Справа № 463/1423/24 Головуючий у 1 інстанції: Головатий Р.Я.
Провадження № 22-ц/811/899/24 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2024 року м.Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Бойко С.М.,

суддів Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря Марко О.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні без фіксування судового процесу звукозаписувальним технічним засобом цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 06 березня 2024 року у справі за поданням заступника начальника Личаківського відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Козак Софії Василівни про визначення частки майна боржника у майні, яким він спільно володіє з іншими особами,

в с т а н о в и в:

У лютому 2024 року заступник начальника Личаківського відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Козак С.В. звернулася до суду з поданням про визначення частки ОСОБА_2 у праві власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Подання обґрунтоване тим, що у відділі перебуває виконавче провадження (ВП) №54020089 з примусового виконання виконавчого листа №524/8362/16-ц, виданого 20.03.2017 року Автозаводським районним судом м. Кременчук Полтавської області, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини із всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 31.10.2016 року і до досягнення дитиною повноліття. Станом на лютий 2024 року, заборгованість зі сплати аліментів становить 187910 грн. 71 коп.

З метою примусового виконання вказаного виконавчого документа державним виконавцем скеровано відповідні запити для перевірки майнового стану боржника, з відповідей на які встановлено, що згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, боржнику ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності разом з іншими особами належить квартира за адресою: АДРЕСА_1 , а тому просить подання задовольнити та визначити частку боржника у цьому майні.

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 06 березня 2024 року подання задоволено.

Визначено, що ідеальна частка боржника ОСОБА_2 у праві власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 74,9 кв.м., становить 1/3.

Ухвалу оскаржила ОСОБА_1 , як особа, яка не брала участі у справі, однак вважає, що оскаржуваною ухвалою суд вирішив питання про її права та законні інтереси, відтак, просить скасувати ухвалу суду та подання заступника начальника Личаківського відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Козак С.В. про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, залишити без розгляду.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає, що є співвласником квартири АДРЕСА_2 , яка належить на праві спільної сумісної власності їй ( ОСОБА_1 ), її дочці ОСОБА_5 та сину ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності, виданого ОСББ «Імпульс» згідно розпорядження №12 від 25.05.2009 року. Додає, що вказана квартира набута в порядку приватизації.

Наголошує, що на час приватизації у квартирі були зареєстровані вона (апелянт) та її діти, однак з моменту приватизації і станом на сьогодні повне утримання квартири та її покращення здійснюється виключно нею ( ОСОБА_1 ) та дочкою ОСОБА_5 . Інший співвласник квартири ОСОБА_2 в даній квартирі не проживає, участі в її утриманні не брав і не бере, оскільки з 2016 року і по даний час проживає в Луганській області, Старобільський район, село Шульгинка, яке з 26.02.2022 року окуповане рф.

Враховуючи вищенаведене, апелянт заперечує наявність у ОСОБА_2 права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 у розмірі 1/3 частки.

Звертає увагу, що як основний квартиронаймач та власник квартири, не надавала згоду державному виконавцю та іншим особам на виділення ОСОБА_2 частки в квартирі у розмірі 1/3.

При вирішенні справи просить врахувати правові висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 08 червня 2022 року у справі №2-591/11 та Верховного Суду в постанові від 10 травня 2023 у справі №204/5654/21.

В судове засідання апеляційного суду учасники справи не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи всі були належним чином повідомлені, клопотань про відкладення розгляду справи не подавали, тому, відповідно до вимог ч.2 ст.247, ч.2 ст.372 ЦПК України, розгляд справи проведено апеляційним судом у відсутності учасників справи без фіксування судового процесу звукозаписувальним технічним засобом.

Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 04.06.2024 року, є дата складення повного судового рішення 14.06.2024 року.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України, судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Згідно з ч.1 ст.5 Закону України «Про виконавче провадження», примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Статтею 10 Закону встановлено, що заходами примусового виконання рішень є звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі, якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до ч.1 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Цієї статтею встановлені обов`язки і права виконавців, обов`язковість вимог виконавців. Перелік заходів примусового виконання рішення, передбачений ст.10 вказаного Закону.

Пунктом 1 частини першої статті 26 Закону встановлено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Згідно з ч.6 ст.48 Закону України «Про виконавче провадження», стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця.

У разі, якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Відповідно до ст.443 ЦПК України, питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця.

Статтею 355 ЦК України передбачено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Відповідно до ст.368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Таким чином, при вирішенні питання про визначення частки, суд враховує, що вказане питання у межах виконавчого провадження регулюється нормами цивільно-процесуального законодавства. При розгляді подання державного виконавця в порядку ст.443 ЦПК України вирішується питання не про виділ частки, що призводить до виділу її в натурі, припинення права спільної часткової власності на майно, а вирішується питання про визначення частки, що не є його поділом чи виділенням частки.

Судом встановлено, що у Личаківському ВДВС у м. Львів Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції перебуває виконавче провадження №54020089 з примусового виконання виконавчого листа №524/8362/16-ц, виданого 20.03.2017 року Автозаводським районним судом м. Кременчук Полтавської області, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 часини зі всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 31.10.2016 року і до досягнення дитиною повноліття.

ОСОБА_2 у вказаному виконавчому провадженні є боржником.

Станом на лютий 2024 року, заборгованість зі сплати аліментів становить 187910 грн. 71 коп.

За даними інформаційної довідки №364645989 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна боржнику, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 74,9 кв.м.

Інше будь-яке рухоме майно та грошові кошти за боржником не виявлені.

Зважаючи на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що без визначення частки боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, звернути стягнення на таке неможливо.

Щодо доводів апеляційної скарги про врахування правових висновків, викладених Великою Палатою Верховного Суду у справа №2-591/11 (провадження №14-31цс21) у постанові від 08 червня 2022 року, то необхідно зазначити, що правовідносини, які були предметом розгляду вказаної справи, не є подібними до правовідносин у даній справі, тому такі правові висновки не можуть бути застосовані апеляційним судом.

Так, відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 жовтня 2020 року у справі №2-24/494-2009, виконавець вправі звернутися до суду з поданням про визначення частки майна боржника в майні, яким він володіє спільно з іншими особами, незалежно від того, чи відсутній спір про право, чи він наявний; водночас, в останньому випадку виконавець звертається з таким поданням (позовною заявою) в порядку позовного провадження.

В Постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі №2-591/11 (провадження №14-31цс21), на яку покликається апелянт, уточнено правові висновки про те, що в разі, якщо наявний спір щодо визначення частки боржника у спільному майні, звернення виконавця до суду завжди за своєю суттю має характер позовної заяви (незалежно від її назви), оскільки вона звернена до суду з метою вирішення матеріального спору. При цьому, позовна заява має подаватися в порядку позовного провадження, а не в порядку розділу VI «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб)» ЦПК України. В останньому випадку, суд має або закрити провадження (якщо порушені правила про юрисдикцію спору (див. пункт 73 цієї постанови), або залишити заяву (подання) без розгляду (якщо правила про юрисдикцію спору не порушені (див. пункти 74 - 75 цієї постанови).

Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що необхідно розмежовувати випадки, коли щодо вирішення питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, існує спір про право, і коли такого спору немає.

За наявності спору щодо визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, його вирішення судом не є вирішенням процесуального питання, а є вирішенням матеріального спору. Такий спір може виникати, зокрема, тоді, коли відповідно до частини першої статті 368 ЦК України майно належить двом або більше особам на праві спільної власності без визначення часток кожного з них у праві власності (право спільної сумісної власності).

У разі, якщо майно належить двом або більше особам на праві спільної власності із визначенням часток кожного з них у праві власності, то відповідно до частини першої статті 356 ЦК України, майно належить таким особам на праві спільної часткової власності. Якщо розмір часток співвласників відомий, то спір про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, не виникає. Водночас, може виникнути спір про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї (частина перша статті 366 ЦК України).

Якщо ж виник спір щодо визначення частки майна боржника у майні, яке належить боржнику та іншим особам на праві спільної сумісної власності, то судове рішення у разі задоволення позову має наслідком зміну матеріального правовідношення право спільної сумісної власності припиняється, натомість, виникає право спільної часткової власності (див. mutatis mutandis постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі №916/2813/18 (провадження № 12-71гс20, пункт 8.74).

При цьому, відбувається припинення права власності одного виду і виникнення права власності іншого виду не тільки боржника, а й іншої особи (співвласника), яка могла взагалі не брати участі у справі, в якій ухвалене судове рішення проти боржника. Відсутність згоди такої особи на визначення частки майна боржника у спільному майні, у тому числі заперечення самого існування права спільного з боржником права власності (як у справі, що переглядається), свідчить про наявність матеріального спору, який не вирішувався і не міг бути вирішений у справі, в якій ухвалене судове рішення проти боржника. Це новий матеріальний спір, який не може розглядатися як процесуальне питання, а тому не може вирішуватися за правилами розділу VI «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб)» ЦПК України. Такий спір має бути вирішений судом у порядку позовного провадження.

За змістом зазначеної постанови, майно боржника, яким він володів на праві спільної сумісної власності, було спільним майном подружжя, в той час як у справі, що переглядається, майно, яке перебуває у спільній сумісній власності боржника та інших осіб, не є спільним майном подружжя.

Тому доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права є необґрунтованими.

Заперечення апелянтом права власності ОСОБА_2 1/3 частки у спільній сумісній власності, не свідчить про існування будь-якого спору з приводу зазначеного майна. Апелянт не надала жодних доказів, які б вказували на існування будь-якого спору між співвласниками квартири.

Щодо доводів скарги про те, що з моменту приватизації і станом на сьогодні повне утримання квартири та її покращення здійснюється виключно апелянтом ОСОБА_1 та її дочкою ОСОБА_5 , а інший співвласник квартири ОСОБА_2 в даній квартирі не проживає, участі в її утриманні не брав і не бере, не впливає на визначення судом його частки у майні, яким він володіє з іншими співвласниками.

Отже, апеляційний суд доводи апелянта в цій частині до уваги не приймає, оскільки суд першої інстанції виконав усі вимоги процесуального закону і жодного порушення прав апелянта під час розгляду подання державного виконавця апеляційним судом не встановлено.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди із судовим рішенням, переоцінки висновків суду і не вказують на незаконність оскаржуваної ухвали.

Згідно зі ст.375 ЦПК України, апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу, а судове рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції по суті вирішення даного питання, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 06 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складено 14 червня 2024 року.

Головуючий С.М. Бойко

Судді: С.М. Копняк

А.В. Ніткевич