Провадження № 2/761/1041/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2024 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Юзькової О.Л.,

при секретарі Марінченко Л.В.,

за участі

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в приміщенні суду за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лазарєва Людмила Іванівна про визнання договору дарування недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Представник ОСОБА_4 звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи заявлені вимоги наступним. 25.04.2015 р. між позивачем та ОСОБА_5 було досягнуто домовленостей щодо надання грошових коштів в позику та здійснено передачу грошей. В той же день сторони оформили договір позики в письмовій формі (розписка) в присутності свідків. На виконання умов договору позивач передала, а ОСОБА_5 отримала грошові кошти у розмірі 15 000,00 доларів США. У зв`язку із не виконанням зобов`язань по поверненню суми позики ОСОБА_4 звернулась до суду та Київським апеляційним судом 15.11.2018 прийнято постанову, якою позовні вимоги задоволено частково - стягнуто на користь позивача борг за договором позики у розмірі 381 725,66 грн, проценти за період з 25.04.2015 по 05.07.2016 в сумі 100 957,20 грн. В подальшому позивачем було ініційовано стягнення суми боргу у примусовому порядку. Всі дії виконавця щодо примусового виконання рішення суду виявились марними, оскільки ОСОБА_5 здійснила відчуження належного їй майна шляхом укладання 05.09.2016 договору дарування квартири АДРЕСА_1 користь ОСОБА_6 (1/2 частка квартири) та ОСОБА_7 (1/2 частка квартири), посвідченого приватним нотаріусом Лазарєвою Л.І. ОСОБА_6 та ОСОБА_8 є рідними синами ОСОБА_5 , а тому правочин було здійснено винятково для фіктивного переходу права власності на нерухоме майно з метою його приховування від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення грошей. Після відчуження майна відповідач ОСОБА_5 залишається зареєстрованою у спірній квартирі, що також свідчить про те, що сторони не мали наміру щодо реального виконання договору дарування. Таким чином оскаржуваний договір є фіктивним, а тому представник позивача просить суд визнати недійсним договір дарування нерухомого майна (квартири) від 05.09.2016 за № 2224, посвідчений приваттним нотаріусом Лазарєвою Л.І., що укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 і ОСОБА_9 .

Провадження у справі відкрито 01.11.2021, відповідно до положень ст.ст. 19, 274 ЦПК України вирішено питання про її розгляд за правилами загального позовного провадження.

Представником ОСОБА_5 подано відзив на позов, де зазначено наступне. Даний позов не є першою спробою визнати договір дарування недійсним. Так, станом на день укладання оскаржуваного договору дарування борг не виник, позивач не була стягувачем, жодної недобросовісної дії відповідача, в розумінні ст. 13 ЦК України, не було зроблено, арешт на квартиру накладений не був. Виконавче провадження з примусового виконання рішення щодо стягнення боргу було відкрито 14.12.2018 і дії відповідача вчинені з два роки до того не можуть вважатися зловживанням правом. Так, 04.03.2016 відповідачем, як повнолітньою особою на себе і двох неповнолітніх дітей було отримано свідоцтво про право на спадщину з законом після смерті батька неповнолітніх ОСОБА_10 на 1/3 частину земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , за кожним. Відповідач звернулась до Вишгородської районної державної адміністрації Київської області з заявою про надання дозволу на продаж земельної ділянки та 01.07.2016 отримала Розпорядження про надання такого дозволу за умови одночасного дарування ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 по частині квартири АДРЕСА_1 . Тобто договір дарування укладався на виконання Розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації від 01.07.2016 № 269. Спірний договір при цьому зі сторони обох неповнолітніх підписаний представником органу опіки та піклування Вишгородської районної державної адміністрації Київської області. Також представник ОСОБА_5 вказує, що земельна ділянка отримана всіма відповідачами у спадок та 1/3 її частина була реалізована шляхом проведення електронних торгів саме з метою погашення боргу перед позивачем. За таких обставин просить відмовити в задоволенні позову та застосувати строк позовної давності, враховуючи те, що про укладання оскаржуваного договору позивачу було відомо у лютому 2017.

У відповіді на відзив представник позивача вказав, що відповідач відчужив належне їй майно після пред`явлення ОСОБА_4 позову про стягнення боргу, тобто достеменно знаючи про наявність спору і , намагаючись уникнути стягнення заборгованості. На день подачу відповіді на відзив, виконавче провадження щодо стягнення з ОСОБА_5 боргу триває, рішення суду про стягнення боргу не виконано. Здійснення стягнення на грошові кошти або майно боржника не є можливим у зв`язку із відсутністю такого майна.

16.06.2023 на підставі розпорядження № 01-08-468 керівника апарату Шевченківського районного суду м. Києва від 16.06.2023 виданого відповідно до положень п. 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду здійснено повторний автоматичний розподіл справи.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав заявлені вимоги, просив задовольнити.

Представник ОСОБА_5 просив відмовити в задоволенні позову у зв`язку із його безпідставністю.

Представник ОСОБА_6 також просив відмовити в задоволенні позову за відсутності для цього правових підстав.

Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лазарєва Л.І. просила розглядати справу за її відсутності.

Вислухавши доводи учасників процесу, дослідивши наявні докази та надавши їм відповідну правову оцінку суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Так, як свідчать матеріали справи, 23.03.2017 р. Шевченківським районним судом м. Києва у справі № 761/4283/16-ц винесено рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу та у зустрічному позові ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання правочину удаваним.

15.11.2018 р. Київським апеляційним судом в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23.03.2017 в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу - скасовано та в цій частині ухвалити нове судове рішення наступного змісту.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 борг за договором позики в сумі 381725,66 грн., проценти за період з 25 квітня 2015 року по 05 липня 2016 року в сумі 100957,20 грн., вирішено питання про розподіл судових витрат.

В іншій частині рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 23 березня 2017 року залишено без змін.

При цьому судом встановлено, що 25 квітня 2015 року ОСОБА_13 складено розписку наступного змісту (дослівно):«Я, ОСОБА_5 , зареєстрована за адресою АДРЕСА_3 паспорт НОМЕР_1 отримала кошти в позичку від ОСОБА_4 в розмірі 15 тисяч доларів США (п`ятнадцять тисяч), що станом на сьогодні 25.04.15 еквівалентом 336 тисяч 750 грн. в присутності свідка ОСОБА_14 та ОСОБА_15 .». Розписка містить підпис ОСОБА_5 , а також наступні написи: «Передачу коштів засвідчую ОСОБА_14 , Передачу коштів засвідчую ОСОБА_14 ОСОБА_16 » і підписи зазначених осіб.

Колегією суддів судової палати з розгляду цивільних справ зроблено висновок, що конкретні обставини справи вказують на те, що між сторонами виникли правовідносини унаслідок передання грошових коштів у позику та з позичальника підлягає стягненню 381725,66 грн. суми боргу.

Як свідчать матеріали справи, і не заперечується представниками сторін, що приватним виконавцем Ляпіним Д.В. відкрито виконавче провадження № НОМЕР_2 на підставі виконавчого листа 761/4283/16-ц виданого Шевченківським районним судом м. Києва 04.12.2018 про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 грошової суми у розмірі 491 602,47 грн.

Представник позивача зазначає, що з метою уникнення стягнення боргу в примусовому порядку, ОСОБА_5 здійснила відчуження належного їй нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_1 шляхом вчинення 05.09.2016 фіктивного правочину дарування зазначеного майна двом неповнолітнім синам - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 в рівних частках кожному.

Так, судом встановлено, і не заперечується представниками відповідачів, що ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5 (дарувальник) та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (обдарований), ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (обдарований) уклади договір дарування квартири відповідно до якого дарувальник безоплатно передав у дар обдарованим, а обдаровані безоплатно прийняли в дар (по частині квартири кожен) належну дарувальнику на праві приватної власності квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

Догові дарування посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лазарєвою Л.І., реєстровий № 2224.

Як свідчить договір дарування від імені неповнолітніх осіб (обдарованих) діяв представник органу опіки та піклування Вишгородської райдержадміністрації Мельник О.В. на підставі розпорядження від 28.07.2016, виданого Вишгородською районною державною адміністрацією Київської області за № 348.

Матеріали справи свідчать про те, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є синами ОСОБА_5 (копії свідоцтв про народження наявні в матеріалах справи).

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, договір дарування укладався на виконання розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації Київської області № 269 «Про надання дозволу на укладання договору купівлі - продажу» від 01.07.2016, яким надано дозвіл (доручення) ОСОБА_5 підписати договір купівлі-продажу по 1/3 частині земельної ділянки, по 1/3 частині будинку за адресою: АДРЕСА_2 при умові одночасного дарування неповнолітнім по частині квартири за адресою: АДРЕСА_3 .

Так, Велика Палата Верховного Суду (постанова від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц) погодилась з висновками, зробленими у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 лютого 2019 року у справі № 646/3972/16-ц (провадження № 61-28761св18) та зазначила, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Також Велика Палата Верховного Суду зазначила наступне.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили. Боржник (дарувальник), проти якого ухвалено вирок про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, та його сини (обдаровувані), які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Також Велика Палата Верховного Суду у зазначеній постанові з метою формування єдиної правозастовної практики у подібних правовідносинах зазначає таке.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.

На час звернення з позовом частиною другою статті 11 ЦПК України передбачався принцип диспозитивності, згідно з яким особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

У контексті статті 31 ЦПК України у зазначеній редакції саме позивач наділений правом визначення та зміни предмета та підстави позову. Обмеження щодо реалізації цих прав визначаються на певній стадії розгляду справи.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.

Велика Палата Верховного Суду враховувала, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, та вважала, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Так, спірний правочин було укладено після пред`явлення до ОСОБА_5 позову про стягнення заборгованості, обдаровані є близькими родичами відповідача.

Разом з тим, суд бере до уваги, що в даному випадку укладання договору дарування пов`язано з виконанням розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації Київської області від 01.07.2016, а також ту обставину, що від імені неповнолітніх діяв представник органу Опіки та піклування Вишгородської районної державної адміністрації Київської області, що виключає наявність умислу сторін угоди.

Крім того, слід зазначити, що ОСОБА_6 досягши повноліття скористався правом на користування належним йому майном, уклавши 03.06.2020 договір найму (оренди) нерухомого майна строком дії до 03.06.2022 з ОСОБА_17 (копія договору наявна в матеріалах справи.

Також суд бере до уваги, що в спірний період часу, а саме 04.03.2016 ОСОБА_5 отримала спадщину за померлим ІНФОРМАЦІЯ_5 чоловіком ОСОБА_10 , а саме частину земельної ділянки, загальною площею 0,25 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лазарєвою Л.І. і яка була реалізована в межах виконавчого провадження щодо примусового виконання рішення суду про стягнення з ОСОБА_5 заборгованості на користь ОСОБА_4 (копія акту про проведення електронних торгів від 14.02.2020 наявна в матеріалах справи).

Виходячи з наведеного, з огляду на те, що стороною позивача не доведено обставини з якими чинне законодавство України передбачає можливість визнання договору не дійсним, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Так, за положеннями ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За приписами ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

При цьому суд не вбачає підстав для надання оцінки твердженням представника відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності і застосування ч. 4 ст. 267 ЦК України, оскільки зазначені наслідки застосовуються в разі встановлення порушення права на захист якого подано позов.

Розподіляючи судові витрати, суд керується положеннями ст. 141 ЦПК України.

Виходячи з наведеного, керуючись ст.ст. 2-5,11-13,141,196,223,258,259,263,268, 353-357 ЦПК України, ст.ст. 202, ,234,717 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лазарєва Людмила Іванівна про визнання договору дарування недійсним залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду, в порядку ст.ст. 353-357 ЦПК України з урахуванням п. 15.5. Перехідних положень ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення .

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: