КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 759/5802/24 Головуючий у суді І інстанції Ул`яновська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 листопада 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 21 червня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,

в с т а н о в и в:

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість за договором позики від 16 липня 2019 року у розмірі 5 000 доларів США, три проценти річних у розмірі 684,17 доларів США та судові витрати, пов`язані з розглядом справи.

Заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 13 травня 2023 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто зОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 16 липня 2019 року у розмірі 5 000 доларів США та 3 % річних у розмірі 378 доларів США, а також судовий збір у розмірі 2 047,94 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

14 червня 2024 року представник позивачки - адвокат Крупський В.В. надіслав до суду заяву про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат, в якій просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 12 500 грнвитрат на професійну правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 21 червня 2024 року у прийнятті додаткового рішення про розподіл судових витрат відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що представником позивачки не надано і матеріали справи не містять належних доказів оплати послуг з надання правової допомоги, відтак ці вимоги не підлягають задоволенню, оскільки належним чином не підтверджені.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою, позивачка в особі представника - адвоката Крупського В.В. звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким вимоги заяви про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено, що узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 та від 22 листопада 2019 року у справі № 910/906/18.

У даній справі розмір витрат на професійну правничу допомогу, яка надавалась позивачці Адвокатським об`єднанням «С.Д.К. Партнерс», та обсяг наданих послуг підтверджувалися договором про надання правничої (правової) допомоги від 27 листопада 2022 року, додатковим договором № 2 від 05 березня 2024 року до цього договору, актом приймання-передачі послуг від 12 червня 2024 року на суму 12 500 грн.

Висновок суду першої інстанції про те, що позивачкою не надано доказів, які підтверджують здійснення витрат на правову допомогу, є необґрунтованим та помилковим, оскільки поза увагою суду залишились умови пункту 4 акту приймання-передачі від 12 червня 2024 року, в якому закріплено, що клієнт сплачує на користь об`єднання загальну вартість правової (правничої) допомоги в строк до 12 вересня 2024 року на розрахунковий рахунок об`єднання.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції від відповідача не надійшов.

Учасники справи та/або їх представники в судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, представник позивачки надіслав про розгляд справи за його відсутності, відповідач причини неявки до апеляційного суду не повідомив, тому колегія суддів дійшла висновку, що їх неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).

Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України)

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України);

3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).

За приписами частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України вбачається, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).

Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 (провадження № 61-22131св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18), від 15 червня 2021 року у справі № 159/5837/19 (провадження № 61-10459св20), від 01 вересня 2021 року у справі № 178/1522/18 (провадження № 61-3157св21).

Вказана судова практика щодо питання стягнення витрат на професійну правничу допомогу є сталою

В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції вказаного не врахував, вирішуючи питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, не надав належну правову оцінку доказам, наданим представником позивачки на підтвердження витрат на правничу допомогу, не врахував судову практику Верховного Суду зі вказаного процесуального питання та дійшов помилкового висновку про відмову в стягненні з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат на правову допомогу з підстав відсутності доказів оплати послуг адвоката.

У позовній заяві позивачка навела попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона очікує понести у зв`язку з розглядом справи, відповідно до якого витрати на професійну правничу допомогу складатимуть близько 10 000 грн, а також заявлено про намір подати відповідні докази на підтвердження фактичного розміру таких витрат протягом п`яти днів після ухвалення і отримання судового рішення.

На підтвердження понесення зазначених витрат в суді першої інстанції представником позивачки до заяви про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат надано копії: договору про надання правничої (правової) допомоги від 27 листопада 2022 року, укладеного між Адвокатським об`єднанням «С.Д.К. Партнерс» та ОСОБА_1 ;додаткового договору № 2 від 05 березня 2024 року до цього договору; акту приймання-передачі від 12 червня 2024 року до вказаних вище договорів(а.с. 63-67).

Згідно із актом приймання-передачі об`єднання надало клієнту правову (правничу) допомогу відповідно до умов договору і додаткового договору до нього, а клієнт прийняв правову (правничу) допомогу, яка включає в себе: ознайомлення з наданими матеріалами та проведення правового аналізу документів, розроблення та узгодження правової позиції, складання позовної заяви про стягнення грошових коштів та подання її (поштова відправка) до Святошинського районного суду м. Києва (4 години - 10 000 грн); складання заяви про виправлення описки в ухвалі про відкриття провадження (0,5 години - 1 250 грн); складання супровідного листа та надсилання його до суду (0,5 години - 1 250 грн). Загальна вартість правової (правничої) допомоги з урахуванням витраченого часу становить 12 500 грн.

Тобто, надані представником позивачки докази містять детальний опис виконаних робіт (наданих послуг), обсяг та вартість яких погоджена сторонами, в тому числі в пунктах 3-5 додаткового договору № 2 від 05 березня 2024 року до договору про надання правничої (правової) допомоги від 27 листопада 2022 року.

Крім того, в пункті 4 акту приймання-передачі від 12 червня 2024 року погоджено, що клієнт сплачує на користь об`єднання загальну вартість правової (правничої) допомоги в строк до 12 вересня 2024 року на розрахунковий рахунок об`єднання.

Отже, відмовляючи в ухваленні додаткового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції безпідставно виходив з відсутності правових підстав для відшкодування позивачці витрат на правничу допомогу з огляду на відсутність в матеріалах справи доказів сплати нею таких коштів.

При цьому суд не звернув увагу на вищенаведені умови акту приймання-передачі, який є невід'ємною частиною як основного, так і додаткового договорупро надання правничої (правової) допомоги, укладених між позивачкою та Адвокатським об`єднанням «С.Д.К. Партнерс», та ту обставину, що на момент звернення до суду і ухвалення судового рішення про відмову у стягненні витрат на правничу допомогу не сплив обумовлений цим актом строк на сплату гонорару адвокатського об`єднання.

Клопотань про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції також заявлено не було.

Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Таким чином, не врахувавши зазначені вище висновки, не застосувавши при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу наведені норми матеріального права, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що сама по собі відсутність доказів оплати за надану правову допомогу може слугувати підставою для відмови у їх відшкодуванні.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, а висновок суду про відмову в ухваленні додаткового рішення щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у заявленому розмірі не відповідає матеріалам справи, зроблений з порушенням норм матеріального та процесуального права, а відтак постановлена у справі оскаржувана ухвала відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення вимог позивачки про розподіл судових витрат.

За змістом підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України у постанові суду апеляційної інстанції має бути зазначено про розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України.

Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ України у пункті 22 постанови № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» у разі оскарження рішення суду лише в частині відшкодування чи розподілу судових витрат, що не пов`язано з позовними вимогами і не стосується суті спору, сторона не повинна оплачувати за таку скаргу судовий збір.

Враховуючи, що ухвала Святошинського районного суду м. Києва від 21 червня 2024 року стосується виключно розподілу судових витрат, що не пов`язано з позовними вимогами і не стосується предмету спору по суті, судові витрати у вигляді судового збору за перегляд справи в суді апеляційної інстанції згідно із статтями 141, 382 ЦПК України слід віднести в рахунок держави.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 21 червня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витратзадовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції у розмірі 12 500 грн (дванадцять тисяч п`ятсот гривень).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 14 листопада 2024 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній