01.01.2004 обов`язковим є фактичний вступ у володіння спадковим майном чи подання заяви до держаної нотаріальної контори. Вказаних дій ОСОБА_2 та її законні представники не вчинили, а отже остання вважається такою, що спадщину не прийняла. Також ОСОБА_2 із заявою про продовження строку для прийняття спадщини до суду не зверталася.

Єдиним спадкоємцем який прийняв спадщину після смерті ОСОБА_3 є його син ОСОБА_7 . ОСОБА_1 , шляхом звернення 03 червня 2020 року до нотаріуса із заявою, після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_11 , у встановлений законом термін прийняв спадщину, зазначену у заповіті. Інших спадкоємців ні за законом, ні за заповітом немає.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів з огляду на таке.

Приписами ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України визначено, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення та таке інше.

Відповідно до пункту 4, абзацу першого пункту 5 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України цей ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої ЦК України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Згідно з роз`ясненням, викладеним у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року, відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

Враховуючи, що правовідносини щодо спадкування спірного майна виникли до набрання чинності ЦК України до вказаних спірних правовідносин підлягають застосуванню як положення ЦК 1963 року.

Пункт 6 Постанови Пленуму ВСУ № 20 від 22.12.1995р. «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» зазначає, що: а) спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватись за нормами, що регулювали власність цього двору: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору; б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних.

Колгоспний двір - це сімейно-трудове об`єднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і сімейних потреб.

Його створення і діяльність врегульовувалось положеннями статей 120-127 ЦК Української РСР, спадкування майна колгоспного двору регулювалося статтею 563 ЦК Української РСР.

Так, згідно з частиною першою статті 120 ЦК Української РСР майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності.

Частиною другою статті 123 ЦК Української РСР передбачено, що розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Частку працездатного члена двору в майні двору може бути зменшено або у її виділенні зовсім відмовлено в зв`язку з недовгочасним його перебуванням у складі двору або незначною участю своєю працею чи коштами в господарстві двору.

Спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, вирішуються за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Всі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня 1991 року, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 18 листопада 2015 року у справі № 6-350цс15 та Верховний Суд у постанові від 06 липня 2023 року у справі № 748/490/21.

Відповідно до статті 563 ЦК Української РСР в разі смерті члена колгоспного двору спадкоємство в майні двору не відкривається. Якщо після смерті члена колгоспного двору інших членів двору не залишається, до майна двору застосовуються правила цього розділу. Особисте майно членів колгоспного двору після їх смерті переходить до спадкоємців на загальних підставах.

06 січня 1994 року набрав чинності Закон України від 16 грудня 1993 року № 3718-XII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України", яким виключено з ЦК Української РСР статті 120-127, які врегульовували створення та діяльність колгоспного двору, а також статтю 563, якою врегульовано питання спадкування майна колгоспного двору.

Водночас у пункті 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22 грудня 1995 року "Про судову практику у справах за позовами про захист прав приватної власності" зазначено, що згідно зі статтею 4 Постанови Верховної Ради України "Про введення в дію Закону "Про власність" загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 01 липня 1990 року. При спадкуванні після смерті останнього члена колгоспного двору, що мала місце до цієї дати, частка в майні двору, належна особі, яка вибула з членів двору, але не втратила на неї права на час смерті останнього члена двору, не входить до спадкового майна.

Відповідно до статті 524 ЦК Української РСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Статтею 548 ЦК Української РСР передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Стаття 549 ЦК УРСР встановлює строк на прийняття спадщини, згідно з якою дії на прийняття спадщини повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він протягом шести місяців з дня відкриття спадщини він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Матеріалами справи підтверджено, що спірне господарство, яке розташоване по АДРЕСА_1 , відносилось до суспільної групи «колгоспний двір», у якому станом на 15.04.1991 рік були зареєстровані та проживали: голова двору ОСОБА_3 , та його син ОСОБА_7 , а отже, кожному з них належало по 1/2 частині спірного житлового будинку.

З огляду на те, що на момент смерті ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 ) разом з ним у житловому будинку постійно проживав його син ОСОБА_7 , який є спадкоємцем за законом після смерті батька, тому вважається таким, що прийняв спадщину в розумінні статті 549 ЦК УРСР.

Разом з тим, у матеріалах справи відсутні докази, що законні представники малолітньої на той час ОСОБА_4 звертались до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, а також не вступали в управління або володіння спадковим майном, тобто нею не було виконано вказаного законодавчо встановленого обов`язку, та не здійснено передбачених на той час чинним законодавством дій, що свідчать про прийняття спадщини.

Згідно з частиною третьою статті 553 ЦК УРСР вважалося, що спадкоємець відмовився від спадщини, якщо він не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини, передбачених статтею 549 цього Кодексу.

Слід врахувати, що «автоматичне» прийняття спадщини дітьми з`явилося лише у чинному ЦК України, а ЦК УРСР 1963 року не містив аналогічної норми та передбачав можливість прийняття спадщини фактичним вступом в управління або володінням спадковим майном, або поданням заяви про її прийняття нотаріусу.

Таким чином, для прийняття дитиною спадщини, що відкрилась до 01.01.2004 обов`язковим є фактичний вступ у володіння спадковим майном чи подання заяви до держаної нотаріальної контори.

Тому, колегія суддів вважає безпідставними доводи заявника, що ОСОБА_3 , будучи малолітньою особою на час смерті спадкодавця, вважається такою, що прийняла спадщину.

Крім цього, до нотаріуса із заявою про видачу спадщини позивачка звернулася лише 17 лютого 2021 року, тобто більше ніж 28 років з дня смерті спадкодавця, однак із заявою про продовження строку прийняття спадщини в суд не зверталася.

Так, у разі пропуску строку для прийняття спадщини, встановлений статтею 549 ЦК УРСР, вказаний строк може бути продовжений судом, якщо він визнає причини пропуску строку поважними. Також, спадщина може бути прийнята після закінчення зазначеного строку і без звернення до суду при наявності згоди на це всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину. У цих випадках, якщо спадкове майно було прийняте іншими спадкоємцями або перейшло до держави, спадкоємцеві, що пропустив зазначений строк, передається лише те з належного йому майна, яке збереглося в натурі, а також кошти, виручені від реалізації решти належного йому майна (ст. 550 ЦК УРСР).

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що ОСОБА_2 , як спадкоємець за заповітом мала право на спірне майно, але стосовної неї як малолітньої, а в наступному і нею самою у повнолітньому віці, не було здійснено дій щодо виконання вимог статті 549 ЦК УРСР, відтак остання не прийняла спадщини.

Щодо задоволення судом вимог зустрічної позовної заяви.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно з ч. 1 ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як вбачається із матеріалів справи єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину після смерті ОСОБА_3 був його син ОСОБА_7 , який заповів все належне йому майно ОСОБА_1 ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_11 . ОСОБА_1 прийняв спадщину шляхом звернення 03 червня 2020 року до нотаріуса із відповідною заявою. Однак йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Також, слід звернути увагу, що земельна ділянка, яка призначена для будівництва та обслуговування спірного житлового будинку зареєстрована за ОСОБА_1 , що підтверджується копією витягу з ДРРП №266808273 від 21.07.2021 року.

Виходячи наведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин та встановив дійсні обставини справи надавши їм належну правову оцінку.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Таким чином, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Щербатюка О.Д. слід залишити без задоволення, а рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 01 лютого 2024 року залишити без змін, оскільки висновки місцевого суду відповідають обставинам справи, узгоджуються з нормами матеріального права, які судом застосовані правильно, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Судові витрати за розгляд в апеляційній інстанції покласти на позивача в межах ним понесених.

Керуючись ст. ст. 35, 259, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Щербатюка Олега Дмитровича залишити без задоволення.

Рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 01 лютого 2024 року залишити без змін.

Судові витрати покласти на позивача в межах ним понесених.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлений 01 липня 2024 року.

Головуюча Н.М. Храпак

Судді: О.З. Костів

М.В. Хома