Справа № 216/3433/24
провадження №2/216/1883/24
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 листопада 2024 року Центрально-Міський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді - Бутенко М.В.,
при секретарі - Кравець А.С.
розглянувши заочно у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_1 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
Позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 звернулись до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_1 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Просять суд постановити рішення, яким визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 .
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання з`явився, надав суду усні пояснення по суті справи, позов підтримав у повному обсязі, просив позов задовольнити, не проти винесення заочного рішення.
Позивач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, подав заяву, в якій просить суд розглядати справу без його участі у зв`язку з тяжким станом здоров`я, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить суд позов задовольнити.
Відповідач по справі ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилась, судові повістки направлені їй за адресою реєстраційного обліку та за адресою фактичного проживання не отримує. За правилами ст.128-130 ЦПК України, відповідач про причини своєї неявки суд не повідомив, не надав суду жодної заяви або клопотання. На думку суду, така поведінка відповідача свідчить про недобросовісне користування правами сторони у цивільному процесі, у зв`язку з чим суд визнає неповажною неявку відповідача та вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, та зі згоди позивача, що відповідає положенням ст. ст. 280-282 ЦПК України.
Третя особа,яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився.
За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.
Позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є співвласниками квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло № НОМЕР_1 від 23.02.2000 р., Витягом з Державного реєстру речових прав № 374122475 від 12.04.2024 р., Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 76597497 від 12.04.2024 р.
Також, згідно Свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 23.02.2000 р. співвласником вказаної квартири є ОСОБА_1 - третя особа,яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору по даній справі.
Місце проживання позивачів зареєстроване в цій квартирі. В ній також зареєстровані: відповідач - ОСОБА_3 (колишня дружина позивача ОСОБА_1 ) та їх спільний син ОСОБА_4 , 2015 р.н. про що свідчить Довідка за відомостями Реєстру Криворізької міської територіальної громади від 15.05.2024 р. № 5611.
Як вбачається з матеріалів справи, шлюб між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 було розірвано на підставі рішення Центрально - Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02.11.2021 р.
Фактично в цій квартирі проживають тільки позивачі та син позивача ОСОБА_1 ОСОБА_4 , 2015 р.н.. що підтверджується Актами обстеження квартири у житловому приміщенні по факту проживання від 06.01.2021 р., 29.09.2022 р., 06.05.2024 р.
Відповідач у вказаній квартирі не проживає, зв`язок з сином не підтримує, її особистих речей в квартирі немає, оплату житлово-комунальних послуг здійснюють позивачі, при цьому, вартість деяких житлово-комунальних послуг розраховується в залежності від кількості зареєстрованих осіб. Відповідач не приймав та не приймає участь в оплаті цих послуг.
Як стверджують позивачі, у добровільному порядку відповідач знятися з реєстрації у цій квартирі не бажає, а її реєстрація чинить перешкоди власникам у розпорядженні даною квартирою, також це заважає отримати субсидію для сплати комунальних платежів.
В судове засідання 12.11.2024 року з`явились свідки: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , яких суд привів до присяги та попередив про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві свідчення та за відмову від надання свідчень.
Свідок ОСОБА_5 повідомила суд, що родину ОСОБА_7 знає з 1992 року, відповідача ОСОБА_3 знає з моменту одруження та стверджує, що вона в квартирі не проживає.
Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні повідомила, що знайома з родиною ОСОБА_7 з 1992 року, стверджує, що відповідач ОСОБА_3 у квартирі не проживає з 2021 року.
Відповідно до ст. 3 ЦПК України вбачається, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно зі ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод прийнятого у Парижі 20.03.1952 p., було гарантовано захист права власності. Згідно з нею кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна не інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Конституційне право на житло містить заборону примусового позбавлення житла не інакше як на підставі закону і за рішенням суду. Цьому праву кореспондує обов`язок держави створювати умови для його захисту та реалізації. Основною гарантією реалізації права на житло є те, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як за рішенням суду.
Відповідно до ст.41 Конституції України, ст.319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд.
Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Відповідно до цього положення гарантується не тільки свобода його придбання, але й можливість його вільного користування, його недоторканість, недопущення примусового позбавлення, не інакше, як на підставі і за рішенням суду.
Однак, як зазначено в ст. 13 ч. 3 Конституції України, власність не тільки дає свободу розпорядження, власність й зобов`язує: вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Положення Конституції України продовжується в нормах Глави 23 Цивільного кодексу України, який встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд [3, ст. 356].
Так, у ч. 1 ст. 316 ЦК України зазначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Всім власникам забезпечуються рівні умови для здійснення своїх прав. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Будь-яких обов`язків та обмежень у реалізації свого права власності, як власника квартири, для мене законом не встановлено, а тому обмеження, які встановлюються мені відповідачами є незаконними та такими, що підлягають усуненню.
Окрім того, ст. 321 ЦК України встановлює, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
У відповідності до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Як визначається ч. 2 ст. 405 ЦК України: член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
За таких обставин суд вважає, що необхідно позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
За приписами частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання до суду позовної заяви немайнового характеру складає 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява подається до суду, та становить 1211,20 грн.
Отже, з урахуванням наведеного з відповідача на користь позивачів підлягає відшкодуванню судовий збір в розмірі 1211,20 грн.
Керуючись ст.ст. 5, 12, 13, 81, 133, 141,211, 258, 259, 263-265, 268, 273, 280-283, 354-355 ЦПК України, ст.ст. 11, 16, 319, 321, 322, 328, 382, 383, 391, 405 ЦК України, суд
Позов ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_1 до ОСОБА_3 визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.
Визнати ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_3 на користь позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 1211,20 грн.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

СТОРОНИ ПО СПРАВІ:

Позивачі:

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_3 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІПН НОМЕР_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_1 , зареєстрований за адресою : АДРЕСА_2 .

Суддя: М.В. БУТЕНКО