ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2024 року

м. Київ

справа № 757/40871/20

провадження № 61-18370св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справикасаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 09 листопада 2023 року в складі колегії суддів: Мельника Я. С., Матвієнко Ю. О., Гуля В. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , у якому з урахуванням заяв про збільшення розміру позовних вимог просив стягнути з відповідача на його користь половину доходу, отриманого ОСОБА_2 від здачі в оренду спільного сумісного майна, в сумі 2 705 755,37 грн.

На обґрунтування позову зазначав, що з 04 лютого 1984 року по 25 жовтня 2019 року перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, у якому вони 20 жовтня 2001 року придбали нежитлові будівлі за адресою: АДРЕСА_1 .

02 листопада 2011 року ОСОБА_2 зареєструвалась як фізична особа-підприємець з метою здачі нерухомого майна в оренду.

Орендарями зазначеної нерухомості є ТОВ «Інтергума» та ПП «Хімтекс», керівником та засновником яких є ОСОБА_1 , що підтверджується договорами оренди, укладеними між ОСОБА_2 , ТОВ «Інтергума» та ПП «Хімтекс» у 2019 та 2020 роках.

З моменту розірвання шлюбу та по сьогоднішній день відповідач отримує плату від здачі в оренду зазначених нежитлових приміщень.

У зв`язку з тим, що майно, яке здається в оренду, перебуває у спільній сумісній власності колишнього подружжя, 17 серпня 2020 року він направив відповідачу вимогу про відшкодування половини орендної плати в сумі 758 930 грн, яка залишилась без виконання.

З огляду на наведене ОСОБА_1 просив позов задовольнити.

Короткий зміст рішення судів першої та апеляційної інстанції

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 19 червня 2023 року позов задоволена частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 частину доходу від здачі спільного майна в оренду в розмірі 2 071 809,58 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Суд першої інстанції виходив з того, що позивач як співвласник спільного сумісного майна подружжя має право на половину визначеної договорами орендної плати з вирахуванням єдиного податку фізичної особи-підприємця.

Постановою Київського апеляційного суду від 09 листопада 2023 року рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 19 червня 2023 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що між сторонами не було здійснено поділ спільного сумісного майна подружжя та виділено їх частки у цьому майні. Стаття 359 ЦК України, яку застосував суд першої інстанції до спірних правовідносин, стосується розподілу плодів, продукції та доходів від використання майна, що є у спільній частковій власності, а не у спільній сумісній власності подружжя, а тому не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Оскільки частки у спільному сумісному майні сторін не визначалися, спір про поділ майна подружжя в судовому порядку не вирішений, висновок суду першої інстанції про те, що дохід від здачі приміщень в оренду відповідно до статті 70 СК України належить кожному із подружжя в рівних частках, не може вважатися законним та обґрунтованим.

Додатковою постановою Київського апеляційного суду від 30 листопада 2023 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 17 025,00 грн.

Апеляційний суд виходив з того, що оскільки апеляційна скарга ОСОБА_2 задоволена, наявні підстави для стягнення з позивача на користь відповідача 17 025,00 грн на відшкодування судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просив скасувати постанову Київського апеляційного суду від 09 листопада 2023 року та залишити в силі рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 19 червня 2023 року.

На обґрунтування касаційної скарги зазначав про застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України від 11 березня 2015 року в справі № 6-21цс15, від 24 травня 2017 року в справі № 6-843цс17 та упостановах Верховного Суду від 25 квітня 2018 року в справі № 761/15857/16-ц (провадження № 61-5171св18), від 15 червня 2021 року в справі № 904/5726/19 (провадження № 12-95гс20), від 27 жовтня 2021 року в справі № 757/34950/14-ц (провадження № 61-316св21), від 01 червня 2022 року в справі № 559/758/17 (провадження № 61-17949св21), від 04 липня 2023 року в справі № 438/1311/18 (провадження № 61-6651св23), від 07 серпня 2023 року в справі № 335/10239/20 (провадження № 61- 5573св23) (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Майно фізичної особи-підприємця (яке використовується для господарської діяльності) вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Орендна плата, отримана відповідачем від використання об'єкта права спільної сумісної власності, є доходом, що належить кожному з подружжя в рівних частках, відтак, підлягає поділу.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 29 січня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Солом'янського районного суду м. Києва.

16 лютого 2024 року справа № 757/4087/20 надійшла до Верховного Суду.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 направила відзив на касаційну скаргу, в якому просила залишити її без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що з 04 лютого 1984 року по 25 жовтня 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі.

20 жовтня 2001 року ОСОБА_2 уклала з ОСОБА_4 договір купівлі-продажу, за умовами якого набула право власності на нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .

02 листопада 2011 року ОСОБА_2 зареєструвалась як фізична особа-підприємець, видом діяльності якої є здача нерухомого майна в оренду.

02 січня 2019 року ФОП ОСОБА_2 уклала з ТОВ «Інтергума» договір № 1 оренди нежитлового приміщення, відповідно до якого відповідач передала в оренду належні їй нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , терміном до 31 грудня 2019 року.

02 січня 2020 року ФОП ОСОБА_2 та ТОВ «Інтергума» уклали договір № 1 оренди нежитлового приміщення, відповідно до якого відповідач надала в оренду належні їй нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , терміном до 31 грудня 2020 року.

02 січня 2019 року ФОП ОСОБА_2 уклала з ПП «Хімтекс» договір № 2 оренди нежитлового приміщення, відповідно до якого передала в оренду належні їй нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , терміном до 31 грудня 2019 року.

02 січня 2020 року ФОП ОСОБА_2 та ПП «Хімтекс» уклали договір № 2 оренди нежитлового приміщення, відповідно до якого відповідач надала в оренду належні їй нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , терміном до 31 грудня 2020 року.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Частки майна дружини та чоловіка у праві спільної сумісної власності подружжя є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Презумпцію спільної сумісної власності доходу колишньої дружини від здійснення підприємницької діяльності має спростовувати саме вона. У разі неспростування зазначеної презумпції дохід від здійснення підприємницької діяльності є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу між ними.

Схожого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20).

Встановлено, що нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 на час здачі його в оренду перебувало у спільній сумісній власності подружжя без виділення часток або установлення порядку користування ним, а від здачі приміщення в оренду після розірвання шлюбу ОСОБА_2 отримувала дохід, який відповідно до статтей 58, 63 СК України належить кожному із подружжя в рівних частках.

За таких обставин, безпідставними є висновки апеляційного суду про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки частки у спільному сумісному майні сторін не визначалися, спір про поділ майна подружжя в судовому порядку ще не вирішений.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що прибутком від здачі майна в оренду є не всі отримані відповідачем за договором суми, а дохід, який фізична особа-підприємець ОСОБА_2 отримала за вирахуванням єдиного податку.

Відхиляючи доводи відповідача про те, що сплачений нею земельний податок за земельну ділянку під нежитловим приміщенням на АДРЕСА_1 за 2019 та 2020 року у розмірі 810 403,30 грн має бути вирахуваний від суми доходу, отриманого від здачі в оренду нерухомого майна, суд першої інстанції зазначав, що відповідач сплатила земельний податок з розрахунку за все нерухоме майно, тому його можна стягнути з іншого співвласника майна.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду враховуючи наступне.

Основним завданням суду є вирішення спору між сторонами, тобто ухвалення обов`язкового рішення, яке безпосередньо припиняє спір, а не створює новий.

Доходом платника єдиного податку для фізичної особи-підприємця є: дохід, отриманий протягом податкового (звітного) періоду в грошовій формі (готівковій та/або безготівковій); вартість безоплатно отриманих протягом звітного періоду товарів (робіт, послуг); винагороди за договорами доручення, комісії, транспортного експедирування, агентськими договорами (без урахування транзитних сум) (пункти 292.1, 292.3, 292.4 статті 292 ПК України).

Відповідно до пункту 292.10 статті 292 ПК України не є доходом суми податків і зборів, утримані (нараховані) платником єдиного податку під час здійснення ним функцій податкового агента, а також суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, нараховані платником єдиного податку відповідно до закону.

З урахуванням наведеного, помилковим є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для вирахування сплаченого ОСОБА_2 земельного податку при визначенні розміру доходу від здачі в оренду нерухомого майна, який підлягає поділу між сторонами.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Враховуючи те, що суд першої інстанції під час розгляду справи взагалі не надав оцінку доводам відповідача щодо необґрунтованості ціни позову та неналежності доказів, наданих ОСОБА_1 на підтвердження розміру позовних вимог, відсутні підстави для залишення в силі рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 19 червня 2023 року.

Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.

Верховний Суд взяв до уваги тривалий час розгляду цієї справи, однак з метою дотримання принципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України) дійшов висновку про передання справи на новий розгляд до апеляційного суду для повного, всебічного та об`єктивного дослідження і встановлення фактичних обставин, що мають важливе значення для правильного вирішення справи.

Під час нового розгляду апеляційному суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального і процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пунктів 1, 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Враховуючи наведене, постанова апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 09 листопада 2023 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

СуддіА. Ю. Зайцев Є. В. Коротенко В. М. Коротун

М. Ю. Тітов