КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/7782/2024 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 листопада 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Голуб С.А., суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 25 грудня 2023 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2023 року ТОВ «Коллект Центр»звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позов обґрунтувало тим, що 27 серпня 2021 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 було укладено договір позики № 75166219, відповідно до умов якого відповідачка отримала в борг грошові кошти у розмірі 12 629,00 грн строком на 24 дні зі сплатою процентів за кожен день користування позикою на умовах договору.

27 січня 2022 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладено договір факторингу № 27/01/2022, згідно якого право грошової вимоги за договором позики № 75166219 від 27 серпня 2021 року перейшло до ТОВ «Вердикт Капітал», яке у свою чергу відповідно до договору про відступлення прав вимоги № 10-03/2023/01 від 10 березня 2023 року відступило право вимоги до відповідачки ТОВ «Коллект Центр».

Відповідачка взяті на себе зобов`язання за договором позики належним чином не виконує, в результаті чого станом на 09 листопада 2023 року загальний розмір її заборгованості становить 36 355,50 грн, з яких: 12 629,00 грн - заборгованість за тілом кредиту; 23 495,38 грн - заборгованість за процентами на дату відступлення права вимоги; 29,06 грн - нараховані 3 % річних; 202,06 грн - інфляційні втрати.

Позивач просив суд стягнути вказану заборгованість з відповідачки на свою користь разом із понесеними судовими витратами у вигляді судового збору у розмірі 2 684,00 грн та витрат на правовому допомогу у розмірі 13 000,00 грн.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 25 грудня 2023 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Коллект Центр» заборгованість за кредитним договором № 75166219 від 27 серпня 2021 року у загальному розмірі 36 355,50 грн, судовий збір в сумі 2 684,00 грн та витрати на правничу допомогу у розмірі 4 500,00 грн.

Не погоджуючись з даним судовим рішенням, відповідачка звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що згідно частини першої статті 1050 ЦК України з урахуванням положень статей 526, 527, 530 ЦК України кредитор має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором, належними засобами доказування, а саме виключно документами первинного бухгалтерського обліку, оформленими відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Однак, позивачем не надано суду жодного первинного документа на доведення факту видачі кредитних коштів та суми заборгованості у заявленому ним розмірі, а тому відсутні будь-які підстави для стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за договором позики.

Відповідачка також звертає увагу на порушення судом першої інстанції норм процесуального права при розгляді даної справи. Так, ухвалу про відкриття провадження від 11 грудня 2023 року нею було отримано в цей же день у мобільному застосунку «Дія», а відтак установлений судом п`ятнадцятиденний строк на подання відзиву на позовну заяву спливав 26 грудня 2023 року, проте судом було ухвалене рішення по суті спору 25 грудня 2023 року, тобто за день до закінчення строку для подачі відзиву на позовну заяву.

Позивач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, лише надіслав через підсистему «Електронний суд» свої письмові пояснення.

Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вважав доведений факт укладання між сторонами у належній формі договору позики та отримання відповідачкою грошових коштів, які вона в установлений договором строк разом із нарахованими процентами добровільно не повернула.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам закону з огляду на наступне.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 27 серпня 2021 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 укладено договір позики № 75166219, відповідно до умов якого відповідачка отримала в борг грошові кошти у розмірі 12 629,00 грн строком на 24 дні, тобто до 20 вересня 2021 року зі сплатою процентів за кожен день користування позикою на умовах договору (а.с. 5).

Цей договір укладено дистанційно, в електронній формі, з використанням інформаційно-комунікаційних систем, шляхом надсилання електронного повідомлення, про прийняття (акцепт) пропозиції та підписано накладенням електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Відповідно до положень Закону України «Про електронну комерцію» договір прирівнюється до укладеного в письмовій формі (пункт 12 договору позики).

27 січня 2022 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладено договір факторингу № 27/01/2022, на підставі якого право грошової вимоги до відповідачки за договором позики № 75166219 від 27 серпня 2021 року перейшло до ТОВ «Вердикт Капітал (а.с. 18-23).

У подальшому ТОВ «Вердикт Капітал» відступило право вимоги до відповідачки за договором позики ТОВ «Коллект Центр» на підставі договору про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги № 10-03/2023/01 від 10 березня 2023 року (а.с. 24-30).

Як вбачається із наданих позивачем розрахунків заборгованості, внаслідок невиконання відповідачкою своїх зобов`язань за договором позики виникла заборгованість, загальний розмір якої станом на 09 листопада 2023 року становить 36 355,50 грн, з яких: 12 629,00 грн - заборгованість за тілом кредиту; 23 495,38 грн - заборгованість за процентами на дату відступлення права вимоги; 29,06 грн - нараховані 3 % річних; 202,06 грн - інфляційні втрати (а.с. 13-17).

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

Відповідно до статті 202, частини першої статті 626 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договором є домовленість двох або більше сторін на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частини першої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Частиною першою статті 627 ЦК України установлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Нормами частини другої статті 639 ЦК України передбачено, що якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Тобто, будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді.

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

У межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості.

Згідно із статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Частиною першою статті 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватися визначених у договорі строків (термінів), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Із прийняттям Закону України «Про електронну комерцію» № 675-VIII від 03 вересня 2015 року, який набрав чинності 30 вересня 2015 року (далі - Закон № 675-VIII), на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних.

Відповідно до частини третьої статті 11 Закону № 675-VIII електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частина четверта статті 11 Закону № 675-VIII).

Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. (частина шоста статті 11 Закону № 675-VIII).

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (частина дванадцята статті 11 Закону № 675-VIII).

Статтею 12 вказаного Закону визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21) вказала, що у випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, тому правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли. Натомість виконання правочину його учасниками може бути способом волевиявлення до вчинення правочину, відповідно до його істотних умов, передбачених законодавством. У разі якщо договір виконувався обома сторонами, то кваліфікація договору як неукладеного виключається, такий договір вважається укладеним та може бути оспорюваним (за відсутності законодавчих застережень про інше).

У постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18) Велика Палата Верховного Суду також зробила правовий висновок, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону.

В частині третій статті 12, частині першій статті 81 ЦПК України закріплено загальне правило розподілу обов`язків з доказування, а саме кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні, допустимі, достовірні та достатні докази відповідно до вимог статей 77-80 ЦПК України.

Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) (пункт 81 зазначеної постанови): «Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 (пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18)».

Як вбачається з матеріалів справи, договір позики № 75166219 між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів»та ОСОБА_1 було укладено 27 серпня 2021 року в електронній формі з використанням інформаційно-комунікаційних систем шляхом надсилання електронного повідомлення про прийняття (акцепт) пропозиції та підписано накладенням електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

Отже, договір позики № 75166219 був підписаний відповідачкою 27 серпня 2021 рокуу відповідності до Закону України «Про електронну комерцію», тим самим вона акцептувала пропозицію ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів»та уклала відповідний договір шляхом введення одноразового ідентифікатора на сайті https://mycredit.ua/ua/documents-license/.

Після підписання договору у сторін виникли взаємні права та обов`язки, зокрема, у первісного кредитора виникло зобов`язання передати позичальнику грошові кошти на погоджений умовами договору строк шляхом їх перерахування на банківський картковий рахунок відповідачки, а у відповідачки виникло зобов`язання повернути позикодавцеві таку ж суму коштів у день закінчення стоку позики або достроково та сплатити проценти від суми позики.

Згідно із довідкою ТОВ «ФК Фінекспрес» вих. № 04/05-2023-49 від 04 травня 2023 року відповідно до умов договору № 23-01-18/5 від 23 січня 2018 року, укладеного із ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів», 27 серпня 2021 року було здійснено успішний переказ коштів згідно умов кредитного договору № 75166219 в сумі 12 629,00 грн на карту № НОМЕР_1 , номер платежу 92132. Оскільки компанія не здійснює операцій з готівковими грошима, а перекази коштів здійснюються виключно у безготівковій формі, видаткові касові ордери на суму переказу не складаються. Також умовами угод з банками-екваєрами, від яких фактично надходять на картки клієнтів кошти до переказу, передбачено надходження від компанії загальних сум поповнення карток за визначений період, а не сум окремих транзакцій. В зв`язку з цим виділити запитувані транзакції як окремі платежі у банківській виписці не є можливим (а.с. 12).

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції обґрунтовано керувався тим, що згідно з наявними в матеріалах справи доказами відповідачка отримала кредитні кошти у розмірі 12 629,00 грн на картковий рахунок, користувалася цими коштами та погашала заборгованість, що підтверджується наданими позивачем розрахунками заборгованості.

Зокрема, відповідачка 21 вересня 2021 року здійснила платіж на суму 748,91 грн, 28 вересня 2021 року - 398,44 грн, 05 листопада 2021 року - 2 907,42 грн, які були зараховані ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» в рахунок погашення процентів за договором позики.

Станом на 09 листопада 2023 року заборгованість позичальника становить 36 355,50 грн, з яких: 12 629,00 грн - заборгованість за тілом кредиту; 23 495,38 грн - заборгованість за процентами на дату відступлення права вимоги; 29,06 грн - нараховані 3 % річних; 202,06 грн - інфляційні втрати (а.с. 13-17).

В апеляційній скарзі відповідачка не заперечує факт виникнення боргу за кредитним договором і виникнення у позивача права вимоги на стягнення заборгованості, проте стверджує, що ТОВ «Коллект Центр»не підтвердило виконання обов`язку первісного кредитора щодо видачі їй кредитних коштів.

Так, у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 334/3056/15 зазначено, що у справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.

Частиною першою, другою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Отже, належність доказів - це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами у процесі встановлення об`єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, зобов`язана їх довести, надавши суду докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про такі обставини. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Враховуючи, що у справах про стягнення кредитної заборгованості до предмета доказування включаються серед іншого обставини щодо розміру заборгованості, відповідно розрахунок заборгованості є належним доказом наявності та розміру заборгованості.

Зважаючи на встановлені обставини у цій справі, колегія суддів вважає, що наданий позивачем розрахунок заборгованості є належним доказом та допустимим засобом доказування у цій справі і в сукупності з іншими доказами, зокрема, довідкою ТОВ «ФК Фінекспрес» вих. № 04/05-2023-49 від 04 травня 2023 року, в розумінні статті 1047 ЦК Українисвідчить про отримання відповідачкою кредитних коштів.

При цьому відповідачкою не спростовано факт наявності та розміру заборгованості, хоча це є її процесуальним обов`язком.

Посилання апеляційної скарги на недоведеність факту отримання позичальником кредитних коштів, а також про відсутність кредитних правовідносин між сторонами не може вважатись обґрунтованим у розумінні положень статей 6, 627-629, 1054 ЦК України, оскільки не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами і матеріали справи не спростовують факт отримання ОСОБА_1 коштів на платіжну карту за наведеним вище договором.

Аналогічна правова позиція сформована у ряді постанов Верховного Суду, зокрема, у постанові від 16 грудня 2020 року в справі № 561/77/19, скасовуючи судові рішення про відмову у позові і ухвалюючи нове про стягнення боргу за кредитним договором, Верховний Суд зазначив, що матеріали справи містять достатньо доказів, з яких вбачається, що між сторонами був укладений кредитний договір в електронній формі, умови якого позивачем були виконані, однак відповідач у передбачений договором строк кредит не повернув.

Верховний Суд у постановах від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19 та від 10 червня 2021 року у справі № 234/7159/20 також зробив правовий висновок щодо правомірності укладання сторонами кредитного договору в електронній формі та його відповідність вимогам закону, в тому числі Закону України «Про електронну комерцію».

Колегія суддів вважає, що відсутність у матеріалах цивільної справи документів первинного бухгалтерського обліку, а саме виписки по рахунку позичальника, не є підставою для визнання факту, що ОСОБА_1 не отримувала в користування кредитні кошти і не брала на себе зобов`язання із повернення позики.

Вказані обставини доведено сукупністю інших документів, які наявні в матеріалах справи та яким суд першої інстанції надав належну правову оцінку у взаємозв`язку, в результаті чого правильно виходив із того, що позивач довів належними та достовірними доказами обставини щодо укладення між сторонами договору позики та отримання відповідачкою у борг відповідної суми коштів.

В постанові Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 753/23979/15-ц (провадження № 61-32621св18) суд касаційної інстанції дійшов таких висновків: банк, звертаючись до суду з позовом про стягнення кредитної заборгованості, надав розрахунок розміру цієї заборгованості. Однак апеляційним судом належним чином не було досліджено наявні в справі докази, не було надано їм належної оцінки, не було вирішено питання про наявність чи відсутність підстав для часткового задоволення позову, виходячи з встановлених судом обставин. Посилання суду апеляційної інстанції на те, що він не має повноважень визначати розмір заборгованості, є безпідставним, оскільки не ґрунтуються на вимогах закону. Те ж саме стосується висновку суду про неможливість здійснення ним перевірки розрахунку заборгованості через ненадання позивачем виписки з особового рахунку відповідача. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України). Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості за кредитним договором, як позивача, так і відповідача), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на їх спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову з тих підстав, що розмір заборгованості за кредитним договором є недоведеним, апеляційний суд не врахував наведені вище обставини та вимоги процесуального законодавства і фактично не вирішив спір по суті. Оскільки суд апеляційної інстанції порушив вищенаведені норми процесуального права та не дослідив належним чином зібрані у справі докази, зокрема розрахунки заборгованості позивача та відповідача за кредитним договором у сукупності та взаємозв`язку з умовами вказаного договору, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме - факти наявності чи відсутності заборгованості позичальника перед банком та дійсний розмір такої заборгованості, ухвалене в справі рішення апеляційного суду слід скасувати з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Подібні висновки містяться й в постановах Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 204/2217/16-ц (провадження № 61-47244св18), від 31 липня 2019 року у справі № 753/11963/15-ц (провадження № 61-27369св18), від 24 жовтня 2019 року у справі № 357/2127/18 (провадження № 61-10574св19), від 05 серпня 2020 року у справі № 367/786/17 (провадження № 61-7071св19), від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 (провадження № 61-9618св19), від 11 листопада 2020 року у справі № 723/602/17 (провадження № 61-20313св19), від 22 квітня 2021 року у справі № 712/4821/16 (провадження № 61-16421св20).

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (Воловік проти України, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Застосування норм права, оцінка доказів є прерогативою суду. В цій категорії справ розмір кредитної заборгованості має визначатися відповідно до наданих доказів, вимог закону та умов договору, а не лише виключно випискою з особового рахунка позичальника. При цьому суд зобов`язаний при наявності кредитної заборгованості стягнути ту суму, яка є для суду доведеною, а не взагалі відмовляти у позові. Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 204/2217/16-ц (провадження 61-47244св18).

Надана ТОВ «Коллект Центр» довідка ТОВ «ФК Фінекспрес» вих. № 04/05-2023-49 від 04 травня 2023 року, якій суд дав оцінку у сукупності з іншими у справі доказами, що свідчать про факт користування ОСОБА_1 позиченими коштами і часткову сплату боргу, підтверджують обставини видачі (перерахування) позичальнику позики та її розміру, а також заборгованість за договором, розмір якої відображено у детальних розрахунках та не спростовано будь-яким контррозрахунком відповідачки.

Отже, на підставі належної оцінки зібраних у справі доказів, суд правильно установив, що ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів»свої зобов`язання за договором позики виконало, надало відповідачці грошові кошти в обумовленій сумі, що підтверджується розрахунками заборгованості та довідкою про успішне перерахування коштів на банківську карту, тому дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних до позичальника про стягнення заборгованості по тілу кредиту, процентам, нарахованих 3 % річних та інфляційних втрату загальному розмірі 36 355,50 грн.

Колегія суддів відхиляє посилання в апеляційній скарзі на неврахуванням судом першої інстанції висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 30 січня 2018 року у справі № 161/16891/15 (провадження № 61-517св18), оскільки у цій справі висновки судів зводяться до того, що позивач у порушення вимог процесуального закону не довів належними доказами (первинними документами, оформленими відповідно до вимог статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність») наявність заборгованості у відповідача перед банком; на вимогу суду банк не надав оригіналів кредитних договорів за 2006 та 2009 рік, оригіналу Генеральної угоди від 09 серпня 2012 року, виписки за картковим рахунком, доказів отримання відповідачем кредиту чи перерахування кредитних коштів на платіжну карту відповідача, тоді як представник відповідача заперечував підписання кредитних договорів з банком та здійснення платежів на виконання їх умов.

На відміну від вказаної справи, у якій суди дійшли висновку про відсутність доказів отримання відповідачем кредиту, у справі, яка є предметом перегляду, суд установив, що надання кредитних коштів відповідачу підтверджується належними та допустимими доказами, а також фактом часткового виконання сторонами договору позики.

Тобто, у постанові Верховного Суду, на яку посилається відповідачка, та у справі, яка переглядається, є відмінними встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин. У кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично - доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Враховуючи вищенаведене, оскільки позичальник підписала договір позики у встановленому законом порядку і формі за допомогою електронного засобу зв`язку, отримала грошові кошти в борг та використовувала їх на власні потреби, колегія суддів погоджується із висновком районного суду про те, що між сторонами були здійснені всі необхідні дії задля виникнення, припинення або зміни цивільних прав та обов`язків, а відтак і наявність усіх правових підстав для стягнення заборгованості у зв`язку з невиконанням умов цього правочину.

Доводи відповідачки щодо допущених судом порушень норм процесуального права при розгляді даної справи колегія суддів до уваги також не бере, оскільки матеріали справи не містять доказів, що вона мала намір реалізувати та/або реалізувала своє право у встановлений судом строк після отримання ухвали про відкриття провадження у справі на подання відзиву на позовну заяву, який не був врахований під час ухвалення оскаржуваного судового рішення.

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що не кожне допущене судом порушення процедури може істотно впливати на права учасників справи та тягнути порушення гарантій статті 6 Конвенції. Крім того, за змістом цієї статті більшість процесуальних порушень, допущених на одній стадії цивільного процесу, можна виправити на іншій його стадії (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 201/13239/15-ц (пункт 50)).

Згідно із абзацом 2 частини другої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, а отже правильне по суті судове рішення не може бути скасоване з одних лише формальних міркувань.

З огляду на це, колегія суддів вважає, що немає підстави скасовувати судове рішення суду першої інстанції, оскільки без доведення відповідачкою самого факту подання відзиву на позовну заяву у визначений судом строк та неврахування його заперечень під час вирішення спору зазначена обставина ніяким чином не могло вплинути на дотримання гарантій справедливого судового розгляду.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що районним судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

Встановивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну правову оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, та дійшов цілком законного і обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ТОВ «Коллект Центр» та стягнення з ОСОБА_1 на його користь заборгованості за договором позики № 75166219 від 27 серпня 2021 року у загальному розмірі 36 355,50 грн.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції по суті спору визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги відповідачки.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25 грудня 2023 року у даній справі - без змін.

У такому разі розподіл судових витрат відповідачки у вигляді сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.

З огляду на положення частини третьої статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 25 грудня 2023 року у даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Судді: С.А. Голуб

Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній