Провадження № 2-к/761/5/2024
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2024 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді: Волошина В.О.

при секретарі: Харечко О.В.

за участю:

представника заявників: ОСОБА_1

заінтересованої особи 3: ОСОБА_2

представника заінтересованої особи 3: ОСОБА_8.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва заяву ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , заінтересовані особи: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Бучанської міської ради, ОСОБА_2 , про визнання на території України рішення дільничного суду міста Ганновер Федеративної Республіки Німеччина 610 F 1256/22 VM від 03 листопада 2022р. про призначення опікунами, яке не підлягає примусовому виконанню, -

в с т а н о в и в :

У жовтні 2023р. ОСОБА_3 (далі по тексту - заявник 1) та ОСОБА_4 (далі по тексту - заявник 2) звернулись до Шевченківського районного суду із заявою в якій просили суд:

-визнати на території України рішення дільничого суду міста Ганновер Федеративної Республіки Німеччина 610 F 1256/22 VM від 03 листопада 2022р., яким вирішено призначити опікунами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 над малолітньою ОСОБА_5 , що не підлягає примусовому виконанню.

Вимоги заяви обґрунтовано тим, що батьки малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та її рідний брат ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , були розстріляні російськими військовими під час окупації Бучанського району Київської області 24 лютого 2022р, у зв`язку із чим ОСОБА_5 отримала статус дитини-сироти. В подальшому, на початку березня 2022р. російські військові відвезли дитину до Республіки Білорусь, та силами і засобами заявника 1, завдяки злагодженим діям консульств вивезли дитину до Польщі, а звідти - до Німеччини, для подальшого лікування та проживання разом із сім`єю заявника 1. Згодом, 03 листопада 2022р. дільничим судом міста Ганновер Федеративної Республіки Німеччина 610 F 1256/22 VM було прийнято рішення про призначення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (тітки та дядька дитини) опікунами над малолітньою ОСОБА_5 . Вказане рішення вступило в законну силу.

За твердженням заявників, в Україні виконання рішень іноземних судів визнаються та виконуються у двох випадках: якщо це прямо передбачено міжнародним договором, ратифікованим Верховною Радою України; за принципом взаємності. В українських судових рішеннях з питань визнання та виконання рішень Німеччини містяться посилання на лист Міністерства закордонних справ України №72/17-680-1762 від 08 червня 2011р. щодо практики визнання та виконання рішень іноземних судів на території ФРН.

З листа Міністерства Закордонних справ України №72/17-680-1762 від 08 червня 2011р. щодо практики визнання та виконання рішень іноземних судів на території Федеративної Республіки Німеччини вбачається, що за інформацією, отриманою посольством України у ФРН остання дотримується загальноприйнятої практики міжнародного права, а саме: в разі відсутності двосторонньої угоди з іноземною державою про взаємне визнання та виконання судових рішень, застосовується принцип взаємності. Враховуючи той факт, що ФРН уклала угоди про визнання та виконання судових рішень лише з 11 країнами (Швецією 1929р., Італією 1936р., Бельгією 1958р., Австрією 1959р., Великобританією 1960р., Грецією 1961р., Нідерландами 1962р., Тунісом 1966р., Норвегією та Ізраїлем 1977р., Іспанією 1983р.), Посольством відзначається поширеність практики визнання німецькими судами рішень іноземних судів на підставі принципу взаємності.

Таким чином, на думку заявників, зважаючи на те, що між Україною та Федеративною Республікою німеччина відсутні договірні відносини про правову допомогу, наявні правові підстави для необхідності застосування в даному випадку принципу взаємності та визнання на території України рішення дільничого суду міста Ганновер Федеративної Республіки Німеччина 610 F 1256/22 VM від 03 листопада 2022р., яким вирішено призначити опікунами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 над малолітньою ОСОБА_5 .

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 09 жовтня 2023р. заяву призначено до судового розгляду.

21 березня 2024р. на адресу суду представником заінтересованої особи Служби у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації подано клопотання, у якому представник виклав свої заперечення щодо задоволення вимог заяви та просив суд відмовити у визнанні на території України зазначеного рішення іноземного суду. Заперечуючи щодо вимог заяви, представник зазначив, що малолітня ОСОБА_5 перебувала на первинному обліку дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування в Службі у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації з 18 липня 2022р. В подальшому, розпорядженням Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 30 серпня 2022р. №252 ОСОБА_5 надано статус дитини-сироти. 17 серпня 2022р. на підставі заяв ОСОБА_2 і ОСОБА_7 , ОСОБА_3 на засіданні комісії з питань прав дитини при Шевченківській районній в місті Києві державній адміністрації (далі по тексту - Комісія) розглядалось питання про призначення опіки над дитиною. На вказаному засіданні були присутні три заявники-кандидати в опікуни, а саме: ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , яким була надана можливість висловити свою думку та відповісти на усі поставлені Комісією питання. За результатами розгляду вказаних заяви, виходячи з інтересів дитини, органом опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації прийнято розпорядження від 18 серпня 2022р. №247 «Про призначення ОСОБА_2 та ОСОБА_7 опікунами над малолітньою ОСОБА_5 , її житлом та майном». З огляду на викладене, зважаючи на наявність вказаного розпорядження, представник вказав на недоцільність визнання зазначеного рішення іноземного суду на території України.

В судовому засіданні представник заявників підтримав вимоги заяви, просив суд задовольнити з підстав, у ній викладених. Додатково зазначив, що розпорядження від 18 серпня 2022р. №247 «Про призначення ОСОБА_2 та ОСОБА_7 опікунами над малолітньою ОСОБА_5 , її житлом та майном» було оскаржено заявником 1 до суду, та рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 25 вересня 2023р. вказане розпорядження визнано незаконним та скасовано, а також зобов`язано Шевченківську районну в місті Києві державну адміністрацію в особі Служби у справах дітей та сім`ї повторно розглянути питання щодо призначення опікуном ОСОБА_3 над малолітньою ОСОБА_5 . На даний час вказана справа переглядається в касаційній інстанції.

В судовому засіданні заінтересована особа ОСОБА_2 та її представник заперечували щодо задоволення вимог заяви, просили суд відмовити. В обґрунтування вказаної позиції представник ОСОБА_2 зазначив, що

Інші заінтересовані особи про час та місце розгляду справи були повідомлені, в установленому законом порядку, поважності причин неявки суду не повідомили, своїх представників до суду не направили, в матеріалах справи відсутні клопотання щодо перенесення розгляду справи, а відтак, в силу положень ч. 5 ст. 473 ЦПК України. їх неявка не є перешкодою для розгляду вказаної заяви.

Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяви по суті, вважає, що правові підстави для задоволення вказаної заяви відсутні, виходячи із наступного.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, що рішенням дільничого суду міста Ганновер Федеративної Республіки Німеччина 610 F 1256/22 VM від 03 листопада 2022р. вирішено призначити опікунами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (тітку та дядька) над малолітньою ОСОБА_5 .

Вказане рішення сторонами не оскаржувалось та набрало законної сили 14 березня 2023р.

У відповідності до ст. 462 ЦПК України рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних справ) визнаються та виконуються в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.

За приписами ст. 471 ЦПК України, рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, визнається в Україні, якщо його визнання передбачено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.

Згідно п. 10 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» визнання рішення іноземного суду - поширення законної сили рішення іноземного суду на територію України в порядку, встановленому законом.

Статтею 81 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що в Україні можуть бути визнані та виконані рішення іноземних судів у справах, що виникають з цивільних, трудових, сімейних та господарських відносин, вироки іноземних судів у кримінальних провадженнях у частині, що стосується відшкодування шкоди та заподіяних збитків, а також рішення іноземних арбітражів та інших органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних і господарських справ, що набрали законної сили.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 Закону України «Про міжнародне приватне право» визнання та виконання рішень, визначених у статті 81 цього Закону, здійснюється у порядку, встановленому законом України.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 17 Постанови Верховного Суду України від 24 грудня 1999р. №12 «Про практику розгляду судами клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів та арбітражів і про скасування рішень, постановлених у порядку міжнародного комерційного арбітражу України» не потребують виконання рішення про: визнання прав; оголошення банкрутом; визнання недійсними певних актів; визнання, оспорювання батьківства; позбавлення батьківських прав; розірвання шлюбу; встановлення фактів, що мають юридичне значення; усиновлення; визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Частиною 2 ст. 11 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що якщо застосування права іноземної держави залежить від взаємності, то вважається, що воно існує, оскільки не доведено інше.

Таким чином, принцип взаємності означає, що рішення суду певної держави повинно визнаватись та виконуватись в Україні, якщо тільки немає доказів того, що рішення українських судів не визнаються і не можуть бути виконані на території такої держави.

Оскільки між Україною та Федеративною Республікою Німеччина не укладено договору про правову допомогу та правові відносини у цивільних і кримінальних справах, то рішення суду Федеративної Республіки Німеччина визнається в Україні за принципом взаємності і відсутність двостороннього договору не може бути підставою для невизнання рішення.

Тому, для даних правовідносин необхідно застосовувати принцип взаємності для розгляду питання щодо визнання рішення суду.

У статті 472 ЦПК України зазначено, що клопотання про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, подається заінтересованою особою до суду в порядку, встановленому статтями 464-466 цього Кодексу для подання клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду, з урахуванням особливостей, визначених цією главою.

До клопотання про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, додаються такі документи: засвідчена в установленому порядку копія рішення іноземного суду, про визнання якого порушується клопотання; офіційний документ про те, що рішення іноземного суду набрало законної сили, якщо це не зазначено в самому рішенні; засвідчений відповідно до законодавства переклад перелічених документів українською мовою або мовою, передбаченою міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Так, судом встановлено, що представником заявників до клопотання долучено копію рішення іноземного суду, яке засвідчено в установленому законом порядку з відміткою про набрання ним законної сили та з засвідченим перекладом українською мовою.

Відповідно до ч. 7 ст. 473 ЦПК України у визнанні в Україні рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, може бути відмовлено з підстав, встановлених статтею 468 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 468 ЦПК України якщо міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі випадки не передбачено, у задоволенні клопотання може бути відмовлено:

1) якщо рішення іноземного суду за законодавством держави, на території якої воно постановлено, не набрало законної сили;

2) якщо сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду, була позбавлена можливості взяти участь у судовому процесі через те, що їй не було належним чином і вчасно повідомлено про розгляд справи;

3) якщо рішення ухвалене у справі, розгляд якої належить виключно до компетенції суду або іншого уповноваженого відповідно до закону органу України;

4) якщо раніше ухвалене рішення суду України у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, що набрало законної сили, або якщо у провадженні суду України є справа у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, яка порушена до часу відкриття провадження у справі в іноземному суді;

5) якщо пропущено встановлений міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та цим Кодексом строк пред`явлення рішення іноземного суду до примусового виконання в Україні;

6) якщо предмет спору за законами України не підлягає судовому розгляду;

7) якщо виконання рішення загрожувало б інтересам України;

8) якщо раніше в Україні було визнано та надано дозвіл на виконання рішення суду іноземної держави у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, що і рішення, що запитується до виконання;

9) в інших випадках, встановлених законами України.

Частиною 1 ст. 61 ЦК України визначено, що орган опіки та піклування встановлює опіку над малолітньою особою та піклування над неповнолітньою особою, крім випадків, встановлених частинами першою та другою статті 60 цього Кодексу.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 60 ЦК України, суд встановлює опіку над фізичною особою у разі визнання її недієздатною і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. Суд встановлює піклування над фізичною особою у разі обмеження її цивільної дієздатності і призначає піклувальника за поданням органу опіки та піклування.

Аналізуючи наведені норми законодавства, та встановлені судом обставини, суд приходить до висновку, що рішення дільничого суду міста Ганновер Федеративної Республіки Німеччина 610 F 1256/22 VM від 03 листопада 2022р. про призначення опіки над малолітньою дитиною, ухвалене у справі, розгляд якої у відповідності до ч. 1 ст. 61 ЦК України, належить виключно до компетенції іншого уповноваженого відповідно до закону органу України, а саме: Органу опіки та піклування, а відтак, предмет спору у цій справі за законами України не підлягає судовому розгляду.

Крім того, пп. і) п. с) ч. 2 ст. 10 Європейської конвенції, вчиненої 20 травня 1980р. у м. Люксембурзі, про визнання та виконання рішень стосовно опіки над дітьми та про поновлення опіки над дітьми, ратифікованої Україною із заявами та застереженням Законом України «Про ратифікацію Європейської конвенції про визнання та виконання рішень стосовно опіки над дітьми та про поновлення опіки над дітьми» № 135-VI від 06 березня 2008р. і набранням чинності для України 01 листопада 2008р. (далі по тексту - Європейська конвенція про визнання та виконання рішень стосовно опіки над дітьми та про поновлення опіки над дітьми), визначено, що у визнані та виконанні рішення може бути відмовлено, якщо на час порушення розгляду в Державі походження дитина була громадянином запитуваної Держави або зазвичай проживала в ній та не мала жодних таких зв`язків з Державою походження.

Також, пунктом d) ч. 2 ст. 10 Європейської конвенції про визнання та виконання рішень стосовно опіки над дітьми та про поновлення опіки над дітьми передбачено, що у визнані та виконанні рішення може бути відмовлено якщо рішення є не сумісним з рішенням, яке було ухвалене в запитуваній Державі або підлягає виконанню в цій Державі після його ухвалення в третій Державі, унаслідок провадження, порушеного до подання прохання про визнання чи виконання, та якщо відмова відповідає інтересам благополуччя дитини.

Частинами 1 та 2 ст. 17 Європейської конвенції про визнання та виконання рішень стосовно опіки над дітьми та про поновлення опіки над дітьми визначено, що Договірна Держава може висловити застереження про те, що у випадках, які охоплюються статтями 8 й 9 або однією із цих статей, у визнанні та виконанні рішень стосовно опіки може бути відмовлено на таких передбачених у статті 10 підставах, які можуть бути визначені в застереженні. У визнанні та виконанні рішень, ухвалених у Договірній Державі, яка висловила застереження, передбачене у пункті 1 цієї статті, може бути відмовлено в будь-якій іншій Договірній Державі на будь-якій з додаткових підстав, зазначених у цьому застереженні.

В свою чергу, Законом України «Про ратифікацію Європейської конвенції про визнання та виконання рішень стосовно опіки над дітьми та про поновлення опіки над дітьми» № 135-VI Верховна рада України постановила ратифікувати Європейську конвенцію про визнання та виконання рішень стосовно опіки над дітьми та про поновлення опіки над дітьми, вчинену 20 травня 1980р. у м. Люксембурзі, та висловила наступне застереження до ст. 17 Європейської конвенції про визнання та виконання рішень стосовно опіки над дітьми та про поновлення опіки над дітьми, а саме: «За наявності будь-якої з підстав, визначених у статті 10 Конвенції, у випадках, передбачених статтями 8 і 9 Конвенції, Україна залишає за собою право відмовитися від визнання та виконання надісланих їй рішень стосовно опіки над дітьми».

Як вбачається з матеріалів справи, малолітня ОСОБА_5 на час порушення розгляду в Державі походження (Федеративної Республіки Німеччина) була громадянкою запитуваної Держави (України).

Крім того, органом опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві держаної адміністрації прийнято розпорядження від 18 серпня 2022р. №247 «Про призначення ОСОБА_2 та ОСОБА_7 опікунами над малолітньою ОСОБА_5 , її житлом та майном», яке на даний час оскаржується заявником 1 та питання щодо правомірності вказаного розпорядження переглядається судом касаційної інстанції, однак, суд зауважує, що, станом на час ухвалення рішення іноземним судом (03 листопада 2022р.) вказане розпорядження було чинним та не скасованим. Враховуючи вказане, на переконання суду, рішення дільничого суду міста Ганновер Федеративної Республіки Німеччина 610 F 1256/22 VM від 03 листопада 2022р., яким вирішено призначити опікунами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 над малолітньою ОСОБА_5 є не сумісним з рішенням компетентного органу (Органу опіки та піклування), яке було ухвалене в запитуваній Державі.

У відповідності до вимог ч. 6 ст. 473 ЦПК України за наслідками розгляду клопотання, а також заперечення у разі його надходження, суд постановляє ухвалу про визнання в Україні рішення іноземного суду та залишення заперечення без задоволення або про відмову у задоволенні клопотання про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню.

Згідно із п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999р. за № 12 «Про практику розгляду судами клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів та арбітражі і про скасування рішень, постановлених у порядку міжнародного комерційного арбітражу на території України» клопотання про визнання й виконання рішень іноземних судів (арбітражів) суд розглядає у визначених ними межах і не може входити в обговорення правильності цих рішень по суті, вносити до останніх будь-які зміни.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, аналізуючи наведені норми законодавства, враховуючи те, що рішення іноземного суду, ухвалене у справі, розгляд якої належить виключно до компетенції іншого уповноваженого відповідно до закону органу України; предмет спору за законами України не підлягає судовому розгляду; на час ухвалення іноземним судом рішення малолітня дитина була громадянином України; рішення іноземного суду є не сумісним з рішенням компетентного органу, яке було ухвалене в Україні, що є правовими підставами для відмови у задоволенні вказаного клопотання у розмінні п. 3) та п. 6) ч. 2 ст. 468 ЦПК України, а також пп. і) п. с) та п. d) ч. 2 ст. 10 Європейської конвенції про визнання та виконання рішень стосовно опіки над дітьми та про поновлення опіки над дітьми, суд приходить до висновку, що у задоволенні заяви ОСОБА_3 , ОСОБА_4 заінтересовані особи: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Бучанської міської ради, ОСОБА_2 , про визнання на території України рішення дільничного суду міста Ганновер Федеративної Республіки Німеччина 610 F 1256/22 VM від 03 листопада 2022р. про призначення опікунами, яке не підлягає примусовому виконанню необхідно відмовити.

Керуючись, ст.ст. 259 - 261, 353 - 355, 468, 471 - 473 ЦПК України, ст.ст. 60-61 ЦК України, п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999р. за № 12 «Про практику розгляду судами клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів та арбітражі і про скасування рішень, постановлених у порядку міжнародного комерційного арбітражу на території України», ст.ст. 8-10, 17 Європейської конвенції про визнання та виконання рішень стосовно опіки над дітьми та про поновлення опіки над дітьми, ст.ст. 10-11, 81-82 Закону України «Про міжнародне приватне право», суд, -

у х в а л и в :

Заяву ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , заінтересовані особи: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Бучанської міської ради, ОСОБА_2 , про визнання на території України рішення дільничного суду міста Ганновер Федеративної Республіки Німеччина 610 F 1256/22 VM від 03 листопада 2022р. про призначення опікунами, яке не підлягає примусовому виконанню - залишити без задоволення.

Ухвалу суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду, шляхом подання апеляційної скарги, протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено законом.

Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею.

Повний текст ухвали складено 20 вересня 2024р.

Суддя: