ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2024 року

м.Черкаси

Справа № 705/648/23
Провадження № 22-ц/821/1643/24
Категорія: 314000000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Карпенко О.В.

суддів: Гончар Н.І., Новікова О.М.

за участю секретаря: Ярошенка Б.М.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

предствник позивача: адвокат Мельник Олег Федорович

відповідач: ОСОБА_2 ,

представник відповідача: адвокат Кецкало Валерій Васильович,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси в режимі відеоконференції апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Кецкала Валерія Васильовича на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 15 серпня 2024 року (ухваленого під головуванням судді Піньковського Р.В. в приміщенні Уманського міськрайонного суду Черкаської області, повний текст рішення складено 23 серпня 2024 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна об`єктом спільної сумісної власності та визнання права власності на майно,-

в с т а н о в и в :

Короткий зміст вимог

02 лютого 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Уманського міськрайонного суду Черкаської області із позовом до ОСОБА_2 про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності та визнання права власності на майно.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік, з яким вона проживала однією сім`єю, але не перебувала у зареєстрованому шлюбі - ОСОБА_3 .

Після смерті ОСОБА_3 залишилося спадкове майно, яке вона прийняла у встановленому законом порядку, подавши до приватного нотаріуса Животовської Н.Г. заяву про прийняття спадщини у встановлені законом строки.

Також спадщину після смерті ОСОБА_3 прийняв відповідач по справі, який є сином покійного та спадкоємцем першої черги за законом - ОСОБА_2 , який також подав відповідну заяву.

Вказує, що оскільки відповідач є сином померлого, то у прийнятті спадщини він має перевагу, як спадкоємець першої черги за законом, вона, як спадкоємець четвертої черги права та отримання спадкового майна не має.

За час спільного проживання з ОСОБА_3 однією сім`єю, як чоловік та дружина ними спільно було придбано таке майно: квартира АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 06.07.2011, посвідченого державним нотаріусом Уманської міської державної нотаріальної контори Кравчук Т.І.

У зв`язку з тим, що з 1994 року вони з покійним чоловіком ОСОБА_3 проживали однією сім`єю як чоловік та жінка, але не перебували у шлюбі, то відповідно майно, яке було придбане ними за цей період вважається таким, що придбане спільно і є об`єктом права спільної сумісної власності та вважає, що вона має рівне право з покійним чоловіком на майно, яке ними було придбано в період спільного проживання та ведення господарства, тобто на 1/2 частку спільного майна, а саме на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .

Таке право відповідачем за нею, не визнається, тому вона і вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав.

Вказує, що рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 17.11.2022 встановлено факт її проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , як чоловіка та жінки без шлюбу з 1994 року по день смерті ОСОБА_3 , тобто по ІНФОРМАЦІЯ_1, однак, в подальшому, постановою Черкаського апеляційного суду від 5 вересня 2023 року вказане рішення було скасовано. Заяву ОСОБА_1 ; заінтересована особа: Уманська міська рада про встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу понад п`ять років - залишено без розгляду. Роз`яснено ОСОБА_1 право на звернення до суду в загальному порядку.

На підставі наведеного, позивач просила суд постановити рішення, яким визнати квартиру АДРЕСА_1 , об`єктом спільної сумісної власності; визнати за нею, ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку майна, яке було придбано в період її проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 , як жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу, а саме: 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 та стягнути з відповідача на її користь судові витрати.

01 листопада 2023 року ОСОБА_1 подала до суду заяву про зміну предмета позову, в якій просила суд ухвалити рішення яким встановити юридичний факт , а саме, що ОСОБА_1 проживала однією сім`єю з ОСОБА_3 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 , як чоловіка та жінки без шлюбу, з 01 січня 2004 року по день смерті ОСОБА_3 , тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнати квартиру АДРЕСА_1 , об`єктом спільної сумісної власності; визнати за нею, ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку майна, яке було придбано в період її проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 , як жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу, а саме: 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 та стягнути з відповідача на її користь судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 15 серпня 2024 року позов задоволено.

Встановлено факт про те, що ОСОБА_1 , проживала однією сім`єю з ОСОБА_3 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 , як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по день смерті ОСОБА_3 , тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнано квартиру АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , як майна, набутого за час її спільного проживання з ОСОБА_3 , як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 3511,00 грн.

Рішення суду мотивовано, зокрема тим, що оцінивши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок зібраних у справі доказів у їх сукупності, суд вважав доведеним факт спільного проживання та ведення позивачем та померлим спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, а отже і факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, а також те, що встановлення даного факту породжує юридичні наслідки для позивача у виді права на спільне майно подружжя та в позасудовому порядку неможливо встановити відповідний юридичний факт, тому суд вважав, що позов в цій частині підлягає задоволенню в повному обсязі.

На переконання суду щодо доведеності факту спільного проживання позивача ОСОБА_1 з ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01.01.2004, оскільки факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу може бути встановлено судом лише з 01 січня 2004 року (після набрання чинності СК України), так як КпШС України не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживали разом без реєстрації шлюбу, і до дня смерті ОСОБА_4 , а саме до ІНФОРМАЦІЯ_1, так як цей факт було підтверджено належними та допустимим доказами та не спростовано стороною відповідача.

Вирішуючи питання про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, дотримуючись завдання цивільного судочинства, яким є, зокрема, справедливий та неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, виходячи з презумпції рівності часток подружжя та враховуючи дійсну вартість на час розгляду справи спільно нажитого майна, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині визнання об`єктом спільної сумісної власності квартири, придбаної в період спільного проживання як чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, підлягають до задоволення, а тому наявні підстави і для визнання за позивачем права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі, поданій 12 вересня 2024 року через засоби поштового зв`язку представник ОСОБА_2 - адвокат Кецкало В.В., вважаючи оскаржуване рішення винесеним при неповному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи та через невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи, а також через порушення судом норм процесуального та неправильного застосування норм матеріального права, просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 15 серпня 2024 року та постановити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга, зокрема, мотивована тим, що посилання суду як на підтвердження факту спільного проживання позивачки та покійного батька відповідача на фотознімки та показання свідків не є достатньою підставою для встановлення факту спільного проживання чоловіка і жінки, оскільки суперечить усталеній судовій практиці - висновкам суду касаційної інстанції в аналогічних справах.

Покази свідків спростовується наданими суду документами, тому висновки суду про спільне проживання покійного батька відповідача та позивачки на момент придбання спірного майна не підтверджено належними і допустимими доказами та спростовуються матеріалами справи.

Посилаючись на висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 27.02.2019 у справі № 522/25049/16-ц, в ухвалі ВССУ від 31.08.2016 у справі № 521/20202/13-ц, від 01.03.2017 у справі № 369/3920/15-ц, вказує, що матеріали справи не містять доказів ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат та придбання іншого майна в інтересах сім`ї.

Вказує, що судом не встановлено джерела коштів, за які було придбано спірне майно.

Будь-яких доказів участі позивачки у придбанні спірного майна матеріали справи не містять, а надана позивачем інформація про доходи, не містить відомостей про цільове їх використання, а саме: придбання спірного майна.

Крім того, факт повного розрахунку за спірну квартиру ОСОБА_3 та передачі коштів позивачці свідчить п. 2.2 договору купівлі-продажу спірної квартири та підпис позивачки під ним, що спростовує висновок суду про фінансову участь позивачки у придбанні спірної квартири.

Скаржник посилається на порушення судом норм процесуального права, яке полягає у тому, що судом першої інстанції розглянуто справу в порядку спрощеного позовного провадження, а справи щодо спадкування відповідно до норм ЦПК України, не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження.

Відзив на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу, який надійшов на адресу апеляційного суду 04 листопада 2024 року, ОСОБА_1 , вважаючи доводи апеляційної скарги такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги сторони відповідача, залишивши рішення суду першої інстанції без змін.

Фактичні обставини справи

Судом встановлено та вбачається із матеріалів справи, що згідно довідки голови об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Івана Гонти, 24», від 31.07.2022 за № 15, виданій позивачу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , про те, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на день смерті проживав за адресою АДРЕСА_2 , та в період з 1994 року по день смерті проживав однією сім`єю та вів спільне господарство з ОСОБА_1 . Поховання ОСОБА_3 було здійснено ОСОБА_1 власним коштом.

Відповідно договору купівлі-продажу від 06 липня 2011 року, посвідченого ОСОБА_5 , державним нотаріусом Уманської міської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 2-2811, ОСОБА_1 , яка проживає в АДРЕСА_1 та діє по довіреності від імені ОСОБА_6 , що проживає в АДРЕСА_2 , яка по цьому договору зазначена як «продавець» та ОСОБА_3 , що проживає в АДРЕСА_2 , зазначений як «покупець», уклали договір про продаж та купівлю квартири по АДРЕСА_1 , яка належить продавцю на праві власності на підставі свідоцтва про право власності.

У відповідності до витягу про державну реєстрацію прав, виданого Уманським виробничим відділком комунального підприємства «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» 21.07.2011 за № 30702340, право власності на квартиру АДРЕСА_1 , зареєстровано за реєстраційним номером 33993023 за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу /2-2811/06.07.2011/Уманська міська державна нотаріальна контора.

Вказане також підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, сформованої 28.07.2022 за № 306022601.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть Серія НОМЕР_1 від ІНФОРМАЦІЯ_1.

15 серпня 2022 року ОСОБА_1 подала до приватного нотаріуса Уманського районного нотаріального округу Черкаської області Животовської Н.Г. заяву про прийняття спадщини № 253.

Згідно витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі вбачається, що 15.08.2022 зареєстрована спадкова справа за номером 69578098.

16 січня 2023 року ОСОБА_2 подав до приватного нотаріуса Уманського районного нотаріального округу Черкаської області Животовської Н.Г. заяву про прийняття спадщини № 20.

Згідно з інформаційною довідкою зі спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 69752817 від 15 серпня 2023 року, ОСОБА_3 складено 17 грудня 2015 року заповіт, який зареєстровано приватним нотаріусом Пархоменко Н.М. і відповідно до тексту указаного заповіту, померлий ОСОБА_3 заповів належне йому: 3/5 частки квартири АДРЕСА_2 , ОСОБА_1 , а квартиру АДРЕСА_1 , 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_5 , земельну ділянку площею 0,0740 га, кадастровий номер :04:003:0362, яка розташована по АДРЕСА_5 та усе інше майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті і на що він за законом матиме право, своєму синові ОСОБА_2 .

Також судом встановлено, що відповідно до видаткової накладної ритуальної служби ФОП ОСОБА_7 за № 99 від ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 витратила на поховання ОСОБА_3 65 82,00 грн.

Згідно видаткової накладної Уманського комунального підприємства «Комунальник» за №356 від ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 витратила на поховання ОСОБА_3 3 841,10 грн.

Відповідно до видаткової накладної Уманського комунального підприємства «Комунальник» за № 357 від ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 витратила на поховання ОСОБА_3 171,00 грн.

Згідно відповіді ГУ ПФУ від 14.07.2023 № 8272-7839/Ю-02/8-2300/23 ОСОБА_1 надано письмову відповідь про те, що її чоловік ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 24.02.2006 і до дня смерті перебував на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Черкаській області та отримував пенсію за віком, а також додано довідку про розмір пенсії ОСОБА_3 .

Згідно відповіді ГУ ПФУ від 14.07.2023 № 8271-7838/Ю-02/8-2300/23 ОСОБА_1 надано письмову відповідь про те, що вона з 28.04.2006 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Черкаській області та отримує пенсію за віком, а також додано довідку про розмір її пенсії з квітня 2006 року по липень 2011 року.

Згідно довідки Уманської психіатричної лікарні № 289 від 22.06.2023, ОСОБА_1 дійсно працювала у КНП «Психіатрична лікарня» на посаді молодшої медичної сестри і її заробітна плата з 2000 року по 2012 рік становила 92 144,88 грн.

Також в судовому засіданні були допитані в якості свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 .

ОСОБА_8 пояснив, що з сім`єю позивача ОСОБА_1 та її покійного чоловіка ОСОБА_3 дружить сім`ями з 1998 року, відповідача бачив один раз але з ним не спілкується. Між позивачем та ОСОБА_3 були нормальні сімейні стосунки, вони ходили на роботу, потім ОСОБА_3 вийшов на пенсію. Також бачив, що з ними приблизно за рік до її смерті проживала тітка ОСОБА_1 . Відповідача у квартирі бачив один раз, років десять тому, він приїздив з Португалії приблизно на тиждень.

ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснила, що перебуває у дружніх стосунках з ОСОБА_1 і знайома з нею з 1998 року. З відповідачем стосунків не підтримує. Позивач ОСОБА_1 тривалий час проживала з ОСОБА_3 , з ними вона познайомилася через спільних знайомих. Бачились з ними часто, приблизно раз на місяць, разом відпочивали, ходили один до одного в гості, їздили сім`ями на море. Їй відомо, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживали спільно, як подружжя, вели спільне господарство, разом робили ремонт у квартирі. Від ОСОБА_1 знає, що вони мали іншу квартиру по АДРЕСА_1 , і у цій квартирі вона була кілька разів. Позивач говорила, що ця квартира належала її тітці, яка переписала квартиру на неї. Тітку вона бачила особисто, оскільки перед її смертю, тітка проживала разом з позивачем та її чоловіком ОСОБА_3 по АДРЕСА_2, де і померла. Подробиць оформлення квартири не знає. Відповідача не бачила, але знає зі слів позивача та її покійного чоловіка, що він проживає за кордоном.

ОСОБА_10 пояснила, що ОСОБА_1 знає уже 50 років, оскільки вона сестра її чоловіка. З 1994 року ОСОБА_1 з ОСОБА_3 проживали разом, як подружжя по АДРЕСА_7 , вели спільне господарство, ходили в гості та на дні народження. Квартира по АДРЕСА_1 належала тітці ОСОБА_1 , яка доглядала за тіткою, і цю квартиру тітка подарувала позивачу ОСОБА_1 , вона бачила документ «дарственную», який їй показала ОСОБА_1 через декілька днів після смерті тітки. Після цього ОСОБА_1 з чоловіком ОСОБА_3 робили ремонт у цій квартирі і ОСОБА_1 казала, що вона є власником цієї квартири. По АДРЕСА_2 вони ремонт робили близько 10 років тому, де постійно проживали разом, при цьому окремо ніколи не проживали.

ОСОБА_11 в судовому засіданні пояснив, що позивач по справі ОСОБА_1 його сестра, з відповідачем по справі ніяких стосунків не підтримує. З 1994 року його сестра почала проживати з ОСОБА_3 . Оскільки сестра його стригла, у них в гостях він бував часто, тому йому достовірно відомо, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживали однією сім`єю та вели спільне господарство. У 2015 році вони всі разом їздили відпочивати до Єгипту , де він допомагав сестрі та її чоловіку купувати різну техніку для дому. Позивач з ОСОБА_3 проживали по АДРЕСА_8 , на 4 поверсі, у двокімнатній квартирі. Всі свята вони відмічали разом. Квартира АДРЕСА_1 належала його тітці ОСОБА_15 , яка проживала у цій квартирі сама та десь у 2011 році тітка продала квартиру, але подробиць купівлі-продажу не знає. Знає, що ОСОБА_1 з ОСОБА_3 купували цю квартиру разом, як оформляли квартиру йому не відомо. Хто ще в цій квартирі, крім тітки, був зареєстрований, не знає. Тітку перед смертю забрала до себе сестра з чоловіком, щоб доглядати та в них тітка і померла.

ОСОБА_12 в судовому засіданні пояснила, що проживає по сусідству з позивачем по справі ОСОБА_1 , також знає що відповідач - син покійного ОСОБА_3 , але стосунків з ним не підтримує. Оскільки вона проживає у сусідній квартирі АДРЕСА_10 , їй відомо, що з 1994 року ОСОБА_3 почав проживати разом з ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_2 . За час їх спільного проживання вони ходили в гості, коли від`їжджали на декілька днів, то залишали їй ключі від квартири. Вони за час проживання купили автомобіль на якому їздили разом, але перед смертю ОСОБА_3 авто продав своєму племіннику. Син ОСОБА_2 декілька раз приїздив до батька ОСОБА_3 в гості, але разом з ними не жив. У ОСОБА_1 була тітка, до якої ОСОБА_1 з ОСОБА_3 часто ходили, а приблизно у 2009 році ОСОБА_1 тітку забрала до себе, оскільки тій за станом здоров`я був потрібен сторонній догляд. Вони їй сказали, що тітка подарувала ОСОБА_1 квартиру по АДРЕСА_1 , у якій ОСОБА_1 та ОСОБА_3 робили ремонт.

Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до наступних висновків.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення повною мірою відповідає.

Предметом позову у даній справі є встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на частку у майні.

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Згідно із частинами першою, другою статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Згідно зі статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (частини третя та четверта статті 368 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Таким чином, обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.

У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження

№ 14-130цс19) Велика Палата Верховного Суду зауважила, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; ведення спільного побуту; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні подружжю у наведеному визначенні. Таким чином, предметом доказування у справах про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю (див. постанову Верховного Суду від 15 травня 2024 року у справі № 359/8093/20, провадження № 61-9484св23).

Відповідно до статей 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19, провадження № 12-57гс21).

Встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Під спільним проживанням необхідно розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи). Спільний побут, у свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо. До прав та обов`язків, притаманних подружжю, необхідно віднести зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі собою, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою у разі відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю.

Наведені правові висновки узгоджуються із правовими позиціями, викладеними у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц, від 11 грудня 2019 року у справі № 712/14547/16-ц, від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16-ц.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу можуть бути, зокрема, але не виключно: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; показання свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства та ін.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 524/10054/16.

Згідно з усталеною судовою практикою самі лише показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу (постанова Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16-ц).

Закон не визначає, які конкретно докази є беззаперечним підтвердженням факту проживання однією сім`єю, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду під час їх оцінки.

Суд першої інстанції, оцінивши в сукупності докази у справі, встановив що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 спільно проживали однією сім`єю, мали спільний побут, взаємні права та обов`язки, притаманні подружжю, та дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 про встановлення факту проживання позивачки з ОСОБА_3 однією сім`єю як чоловіка і дружини без реєстрації шлюбу в період з 01 січня 2004 року до 15 липня 2022 року включно.

При цьому, стороною відповідача не заперечується факт спільного проживання позивача із ОСОБА_3 протягом досить тривалого періоду, а лише посилається на те, що надані позивачем докази не свідчать, що на момент укладення договору купівлі-продажу спірної квартири позивач та ОСОБА_3 проживали за однією адресою, а також, що кошти, витрачені на придбання квартири, є особистими коштами ОСОБА_3 , а не спільними коштами позивача та ОСОБА_3 .

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічні норми є у статті 368 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Так об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя (ч. 2 ст. 61 СК України).

Відповідно до частини першої статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Презумпція спільності права власності в силу положень статті 74 СК України поширюється й на майно, придбане в період проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Якщо майно придбане подружжям під час шлюбу чи жінкою та чоловіком у період проживання однією сім`єю, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі, презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Отже, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя чи ту особу, яка заперечує проти належності майна до об`єктів спільної сумісної власності подружжя чи осіб, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 06 грудня 2023 року у справі № 359/9533/18 (провадження № 61-11772св23).

Колегія суддів звертає увагу, що для позовів про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, належним способом захисту є вимоги про визнання права власності на частку у майні.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 31 липня 2023 року у справі № 537/5352/21, провадження № 61-5234св23.

Оскільки спірне майно набуте ОСОБА_3 під час перебування у фактичних шлюбних відносинах з позивачем ОСОБА_1 , воно належить їм на праві спільної сумісної власності.

Суд першої інстанції, на підставі наданих сторонами та оцінених доказів, встановив факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу і визнав вказане майно об`єктом спільної сумісної власності.

Презумпцію спільності права власності ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на спірну квартиру, яка набута ними за час спільного проживання, відповідач належними та допустимими доказами не спростував.

Суд першої інстанції, вирішуючи питання про поділ спільного майна подружжя, правильно врахував положення ч.1ст. 70 СК України, - у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, та врахувавши дійсну вартість на час розгляду справи спільно нажитого майна, дійшов вірного висновку про визнання за позивачем права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Обставин, які б давали підстави для відступу від рівності часток подружжя, судом першої інстанції у цій справі не було встановлено.

Доводи апеляційної скарги сторони відповідача є аналогічними доводам, викладеним у відзиві на позовну заяву та відзиві на змінену позовну заяву, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується колегія суддів.

Вказані доводи є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильних висновків суду першої інстанції у даній справі, а лише відображають позицію сторони відповідача щодо незгоди з рішенням суду.

Посилання скаржника в апеляційній скарзі на порушення судом норм процесуального права, яке полягає у тому, що судом першої інстанції розглянуто справу в порядку спрощеного позовного провадження, а справи щодо спадкування відповідно до норм ЦПК України, не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження, не приймаються судом апеляційної інстанції, оскільки предметом даного спору є встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на частку у майні, що не є спором щодо спадкування.

Крім того, під час розгляду справи сторона відповідача не зверталась до суду із клопотанням про перехід справи із спрощеного позовного провадження до розгляду справи в порядку загального позовного провадження.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

У відповідності до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер і правильності висновків суду не спростовують.

Враховуючи, що колегія суддів прийшла до висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги представника ОСОБА_2 - адвоката Кецкала В.В. на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 15 серпня 2024року, судові витрати слід залишити за відповідачем.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Кецкала Валерія Васильовича - залишити без задоволення.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 15 серпня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна об`єктом спільної сумісної власності та визнання права власності на майно- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов, визначених ЦПК України.

Головуюча О.В. Карпенко

Судді Н.І. Гончар

О.М. Новіков

/повний текст постанови суду виготовлений 14 листопада 2024 року/