Справа № 129/1519/24
Провадження № 22-ц/801/2018/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Борейко О. Г.
Доповідач:Копаничук С. Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2024 рокуСправа № 129/1519/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Копаничук С.Г. (суддя - доповідач),

суддів: Голоти Л. О., Оніщука В. В.,

з участю секретаря судового засідання: Кашпрук М. Г.

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» на рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 15 липня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Борейко О. Г., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» про стягнення нарахованої, але не виплаченої суми заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

в с т а н о в и в:

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» про стягнення нарахованої, але не виплаченої суми заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку. Зазначала, вона у період з 16.04.2019 по 01.03.2024 перебувала у трудових відносинах з ТОВ «ДІЄСА» на посаді бухгалтера-ревізора Департаменту економічної безпеки Контрольно-ревізійного відділу .Наказом відповідача №Z00/29/02/019 від 29.02.2024 її було звільнено 01.03.2024 із займаної посади бухгалтера-ревізора Департаменту економічної безпеки, контрольно-ревізійного відділу за власним бажанням згідно зі ст. 38 КЗпП України. У наказі про припинення трудового договору зазначено про виплату їй компенсації за 28 невикористаних календарних днів відпустки, право на які виникло до 31 грудня 2023 року та за 4 невикористаних календарних дні відпустки, право на які виникло з 01 січня 2024 року до дати звільнення. Востаннє відповідачем було виплачену їй заробітну плату за жовтень 2023 року у сумі 11672,50 грн, виплата була здійснена 12.01.2024, що підтверджується копією виписки з карткового рахунку. Таким чином, у відповідача перед нею утворилася заборгованість із заробітної плати у розмірі 46851 грн. ,що складається із заробітної плати за листопад 2023 року - 11672,50 грн, за грудень 2023 року - 11672,50 грн, за січень 2024 року - 11753,00 грн, за лютий 2024 року - 11753,00 грн, що підтверджується випискою з її карткового рахунку, а також довідками форми ОК-5 та форми ОК-7. В день звільнення 01.03.2024 відповідачем було надано їй довідку про доходи від 29.02.2024 та розрахункові листки за вересень (заборгованість на кінець місяця 13032,14 грн), за жовтень (заборгованість на кінець місяця 24704,64 грн), за листопад (заборгованість на кінець місяця 11672,50 грн), за грудень 2023 (заборгованість на кінець місяця 23345,00 грн), за січень 2024 (заборгованість на кінець місяця 23425,50 грн) та за лютий 2024 року (заборгованість на кінець місяця 35178,50 грн). Відповідач визнає наявність заборгованості перед нею у сумі 35178,50 грн. ,проте, виходячи з даних довідки про нараховані та ті, що підлягають виплаті доходи, а також з даних виписки з карткового рахунку, заборгованість відповідача перед нею із заробітної плати складає 46851грн.

Посилаючись на те, що у день звільнення заборгованість по заробітній платі їй виплачена не була , що підтверджується також випискою з карткового рахунку, а також довідками форми ОК-5 та форми ОК-7,просила суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» на її користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 46851 грн, компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 12748,17 грн без утримання з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів; а також, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.03.2024 року до моменту розгляду справи в суді.

Рішенням Тростянецького районного суду Вінницької області від 15 липня 2024 року позов задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «ДІЄСА» на користь ОСОБА_1 46851 грн заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі, 12748,17 грн компенсації за невикористану відпустку та 46851 грн середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні. У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

У апеляційній скарзі ТОВ «ДІЄСА», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати ,а у справі ухвалити нове рішення, яким стягнути з товариства на користь ОСОБА_1 49343,54 грн заборгованості по заробітній платі, включаючи компенсацію за невикористані дні відпустки, а в іншій частині вимог відмовити. Зазначає, що задовольняючи позовні вимоги ,суд не врахував відсутність вини відповідача у своєчасній виплаті заробітної плати ОСОБА_1 , оскільки такі дії роботодавця обумовлені форс-мажорними обставинами, якими є військовий стан в Україні.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 15 липня 2024 року вищевказаним вимогам закону відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 у період з 16 квітня 2019 року по 01 березня 2024 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем (а.с. 18-20).

Згідно наказу відповідача №Z00/29/02/019 від 29 лютого 2024 року ОСОБА_1 була звільнена з займаної посади (бухгалтер-ревізор Департаменту економічної безпеки Контрольно-ревізійного відділу) за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України (а.с. 17).

Згідно з довідкою №Z від 29 лютого 2024 року, позивачу нарахований сукупний дохід за період з вересня 2023 року по лютий 2024 року в розмірі 88889 грн, сума до виплати - 71555,64 грн (а.с. 50).

Середньоденний дохід позивача на момент звільнення згідно із положеннями «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою КМУ № 100 від 8 лютого 1995 року становить 534,23 грн.

Як стверджує ОСОБА_1 , востаннє відповідач виплатив їй заробітну плату за жовтень 2023 року у сумі 11672,50 грн (виплата була здійснена 12.01.2024, що підтверджується копією виписки з карткового рахунку позивача за період 01.01.2023 по 30.04.2024 (а.с. 22-49).

Задовольняючи позовні вимоги частково , суду виходив з того, що доказів на спростування вказаних обставин відповідач не надав, а виписками з карткового рахунку позивача та довідками відповідача форм ОК-5 та ОК-7 підтверджується заборгованість відповідача перед позивачем по невиплаченій заробітній платі з вересня 2023 року по лютий 2024 року на суму 46851 грн і компенсації за невикористану відпустку 12748,17 грн. Відтак , враховуючи затримку розрахунку при звільненні та не доведення відповідачем неможливості здійснити розрахунок працівнику ,а також форс-мажорних обставин сукупністю інших доказів , суд виходив із того, що на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні 46 851 грн.

Колегія суддів вважає, що суд вірно встановив обставини справи, які перевірив наданими доказами, оціненими в порядку ст.89 ЦПК України, правильно визначив спірні правовідносини та застосував до них норми права, внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що ТОВ «ДІЄСА» не виплатила заробітну плату позивачці при звільненні не з вини роботодавця , не заслуговують на увагу , з огляду на наступне.

Згідно ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно ч. 1 ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Статтею 24 ЗУ «Про оплату праці» передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

У разі, коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні.

Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника.

Виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. Забороняється провадити виплату заробітної плати у магазинах роздрібної торгівлі, питних і розважальних закладах, за винятком тих випадків, коли заробітна плата виплачується працюючим у цих закладах особам.

За особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов`язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця.

Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості.

Відповідно до ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Цих вимог відповідачем дотримано не було, у визначені чинним законодавством строки з жовтня 2023 року по день звільнення у лютому 2024 року заробітна плата була виплачена ОСОБА_1 не у повному обсязі , а також у день звільнення з нею не був здійснений з повний розрахунок , перед нею виникла заборгованість по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку на загальну суму 59599,17(46851 +12748,17) грн.

Статтею 233 КЗпП України, визначено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Таким чином, невиплачена позивачу заробітна плата, включаючи компенсацію за невикористані дні відпустки, підлягає стягненню на його користь у розрахованій позивачем сумі 59599,17 грн.

Крім того, відповідно до ст.117 КЗпП України, в редакції, яка набула чинності 19.07.2023, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Апеляційна скарга обмежена доводами скарги про наявність у відповідача підстав звільнення його від відповідальності за порушення строків виплати заробітної плати та розрахунку при звільненні внаслідок форс-мажорних обставин, на що колегія суддів зазначає наступне.

В силу вимог ч.ч.1-4 ст.10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану заробітна плата виплачується працівнику на умовах, визначених трудовим договором. Роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати. Роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати. У разі неможливості своєчасної виплати заробітної плати внаслідок ведення бойові дії, строк виплати заробітної плати може бути відтермінований до моменту відновлення діяльності підприємства.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами (ч.1 ст.617 ЦК, ч.2 ст.218 ГК та ст.14-1 Закону "Про ТПП в Україні").

Надзвичайними є ті обставини, настання яких не очікується сторонами при звичайному перебігу справ. Під надзвичайними можуть розумітися такі обставини, настання яких добросовісний та розумний учасник правовідносин не міг очікувати та передбачити при прояві ним достатнього ступеня обачливості.

Невідворотними є обставини, настанню яких учасник правовідносин не міг запобігти, а також не міг запобігти наслідкам таких обставин навіть за умови прояву належного ступеня обачливості та застосуванню розумних заходів із запобігання таким наслідкам. Ключовим є те, що непереборна сила робить неможливим виконання зобов`язання в принципі, незалежно від тих зусиль та матеріальних витрат, які сторона понесла чи могла понести (п.38 постанови Верховного Суду від 21.07.2021 у справі №912/3323/20), а не лише таким, що викликає складнощі, або є економічно невигідним.

Ключовим є те, що непереборна сила робить неможливим виконання зобов`язання в принципі, незалежно від тих зусиль та матеріальних витрат, які сторона понесла чи могла понести.

Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справа № 912/3323/20.

Так, згідно з листом від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1, що розміщений в мережі Інтернет та адресований: «Всім кого це стосується», Торгово-промислова палата України на підставі ст. ст.14, 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» від 02.12.97 №671/97-ВР, Статуту ТПП України, цим засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні». Враховуючи це, ТПП України підтверджує, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, Президент України видав Указ №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", на підставі якого в Україні з 05 год. 30 хв. 24.02.2022 введено воєнний стан.

ТПП України листом від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 засвідчила, що військова агресія російської федерації проти України стала підставою для введення воєнного стану та є форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили).

Вказаний лист ТПП України адресований "Всім, кого це стосується", тобто необмеженому колу суб`єктів, його зміст носить загальний інформаційний характер та констатує абстрактний факт наявності форс-мажорних обставин без доведення причинно-наслідкового зв`язку у конкретному зобов`язанні.

Разом із тим,лист ТПП від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 не є безумовною підставою вважати, що форс-мажорні обставини настали для всіх без виключення суб`єктів. Кожен суб`єкт, який в силу певних обставин не може виконати свої зобов`язання за окремо визначеним договором, має доводити наявність в нього форс-мажорних обставин.

ТПП засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а також торговельні та портові звичаї, прийняті в Україні, за зверненнями суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб (абз.3 ч.3 ст.14 Закону "Про ТПП в Україні").

Згідно з ч.1 ст.14-1 Закону "Про ТПП в Україні" ТПП та уповноважені нею регіональні ТПП засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю.

Сертифікат ТПП не є єдиним доказом існування форс-мажорних обставин; обставин форс-мажору має оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами (подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.08.2022 у справі №908/2287/17, від 21.07.2021 у справі №912/3323/20, від 25.11.2021 у справі № 905/55/21).

Разом із з цим, надані відповідачем сертифікати про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), накази про призупинення торгівельної діяльності магазинів «Ельдорадо», які знаходяться на тимчасово окупованій території, звіти про оцінку збитків, заяви про вчинення кримінального правопорушення з додатками, не дають можливість перевірити відомості про матеріальний стан відповідача, наявність коштів на рахунку на момент звільнення відповідача, враховуючи ,що позивач не є працівником представництва, яке опинилося на окупованій території чи зазначено руйнувань або пошкоджень внаслідок бойових дій, внаслідок чого зникли документи обліку,тощо.

Враховуючи викладене, колегія суддів, погоджується з висновком суду першої інстанції, що підстави для звільнення відповідача від обов`язку сплатити середній заробіток за час затримки розрахунку відповідачем достовірними доказами не доведені ,а тому відповідно, роботодавець зобов`язаний сплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку за період включно в межах граничного строку, визначеного ст.117 КЗпП України в сумі 46851 грн. гривень.

Інших доводів апеляційна скарга не містить, а ті доводи, що викладені в апеляційній скарзі , правильні висновки суду не спростовують .

Колегія суддів враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа "Проніна проти України",

№ 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Як уже зазначалось, допустимих, достовірних та достатніх доводів у їх сукупності , які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить. Відтак, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» залишити без задоволення.

Рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 15 липня 2024 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції залишити за Товариством з обмеженою відповідальністю «Дієса».

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий С. Г. Копаничук

судді: Л. О. Голота

В. В. Оніщук