Провадження № 2/752/6478/24
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

14.11.2024 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі

головуючого судді Данілової Т.М.

з участю секретаря Солодовник Я.С.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди, -

в с т а н о в и в:

у серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся у суд з позовом про відшкодування майнової шкоди.

В обгрунтування своїх вимог зазначав, що на виконання трьох виконавчих листів № 638/1623/16-ц, виданих Дзержинським районним судом м.Харкова 16 березня 2017 року на підставі рішення апеляційного суду Харківської області від 6 лютого 2017 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 386 317,42 грн. матеріальної шкоди, 2 500 грн. витрат на правову допомогу, 8 385,68 грн. судового збору, приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Семендяєвим О.С. відкриті виконавчі провадження № НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3

На момент звернення до суду із цим позовом вказане судове рішення залишається не виконаним, що порушує право власності позивача на присуджені до стягнення грошові кошти.

Загальний борг по виконавчому провадженню станом на 7 серпня 2020 року складає 397 203,10 грн.

Відповідач має грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджує рішення апеляційного суду Харківської області від 6 лютого 2017 року та виконавчі листи від 16 березня 2020 року про стягнення з відповідача на користь позивача 386317,42 грн. матеріальної шкоди, 2500 грн. витрат на правову допомогу, 8385,68 грн. судового збору, а всього 397203,10 грн.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку інфляційне збільшення, розрахованих на підставі ч.2 ст.625 ЦК України, за період з 16 березня 2017 року по 30 червня 2020 року склало 108 919,09 грн., розмір неустойки, розрахований, виходячи із 3% річних, із 16 березня 2017 року по 10 серпня 2020 року склав 40 592,77 грн.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив позов задовольнити.

Враховуючи, що боржник ОСОБА_2 , ухиляючись від виконання судового рішення, у 2017 році змінила місце проживання, зналась із реєстрації у м.Харкові, із 19 грудня 2019 року знаходились у розшуку на підставі ухвали Дзержинського районного суду м.Харкова у справі № 638/11639/16 позивач просив відповідно до ч. 5 ст.267 ЦК України визнати поважною причину пропуску позивачем строку звернення до суду за захистом порушених прав за період з 16 березня 2017 року по 10 серпня 2017 року та стягнути індекс інфляції і неустойку також і за цей період.

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 22 вересня 2020 року відкрито спрощене позовне провадження у даній справі, без повідомлення сторін. (а.с. 44 т.1)

Представник відповідача ОСОБА_2 подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив у задоволенні позову відмовити за його безпідставністю та недоведеністю. Вказав про те, що ОСОБА_2 не була обізнана ні про існування судових рішень про стягнення з неї на користь позивача грошових коштів, ні про існування відкритих виконавчих проваджень, а копії судових рішень ним в інтересах довірителя було отримано лише 26.10.2020 року. Також зазначив, що позивач не бажає добровільно врегулювати спір, а тому нарахування інфляційних втрат і 3% річних є безпідставним. Крім того, зауважив, що позов подано з пропуском трирічного строку позовної давності, і останній є зловживанням процесуальними павами, адже, абсолютно ідентичний позов подано позивачем до Голосіївського районного суду м. Києва 13.08.2020 року.

Представник позивача - адвокат Прядко О.О. подав відповідь на відзив, в якій просив доводи , викладені у відзиві, відхилити, та задовольнити позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_2 інфляційні втрати в розмірі 86 278,25 грн. та 3% річних за період з 11.08.2017 року по 10.08.2020 року в розмірі 35 761,03 грн.

Представник відповідача - адвокат Онисковець Ю. подав заперечення на відповідь на відзив, у яких просив у задоволенні позову відмовити.

Рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 01 лютого 2021 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 20 липня 2022 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково. (а.с. 103, 245 т.1) Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати в розмірі 86278,25 грн. та 3% річних за період з 11 серпня 2017 року по 10 серпня 2020 року в розмірі 35761,03 грн., а всього 122039,28 грн. В решті вимог відмовлено.

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 08 серпня 2022 року відкрито провадження за заявою ОСОБА_2 про перегляд у зв"язку з нововиявленими обставинами рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 01.02.2021 року в даній цивільній справі. (а.с. 53 т.2)

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 25 вересня 2023 року залишена без розгляду заява ОСОБА_2 про перегляд у зв"язку з нововиявленими обставинами рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 01.02.2021 року. (а.с. 114 т.2)

Постановою Київського апеляційного суду від 08 квітня 2024 року скасована ухвала Голосіївського районного суду м. Києва від 25 вересня 2023 року, а справа направлена для продовження розгляду по суті до суду першої інстанції. (а.с. 155 т.2)

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 17 липня 2024 року задоволена заява ОСОБА_2 . Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 01 лютого 2021 року у даній цивільній справі скасоване. Справа призначена до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників. (а.с. 195 т.2)

Ухвалою судді Голосіївського суду м. Києва від 14 листопада 2024 року відмовлено в задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Прядка О.О. про розгляд цивільної справи у судовому заіданні з повідоменням (викликом) сторін.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено, що рішенням Апеляційного суду Харківської області від 6 лютого 2017 року у справі № 638/1623/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 386317,42 грн. матеріальної шкоди, 2500 грн. витрат на правову допомогу, 8385,68 грн. судового збору.

Дзержинським районним судом м.Харкова видано три виконавчі листи № 638/1623/16-ц, на підставі яких приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Семендяєвим О.С. відкриті виконавчі провадження НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3.

Звертаючись у суд з позовом, ОСОБА_1 зазначив, що судове рішення не виконано і сума заборгованості за виконавчими провадженнями складає 397 203,10 грн.

Разом з тим, в судовому засіданні встановлено, що постановою Верховного Суду від 15.12.2021 року у справі №638/11639/16 касаційну скаргу ОСОБА_2 , від імені якої діяв адвокат Онисковець Ю.А., було задоволено частково. Рішення Апеляційного суду Харківської області від 06 лютого 2017 року було скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. (а.с. 34 т.2)

Постановою Полтавського апеляційного суду від 23.05.2023 року заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 23.12.2016 року було скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 290139,40 грн. Вирішено питання про судові витрати.

Встановлено, що після ухвалення судом апеляційної інстанції у травні 2023 року нового судового рішення стороною позивача ні предмет, ні підставу позову не було уточнено.

В обґрунтування вимог позивач вказував, що відповідач продовжує ухилятись від виконання своїх зобов`язань, матеріальну шкоду позивачу не повернув, а відтак наявні підстави для стягнення за вказаний позивачем період штрафних санкцій в порядку ст.625 ЦК України.

Заперечуючи проти позовних вимог, сторона відповідача вказувала, що рішення, за невиконання якого позивачем нараховано інфляційні втрати та три відсотки річних, судом касаційної інстанції було скасовано, виконавчі провадження з його примусового виконання були закінчені, а відтак відсутні підстави для нарахування та, відповідно, сплати відповідачем цих коштів в порядку ст.625 ЦК України.

Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, судом прийнято до уваги те, що відповідно до положень ч.ч1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно із ч. 1 статті 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також з дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Зобов`язання по стягненню боргу за рішенням суду зводиться до сплати грошей, а відтак, є грошовим зобов`язанням.

Відповідно до ч.2 статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц.

Згідно ч.ч.1, 3 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ч.1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд вважає необхідним зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини, за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Судом встановлено, що рішення Апеляційного суду Харківської області від 06.02.2017 року у справі №638/11623/16-ц, за невиконання якого позивачем було пред`явлено до відповідача вимоги про стягнення штрафних санкцій, в порядку ст.625 ЦК України, за період з 16.03.2017 року по 10.08.2020 року на час розгляду даного спору було скасовано судом касаційної інстанції і виконавчі провадження з примусового виконання виконавчих листів були закінчені, що свідчить про відсутність належних доказів на підтвердження протиправного невиконання (неналежного виконання) відповідачем грошового зобов`язання за вказаний період, у тому числі. за судовим рішенням, яке є чинним, а тому пред`явлені позовні вимоги за наведених в позові підстав, як вірно вважав суд, є безпідставними.

Інші наведені позивачем доводи в обґрунтування своїх позовних вимог не спростовували наведених висновків суду.

З огляду на вищенаведене, суд дійшов висновку, що в ході розгляду справи позивачем не доведено достатніми доказами факт протиправного невиконання (неналежного виконання), фактично ухилення відповідача від виконання зобов`язань, в тому числі, неналежного виконання рішення суду, яке набрало законної сили та є чинним, а тому суд вважає відсутніми законні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат та трьох відсотків річних у зв`язку з неналежним виконання грошового зобов`язання за період від 16.03.2017 року по 10.08.2020 року в порядку ч.2 ст.625 ЦК України.

Таким чином, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 необхідно відмовити.

Керуючись ст. ст. 3, 4, 10, 13, 76-82, 89, 141, 223, 259, 263-265, 268ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди, - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя