Номер провадження: 22-ц/813/5321/24
Головуючий у першій інстанції Шенцева О.П.
Доповідач Назарова М. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.10.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Кострицького В.В., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря Соболєвої Р.М.,

учасники справи: заявник - ОСОБА_1 , заінтересовані особи - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі свого представника ОСОБА_4

на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 05 квітня 2024 року, постановлену Приморським районним судом м. Одеси у складі: судді Шенцевої О.П., в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за клопотанням ОСОБА_1 про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню,

в с т а н о в и в:

04 грудня 2023 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшло клопотання ОСОБА_1 про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню.

Клопотання мотивоване тим, що заявник є дідом ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Суду у справах неповнолітніх м. Барі, Італійська республіка, від 24 травня 2023 року у справі № 3699/2023, № 95/2023 Добровільна юрисдикція, зокрема, було вирішено відсторонити ОСОБА_2 від батьківських обов`язків до її сина ОСОБА_5 та визначено ОСОБА_1 опікуном неповнолітнього ОСОБА_5 . На даний час ОСОБА_1 та ОСОБА_5 повернулися для проживання в Україну, що зумовлює необхідність у визнанні вищевказаного судового рішення. З посиланням на Конвенцію між Союзом Радянських Соціалістичних Республік та Італійською Республікою про правову допомогу у цивільних справах № 4210 від 25 січня 1979 року заявник просив визнати в Україні рішення Суду у справах неповнолітніх м. Барі, Італійська республіка від 24 травня 2023 року у справі № 3699/2023, № 95/2023 Добровільна юрисдикція, яким було вирішно відсторонити ОСОБА_2 від батьківськіх обов`язків до її сина ОСОБА_5 та визначено ОСОБА_1 опікуном неповнолітнього ОСОБА_5

08 січня 2024 року до суду через систему «Електронний суд» надійшли заперечення від представника ОСОБА_2 , які обґрунтовані тим, що ОСОБА_2 була позбавлена можливості взяти участь у судовому процесі. ОСОБА_1 та ОСОБА_5 є громадянами України, а відтак питання опіки та піклування має вирішуватися національним судом України. Також у запереченнях зазначено, що рішення, яке підлягає визнанню, діє виключно на території Італії. Додатково зазначено, що в провадженні Приморського районного суду м. Одеси перебувають цивільні справи № 522/7584/22 та 522/245/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визначення способів участі діда у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, що свідчить про наявність спору з тих же підстав і предмету, що і рішення іноземного суду.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 05 квітня 2024 року клопотання ОСОБА_1 про визнання в Україні рішення Суду у справах неповнолітніх м. Барі, Італійська республіка, від 24 травня 2023 року у справі № 3699/2023, № 95/2023 Добровільна юрисдикція задоволено.

Визнано на території України рішення суду Суду у справах неповнолітніх м. Барі, Італійська республіка, від 24 травня 2023 року у справі № 3699/2023, № 95/2023 Добровільна юрисдикція, яким ОСОБА_1 , призначений опікуном над ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення мотивовано тим, що відсутні підстави, передбачені ч. 7 ст. 473 ЦПК України для відмови у визнанні в України рішення іноземного суду.

Не погодившись з вищевказаною ухвалою суду, ОСОБА_2 в особі свого представника ОСОБА_4 звернулась до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 05 квітня 2024 року та відмовити заявнику у задоволенні клопотання, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, незаконність та необгрунтованість судового рішення.

В обгрунтування своїх вимог з посиланням на положення ст. 462, 471 ЦПК України зазначає, що між Україною та Італійською республікою міжнародні договори про правову допомогу і правові відносини у цивільних і сімейних справах не укладалися, а тому визнання та виконання рішення іноземного суду залежить від принципу взаємності. Таким чином, принцип взаємності полягає в тому, що держава, що дотримується цього принципу, надає на своїй території аналогічні права і бере на себе аналогічні зобов`язання.

Вказує, що відповідно до частини сьомої статті 473 ЦПК України у визнанні в Україні рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, може бути відмовлено з підстав, встановлених статтею 468 цього Кодексу, і що судом першої інстанції безпідставно встановлено обставини справи.

Зазначає, що в матеріалах справи відсутній офіційний документ про набрання законної сили та про це не зазначено в тексті рішення; відсутні докази належного повідомлення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , відсутні посилання на повідомлення уповноважених представників; рішення про встановлення опіки над малолітнім громадянином України та усунення від опіки його батьків, якщо сторони мають постійне місце проживання в Україні, на території України належить виключно до компетенції органів України, а не іноземних судів; з 2022 року в провадженні Приморського районного суду м.Одеси знаходяться на розгляді спори між тими самими сторонами з того самого предмета, що передувало відкриттю провадження у справі в іноземному суді.

Вказує, що суд першої інстанції не встановив процедуру набрання законної сили рішенням іноземного суду "згідно закону", тому безпідставно в ухвалі зазначив про набрання ним законної сили негайно.

Також вказує, що суд першої інстанції не врахував факт про неналежне повідомлення іноземним судом про час та місце розгляду справи учасників процесу, посилаючись на положення ст. 500, 501 ЦПК України, та Конвенцію про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах від 15 листопада 1965 року.

Крім цього, в ухвалі суду вказується, що на аркуші 4 судового рішення вбачається, що здійснювався захист прав та інтересів ОСОБА_6 , однак такої сторони у справі немає, хоча не вказується ким і на яких підставах.

Вказує, що безумовною підставою відмови в задоволенні клопотання про визнання й виконання рішення іноземного суду є той випадок, коли відповідач не брав участі у процесі внаслідок того, що йому або його уповноваженому не було своєчасно і належним чином вручено виклик у суд.

Судом першої інстанції, в порушення вимог п. 7 ст. 467 ЦПК України не встановлено, чи рішення іноземного суду вже виконувалося раніше, оскільки суд має визначати, в якій частині чи з якого часу воно підлягає виконанню.

Також судом першої інстанції не взято до уваги, що сторони є громадянами України, мають постійне проживання на території України, встановлення опіки над їх малолітньою дитиною - громадянином України - належить виключно до компетенції суду України та органів опіки та піклування, що є підставою для відмови у задоволенні клопотання про визнання рішення іноземного суду.

Судом не взято до уваги, що рішення суду було виконано на території Італійської республіки, оскільки малолітній ОСОБА_7 повернувся на територію України, тому підстави для задоволення клопотання про визнання цього рішення на території України відсутні.

Вказує, що судом безпідставно не взято до уваги, що на розгляді суду в Україні наявні спори між тими самими сторонами і на тих самих підставах, порушені до часу відкриття провадження у справі в іноземному суді.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

У судовому засіданні представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 підтримала доводи апеляційної скарги, заявник ОСОБА_1 та його представник заперечували проти задоволення апеляційної скарги.

Інші учасники справи, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, до судового засідання не з`явилися, що відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4 ст. 367 ЦПК України).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є дідом ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказані вище обставини також визнаються учасниками справи.

24 травня 2023 року ухвалено рішення Суду у справах неповнолітніх м. Барі, Італійська республіка, у справі № 3699/2023, № 95/2023 Добровільна юрисдикція, яким беручи до уваги статті 330 та наступні, 343 Цивільного кодексу, 2 та наступні Закону 184/83, відповідно до думки прокурора постановлено:

1. назначити дідуся по материнській лінії ОСОБА_1 опікуном неповнолітнього ОСОБА_5 , уповноважуючи його відтепер, за погодженням з Генеральним консульством України в м. Неаполі та соціальною службою м. Барі, забрати його з громади, куди він був влаштований, з тим, щоб він залишився з ним, в м. Конверсано в його теперішньому будинку без присутності батьків або в іншому відповідному місці на час його перебування на національній території та для його можливого подальшого повернення в Україну, після встановлення зв`язку з Генеральним консульством України та відповідно до виконавчих процедур, які можуть бути встановлені українським органом захисту та Міністерством закордонних справ України;

2. відповідно, скасовує призначення опіки над дитиною зі сторони Соціальної служби муніципалітету Барі та наказує виписати дитину з приймаючої громади; доручає вищезгаданій службі організувати захищену виписку матері, у разі виписки з психіатричної діагностично-лікувальної служби, де вона перебуває на стаціонарному лікуванні, з розміщенням у реабілітаційному закладі з проживанням, щоб гарантувати догляд та забезпечити підтримання захищених контактів з дитиною, у спосіб, який буде визнано доцільним;

3. скасовує призначення ОСОБА_8 опікуном дитини та призначає опікуном її дідуся по материнській лінії ОСОБА_9 ;

4. доручає соціальній службі муніципалітету Конверсано, за згодою з особистим відділом муніципалітету Барі , стежити за справою вищезгаданого неповнолітнього, з моніторингом втручання та можливою підтримкою, звітуючи безпосередньо прокуратурі цього суду у справах неповнолітніх, будь-яка необхідність вжити подальших заходів для його захисту;

5. зобов`язує ОСОБА_9 співпрацювати з вищезазначеними соціальними службами, а також із службами охорони здоров`я, які опікуються матір`ю неповнолітнього, виконуючи свою опікунську роль щодо неповнолітнього з відданістю та почуттям відповідальності; забезпечення підтримання зв`язку з матір`ю, виключаючи її перебування в одному житлі з неповнолітнім;

6. оголошує, що даний указ набуває чинності негайно, згідно закону

7. компенсувати витрати на судовий розгляд між сторонами;

8. надсилає до канцелярії для повідомлення прокурору у справі, сторонам, що беруть участь у справі, до відділу кадрів муніципалітету Барі, до соціальної служби муніципалітету Конверсано, до служби психіатричної діагностики та лікування лікарні м. Путіньяно (щодо захищеної виписки матері), до Генерального консульства України в Неаполі, до центрального органу виконавчої влади, Міністерства юстиції () (а.с. 9-15).

Так, вказаним рішенням було визначено ОСОБА_1 опікуном неповнолітнього ОСОБА_11 та вирішено відсторонити ОСОБА_2 від батьківських обов`язків до її сина ОСОБА_7 .

Фактичною підставою для ухвалення вказаного рішення стали наступні обставини. Дане провадження було порушено за заявою прокурора, яка подана 30 січня 2023 року на підставі звіту підрозділу соціального втручання м. Барі, з якого випливає, що сім`я - мати і неповнолітня дитина, бездомні, попередньо 18 січня 2023 року були поміщені в громаді «Хопе», звідки пішли. 25 січня 2023 року були знайдені в магазині, де мати зникла, залишивши дитину разом із операторами, в подальшому були поселені в житловий комплекс «Починаючи із нас».

01 лютого 2023 року призначено ОСОБА_12 спеціальним опікуном дитини.

В рішенні зазначено, що мати продовжила проживання у закладі, не бажаючи співпрацювати, щодня демонструвала ненормальну поведінку.

22 лютого 2023 року відповідно до законодавства Республіки Італії ОСОБА_13 відсторонено від батьківських обов`язків відносно ОСОБА_14 . Дитина, у свою чергу, була поміщена у спеціалізований заклад.

07 квітня 2023 року до уповноважених органів звернувся ОСОБА_1 з метою забрати

ОСОБА_15 рішенні зазначено, що з психіатричного висновку від 20 квітня 2023 року вбачається, що клінічна картина ОСОБА_2 має ознаки розладу, пов`язаного з шизоафектним психозом, патологією, яка потребує фармакологічного лікування у спеціалізованих відділеннях від 2 - 4 тижнів, а також подальшої стабілізаційної фази лікування.

У судовому засіданні ОСОБА_16 , взявши до уваги отриману документацію та спостереження служб, просить влаштувати дитину з дідусем по материнській лінії.

Суд, ознайомившись із висновком прокурора від 11 травня 2023 року про передачу опіки над дитиною дідусеві по материнській лінії постановив, що рішення є законним, а підстави для підтвердження обмеженою батьківської відповідальності матері залишаються незмінними, ухвалив остаточне рішення, відповідно до якого призначено ОСОБА_1 опікуном неповнолітнього ОСОБА_11 , уповноваживши його за погодження з Генеральним консульством України в м. Неаполі та соціальною службою у м. Барі, забрати ОСОБА_17 з громади, куди він був влаштований, з тим, щоб він залишився з ним, в м. Конверсано в його теперішньому будинку без присутності батьків або в іншому відповідному місці на час його перебування та національній території та для можливого повернення в Україну.

Пунктом 3 резолютивної частини рішення скасовано призначення ОСОБА_16 опікуном дитини та призначено опікуном ОСОБА_11 діда по материнській лінії ОСОБА_9 .

Пунктом 6 резолютивної частини рішення визначено, що воно набирає законної сили негайно.

Вказане судове рішення було апостильоване 23 жовтня 2023 року відповідно до Гаазької Конвенції від 05 жовтня 1961 року.

На виконання вказаного судового рішення ОСОБА_1 забрав ОСОБА_15 та в`їхав на територію України.

На даний час ОСОБА_1 та ОСОБА_15 повернулися для проживання в Україну, що зумовлює необхідність у визнанні вищевказаного судового рішення. ОСОБА_1 пояснив, що починаючи з березня 2021 року він постійно проживає разом із внуком, що не заперечувалося сторонами.

Надаючи оцінку можливості визнання рішення Суду у справах неповнолітніх міста Барі, Італійська республіка, від 24.05.2023 року у справі № 3699/2023, суд виходить із такого.

Відповідно до статті 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного Законодавства України.

В Україні можуть бути визнані та виконані рішення іноземних судів у справах, що виникають з цивільних, трудових, сімейних та господарських правовідносин, вироки іноземних судів у кримінальних провадженнях у частині, що стосується відшкодування шкоди та заподіяних збитків, а також рішення іноземних арбітражів та інших органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних і господарських справ, що набрали законної сили (частина перша статті 81 Закону України «Про міжнародне приватне право»).

Відповідно до статті 82 Закону України «Про міжнародне приватне право» визнання та виконання рішень, визначених у статті 81 цього Закону, здійснюється у порядку, встановленому законом України.

У відносинах між Україною та Італійською Республікою принцип взаємності у забезпеченні рівного правового статусу громадян обох країн на територіях Італії та України набув практичного змісту і був належно документально закріплений.

Наразі між Україною та Італійською Республікою діє базовий договір «Про дружбу і співробітництво між Італійською Республікою та Україною», укладений в Римі 03 травня 1995 року і ратифікований Верховною Радою України 26 квітня 1996 року.

За цим договором Італійська Республіка та Україна, бажаючи зміцнювати дружбу, що пов`язує обидві країни і їхні народи, і поглиблювати співробітництво в усіх галузях суспільного життя, констатуючи, що Україна є державою правонаступницею Радянського Союзу, прагнучи розвивати свої відносини на основі загальновизнаних цінностей свободи, демократії, плюралізму і поважання прав людини, а також сприяти зміцненню міжнародного порядку, що ґрунтується на праві, мирі та справедливості, беручи до уваги глибокі політичні та економічні зміни, що відбулися в Європі, підтверджуючи їх вірність зобов`язанням, пов`язаним з членством в Організації Об`єднаних Націй, сповнені рішучості розвивати взаємовідносини дружби, співробітництва і добросусідства, домовилися про те, що Італійська Республіка та Україна розвиватимуть свої відносини на основі довіри, співробітництва і взаємної поваги відповідно до принципів суверенітету, рівноправності й дотримання прав і основних свобод людини (ст. 1 договору).

У сфері правового захисту прав та законних інтересів італійських громадян в Україні та українських громадян в Італії основоположною нині є чинна для обох країн Конвенція між Союзом Радянських Соціалістичних Республік та Італійською Республікою «Про правову допомогу у цивільних справах». Конвенцію укладено в Римі 25 січня 1979 року, ратифіковано Президією Верховної Ради СРСР 06 травня 1986 року, президентом Італійської Республіки 29 січня 1986 року. Обмін ратифікаційними грамотами здійснено в Москві 08 липня 1986 року.

Стаття 7 Закону України «Про правонаступництво України» від 12 вересня 1991 року підтверджує, що «Україна є правонаступником прав і обов`язків за міжнародними договорами Союзу РСР, які не суперечать Конституції України та інтересам Республіки».

Як зазначено в преамбулі зазначеної вище конвенції, метою її укладення є «обопільне бажання зміцнювати дружні зв`язки між народами Союзу Радянських Соціалістичних Республік (України) та Італійської Республіки, об`єднати зусилля у справі подальшого розвитку плідного співробітництва в галузі надання правової допомоги в цивільних справах».

Конвенція «Про правову допомогу у цивільних справах» вступила в Італії у законну силу 07 серпня 1986 року та згідно з Законом № 766 від 11 грудня 1985 року є обов`язковою до виконання.

Кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй Конституцією або законом (стаття 8 Загальної декларації прав людини).

Право особи на звернення до суду гарантоване ст. 55 Конституції України.

Відповідно до п. 1 ст. 19 Конвенції кожна з Договірних Сторін визнає судові рішення у цивільних (у тому числі сімейних) справах, а також вироки в частині, що стосується відшкодування шкоди, заподіяної злочином, винесені на території іншої Договірної Сторони судами, компетентними відповідно до ст. 24 цієї Конвенції.

Відповідно до п. 2 ст. 19 Конвенції кожна з Договірних Сторін визнає рішення, які стосуються визнання батьківства, встановлення опіки, піклування та усиновлення, а так сам їх скасування, які ухвалені компетентними установами СРСР та відповідні рішення, які винесені в порядку добровільної юрисдикції італійськими судами.

Відповідно до п. 3 ст. 19 Конвенції рішення, які визначені в п.2 цієї статті, мають на території кожної з Договірних Сторін, де вони визнаються, таку ж силу, як і відповідні рішення, прийняті компетентним органом одної з Договірних Сторін.

Крім цього, Міжнародним договором, на підставі якого може бути визнано рішення суду Республіки Італія, є Конвенція про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей від 19.10.1996 року (надалі Конвенція), яка ратифікована Україною та набула чинності для України з 01.02.2008 року, учасницею якої є також Королівство Швеція.

Згідно із ст. 2 Конвенції вона застосовується до дітей до моменту їхнього народження до досягнення ними 18 років.

Заходи, згадані у статті 1, можуть стосуватися, зокрема опіки, піклування та аналогічних інститутів (п. с ст. 3 Конвенції)

Відповідно до ст. 24 Конвенції без шкоди для пункту 1 статті 23, будь-яка зацікавлена особа може звернутися до компетентних органів Договірної Держави з проханням про прийняття рішення щодо визнання або невизнання заходу, ужитого в іншій Договірній Державі. Процедура визначається правом Держави, в якій було подано прохання. Згідно із ч. 1ст. 23 Конвенції заходи, ужиті органами Договірної Держави, визнаються в силу закону в усіх інших Договірних Державах.

Випадки, за яких може бути відмовлено у визнанні рішення, передбачені п. 2 ст.23 Конвенції : a) якщо захід було вжито органом, юрисдикція якого не ґрунтувалася на одній з підстав, передбачених у Розділі II; b) якщо заходу було вжито, за винятком невідкладних випадків, у рамках судового або адміністративного провадження, без надання дитині можливості бути заслуханою в порушення основних принципів процедури Держави, в якій було подано прохання; c) на прохання будь-якої особи, яка стверджує, що захід порушує її батьківську відповідальність, якщо такого заходу було вжито, за винятком невідкладних випадків, без надання такій особі можливості бути заслуханою; d) якщо таке визнання явно суперечить публічному порядку Держави, в якій було подано прохання, з урахуванням найвищих інтересів дитини; e) якщо захід є несумісним із заходом, ужитим пізніше в не-Договірній Державі звичайного місця проживання дитини, у разі, якщо останній задовольняє вимоги визнання в Державі, в якій було подано прохання; f) якщо не дотримано процедури, передбаченої в статті 33. Без шкоди для такого перегляду, який є необхідним при застосуванні попередніх статей, ужиті заходи не можуть переглядатися по суті. (ст. 27 Конвенції).

Отже, відповідно до частини другої статті 462 ЦПК України у разі якщо визнання та виконання рішення іноземного суду залежить від принципу взаємності, вважається, що він існує, оскільки не доведено інше.

Вказана норма кореспондується зі статтею 11 Закону України «Про міжнародне приватне право».

Таким чином, принцип взаємності полягає в тому, що держава, що дотримується цього принципу, надає на своїй території аналогічні права і бере на себе аналогічні зобов`язання.

Підстави для відмови в задоволенні клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду передбачені статтею 468 ЦПК України, за якою клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду не задовольняється у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі випадки не передбачено, у задоволенні клопотання може бути відмовлено: 1) якщо рішення іноземного суду за законодавством держави, на території якої воно постановлено, не набрало законної сили; 2) якщо сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду, була позбавлена можливості взяти участь у судовому процесі через те, що їй не було належним чином і вчасно повідомлено про розгляд справи; 3) якщо рішення ухвалене у справі, розгляд якої належить виключно до компетенції суду або іншого уповноваженого відповідно до закону органу України; 4) якщо раніше ухвалене рішення суду України у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, що набрало законної сили, або якщо у провадженні суду України є справа у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, яка порушена до часу відкриття провадження у справі в іноземному суді; 5) якщо пропущено встановлений міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та цим Кодексом строк пред`явлення рішення іноземного суду до примусового виконання в Україні; 6) якщо предмет спору за законами України не підлягає судовому розгляду; 7) якщо виконання рішення загрожувало б інтересам України;

8) якщо раніше в Україні було визнано та надано дозвіл на виконання рішення суду іноземної держави у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, що і рішення, що запитується до виконання; 9) в інших випадках, встановлених законами України.

Відповідно до частини сьомої статті 473 ЦПК України у визнанні в Україні рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, може бути відмовлено з підстав, встановлених статтею 468 цього Кодексу.

Аналіз наведеного законодавства, що регулює виникле процесуальне питання, спростовує твердження заявниці про відсутність у суду підстав для задоволення клопотання ОСОБА_1 , оскільки таке є її власним тлумаченням норм права, у тому числі і міжнародного.

Посилання на наявність підстав для застосування норм частини сьомої статті 473 ЦПК України, коли у визнанні в Україні рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, може бути відмовлено з підстав, встановлених статтею 468 цього Кодексу, також не заслуговує на увагу.

Під «повідомленням про процес» слід розуміти саме сповіщення судом сторін про місце та час розгляду справи, що свідчитиме про ефективне забезпечення сторін «правом на суд».

Перевіряючи доводи ОСОБА_2 , стосовно якої постановлено рішення іноземного суду, щодо позбавлення її можливості участі у судовому процесі у зв`язку із неналежним повідомленням про розгляд справи, колегія суддів виходить із такого.

Розглядаючи клопотання ОСОБА_1 та задовольняючи його, суд правильно вважав, що з огляду на психопатологічних змін матері, як представлено Службою психіатричної діагностики та лікування м. Путіньяно згідно акту від 17.04.2023, не дозволяє її присутність на слуханні (незважаючи на те, що їй було запропоновано доступ до дистанційного зв`язку, на цей зв`язок із пацієнтом, який все ще перебуває у лікарні станом на 24.04.2023, вважався не достатнім).

Таким чином, аргументи ОСОБА_13 щодо її неналежного повідомлення про розгляд справи спростовуються вказаним текстом рішення іноземного суду.

Установивши, що ОСОБА_2 , стосовно якої постановлено рішення іноземного суду, не була позбавлена можливості взяти участь у судовому процесі (у тому разі, шляхом дистанційного зв`язку), суд дійшов правильного висновку про задоволення поданого ОСОБА_1 клопотання про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню.

При цьому апеляційний суд під час вирішення цієї справи враховує, що рішення Суду у справах неповнолітніх м. Барі, Італійська республіка, від 24 травня 2023 року у справі № 3699/2023, № 95/2023 Добровільна.

Щодо посилань на неповідомлення про розгляд справи батька дитини - ОСОБА_18 , то заявниця не є його повноважним представником та не надала суду докази представництва його інтересів в суді.

Довід про відсутність в матеріалах справи офіційного документу про набрання законної сили та про не зазначення про таке в тексті рішення також є помилковим, оскільки згідно п. 6 резолютивної частини рішення іноземного суду чітко зазначено, що даний указ набуває чинності негайно, згідно закону.

Як спростовним є і довід апеляційної скарги про те, що рішення про встановлення опіки над малолітнім громадянином України та усунення від опіки його батьків, якщо сторони мають постійне місце проживання в Україні, на території України належить виключно до компетенції органів України, а не іноземних судів, то колегія суддів зазначає, що по справі йдеться не про надання дозволу на виконання на території України рішення іноземного суду, а про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню.

Тому таке не є виконуваним на території України, в тому разі і щодо встановлення опіки дідуся над малолітнім онуком.

Як не впливає на вирішення вказаного процесуального питання і знаходження в провадженні Приморського районного суду м. Одеси спорів між тими самими сторонами і, як вважає заявниця, з того самого предмета, що передувало відкриттю провадження у справі в іноземному суді, оскільки належні докази такого відсутні.

З загальнодоступних відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що у червні 2022 року ОСОБА_1 звертався до Приморського районного суду м. Одеси із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визначення місця проживання ОСОБА_19 разом із дідом (справа № 522/7584/22), та у січні 2023 року ОСОБА_1 ініційований спір з тими самим особами щодо визначення способу участі діда у вихованні онука (справа № 522/245/23).

Не відповідає змісту розглядуваного клопотання і твердження заявниці про те, що судом першої інстанції, в порушення вимог п. 7 ст. 467 ЦПК України не встановлено, чи рішення іноземного суду вже виконувалося раніше, оскільки йдеться не про дозвіл на виконання рішення іноземного суду на території України, а про його визнання як рішення, яке не підлягає примусовому виконанню.

Жодним чином не є пов`язаним та таким, що перешкоджає визнанню рішення іноземного суду на території України, і те, що сторони по справі є громадянами України, мають постійне проживання на території України, встановлення опіки над їх малолітньою дитиною - громадянином України - належить виключно до компетенції суду України та органів опіки та піклування.

Не ґрунтується на матеріалах справи та тексту рішення іноземного суду, а також наданих сторонами доказах твердження заявниці про те, що рішення суду було виконано на території Італійської республіки з огляду на те, що малолітній ОСОБА_7 повернувся на територію України.

На підставі викладеного, колегія суддів погоджує висновок суду про задоволення клопотанням ОСОБА_1 про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, а помилкові доводи апеляційної скарги цих правильних висновків не спростовують.

У відповідності до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене із додержанням вимог закону і не може бути скасоване з підстав, що викладені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі свого представника ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 05 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови - 10 жовтня 2024 року.

Головуючий М.В. Назарова

Судді: В.В. Кострицький

Ю.П. Лозко