ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2-о/753/620/24
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" жовтня 2024 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі

головуючої судді Шаповалової К.В.,

за участі секретаря судового засідання Давидюк В.О.

заявника ОСОБА_1

представника заявника ОСОБА_2

заінтересованої особи ОСОБА_3

представника заінтересованої особи Кизенка Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду за адресою: м. Київ, вул. О. Кошиця, 5а в порядку окремого провадження клопотання адвоката Кизенка Дмитра Олександровича про закриття провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , Служба у справах дітей та сім`ї Бориспільської міської ради Київської області про встановлення факту, що має юридичне значення,

ВСТАНОВИВ:

у липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Дарницького районного суду м. Києва із заявою про встановлення фату, що має юридичне значення, заінтересована особа: ОСОБА_3 .

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31 липня 2024 року справу було передано до провадження судді Шаповалової К.В. Фактично справу було передано судді 06 серпня 2024 року.

12 серпня 2024 року до суду надійшли відомості з електронного реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстроване місце проживання заявника.

Ухвалою суду від 14 серпня 2024 рок заяву було залишено без руху та надано заявнику строк на усунення недоліків.

20 серпня 2024 року до суду надійшла заява про усунення недоліків та заява про встановлення факту, що має юридичне значення в новій редакції.

Ухвалою суду від 26 серпня 2024 року було відкрито провадження по справі та призначено судове засідання на 8 жовтня 2024 року.

3 жовтня 2024 року від представника заінтересованої особи ОСОБА_3 надійшло клопотання про закриття провадження у справі, а також викладено обґрунтування щодо відсутності підстав для задоволення поданої заяви.

У судовому засіданні 8 жовтня 2024 року представник заінтересованої особи ОСОБА_3 підтримав клопотання про закриття провадження у справі, вказавши, що такий позов не підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства, а має розглядатись за правилами адміністративного судочинства, оскільки метою встановлення цього факту для заявника є звільнення від мобілізації. Крім того, просив суд звернути увагу на постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22, в якій був зроблений правовий висновок щодо порядку розгляду аналогічних заяв.

Заінтересована особа ОСОБА_3 підтримала позицію свого адвоката.

Представник заявника заперечувала проти задоволення клопотання про закриття провадження у справі, вказала, що спільний син сторін проживає разом з батьком, йому вже виповнилось 16 років, а отже отримати рішення суду про визначення місця проживання дитини не є можливим, а тому вони звернулись із такою заявою до суду, враховуючи положення пункту 4 частини першої статті 23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», в якому прямо передбачено підставу для відстрочки від мобілізації це рішення суду про самостійне виховання та утримання дитини, а отже така заява має розглядатись саме за правилами цивільного судочинства. Вказала, що ОСОБА_3 сплачує аліменти на у тримання сина у примусовому порядку на підставі судового наказу, виданого Дарницьким районним судом м. Києва, заборгованості не має. Також зазначила, що між сторонами не існує спору щодо того, що саме заявник одноособово виховує спільного сина.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши обґрунтування клопотання представника заінтересованої особи, заперечення представника заявника, враховуючи доводи письмового клопотання, суд дійшов наступного висновку.

Звертаючись із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, заявник просив суд встановити факт самостійного виховання сина ОСОБА_4 , 2008 року народження його батьком ОСОБА_1 . В обґрунтування поданої заяви заявник вказав, що син з часу фактичного припинення шлюбних відносин із ОСОБА_3 проживає з ним в м. Бориспіль у квартирі його батьків. Згідно акту обстеження житлово-побутових умов від 20 березня 2023 року визначено фактичне місце проживання сина саме з ним. Після розлучення вихованням та утриманням дитини займається виключно він. Мати дитини не надавала ніякої допомоги на утримання сина, а тому він звернувся до суду із відповідною заявою про стягнення аліментів. Зазначив, що відомостей про місце проживання матері дитини у нього не має та вона не зверталась до органів опіки щодо встановлення графіку спілкування з дитиною, не бере участі у вихованні дитини та самоусунулась від вирішення всіх питань пов`язаних з його життям та навчанням. Будь-якого договору між ним та матір`ю дитини щодо участі у вихованні та утриманні дитини не укладалось, а отже він самостійно виховує та утримує сина віком до 18-ти років, який постійно проживає з ним з 2022 року.

Обгрунтовуючи клопотання щодо наявності підстав для закриття провадження у справі, представник ОСОБА_3 вказав, що оскільки такий факт необхідний заявнику для звільнення від мобілізації, це питання повинно вирішуватись у порядку адміністративного судочинства.

Проте, суд не погоджується із такою позицією адвоката Кизенка Д.О., зважаючи на таке.

Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: - факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; - встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; - заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); - чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Поряд з цим, чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції цивільного суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Чинне законодавство не передбачає іншого судового порядку підтвердження факту, що має юридичне значення, окрім як розгляд справ про встановлення факту, що має юридичне значення, в порядку цивільного судочинства.

Отже, відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року судом, встановленим законом, який розглядає справи про встановлення факту, що має юридичне значення, є суд цивільної юрисдикції на підставі статті 19 ЦПК України та пункту 5 частини першої статті 315 ЦПК України».

Велика Палата Верховного Суду визнала неефективним підхід до визначення юрисдикції спорів про встановлення фактів, що мають юридичне значення, залежно від їх мети звернення та наявності у заявника певних цивільних прав та обов`язків чи виникнення публічно-правових спорів із суб`єктами владних повноважень, оскільки це не сприятиме належному способу захисту порушеного права заявника, призведе до необхідності звертатися в суди різних юрисдикцій з доказуванням одних і тих самих обставин, подій та фактів під час подання кожної заяви.

При цьому Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах стосовно юрисдикції спору, які викладено у постанові Великої Палати від 30 січня 2020 року у справі № 287/167/18-ц (провадження № 14-505цс19), у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 290/289/22-ц (провадження № 61-13369св22). Правова позиція, викладена у постанові від 24 липня 2024 року у справі № 753/858/23.

Враховуючи зазначене, підстави для закриття провадження у справі, у зв`язку з тим, що подана заява має розглядатись за правилами адміністративного судочинства, відсутні, а тому таке клопотання не підлягає задоволенню.

В той же час, суд зазначає наступне.

У цій справі, заявник просить встановити факт самостійного виховання сина та заявлені вимоги, пов`язані з доведенням існування підстав для визнання (підтвердження) за ним певного правового статусу - батька, який самостійно виховує та утримує дитину.

Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 Сімейного кодексу України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122, 125 цього кодексу.

Статтею 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь

у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Зазначена норма свідчить про те, що предметом договору є порядок здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Отже, навіть якщо один з батьків проживає окремо від дитини, на підставі цього договору він має здійснювати батьківські права та виконувати обов`язки, що очевидно полягає у вчиненні визначених договором певних дій, необхідних для виховання дитини, а не у повній відмові від них.

Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.

У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).

Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються відповідними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або у певному обсязі припинятися.

Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один з батьків самостійно їх виконує

СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України невідчужуваність сімейних обов`язків свідчить про неможливість повної відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.

У цій справі, як зазначив заявник та це не спростовувалось заінтересованою особою ОСОБА_3 (матір`ю дитини) між батьками не було укладено договору про участі у вихованні та утриманні сина. Натомість відповідно до судового наказу, виданого Дарницьким районним судом м. Києва 28 квітня 2023 року з ОСОБА_3 стягуються аліменти на утримання ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 у розмірі від усіх видів заробітку (доходу). Як вказав адвокат Гарбут І.В., і ці не заперечувалось представником ОСОБА_1 заборгованість по аліментам відсутня.

Крім того, у письмових запереченнях, поданих представником ОСОБА_3 , зокрема зазначено, що після розірвання шлюбу із заявником, мати дитини не припинила спілкування з сином та не припинила виконувати свої обов`язки стосовно нього, бере участь у його житті та вихованні, бачиться з ним, син залишався на вихідні разом з нею. Зазначено, що в поданій заяві про встановлення факту заявником викривлені фактичні обставини, що мають значення для справи, зокрема не відповідає дійсності те, що після розлучення батько самостійно займається вихованням та утриманням дитини. Вказав, що мати дитини неодноразово зазначала та на цей час стверджує, що готова проживати разом з дитиною, повністю забезпечити його розвиток і навчання, а також інші потреби. Зауважив, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження самостійного виховання заявником їх спільного сина.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

У цій справі заявник просить встановити факт самостійного виховання ним сина, проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки для матері дитини, потребує дослідження й врахування інтересів дитини.

У статті 165 СК України визначено перелік осіб, які мають право звернутися з позовом до суду про позбавлення батьківських прав. За частиною першою цієї статті право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають не лише один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває, а й орган опіки та піклування або прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

З огляду на зазначене, вбачається, що ця справа пов`язана з вирішенням спору про право - зокрема, спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини та/або ухилення від виконання батьківських обов`язків, який підлягає розгляду у порядку позовного провадження з врахуванням інтересів дітей.

Доведення факту самостійного виховання дитини батьком пов`язане з встановленням обставин щодо невиконання матір`ю батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним з батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Такий факт одноосібного (самостійного) виховання дитини одним з батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки у такому випадку завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини.

Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України невідчужуваність сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним з батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.

Інститут окремого провадження не може використовуватися для створення преюдиційних фактів з метою подальшого вирішення будь-якого спору про право.

Правова позиція, викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22).

Отже, враховуючи позицію ОСОБА_3 - матері дитини ОСОБА_4 , про встановлення факту одноособового виховання якого просить заявник, а саме заперечення такого факту та твердження про те, що вона бере участь як в утриманні так і в вихованні їх спільного сина, зважаючи на правову позицію ВП ВС в аналогічній справі, суд доходить висновку, що у цій справі існує спір про право щодо участі одного з батьків у вихованні дитини.

З урахуванням закріпленого в сімейному законодавстві принципу невідчужуваності сімейних обов`язків, неможливості відмови від них, у тому числі від обов`язків виховання дитини, питання, заявлене ОСОБА_1 у цій справі, не може з`ясовуватись безвідносно до дій другого з батьків та може вирішуватись у межах відповідного спору про право між батьками дитини у позовному провадженні.

Відповідно до частини четвертої статті 315 ЦПК України суддя відмовляє

у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

На підставі викладеного та керуючись статтями, 19, 260, 315, 352 ЦПК України суд,-

УХВАЛИВ:

у задоволенні клопотання адвоката Кизенка Дмитра Олександровича про закриття провадження у справі - відмовити.

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , Служба у справах дітей та сім`ї Бориспільської міської ради Київської області про встановлення факту, що має юридичне значення - залишити без розгляду.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги.

Повний текст ухвали суду складено 10 жовтня 2024 року.

Суддя: К.В. Шаповалова