КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 червня 2024 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Кафідова О.В.,

секретар Ламбуцька Т.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 29 березня 2024 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - державний реєстратор Волошина Жанна Дмитрівна, Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), про встановлення факту належності на праві власності нерухомого майна,

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 29.03.2024 відмовлено у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - державний реєстратор ОСОБА_2 , Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), про встановлення факту належності на праві власності нерухомого майна, з підстав, передбачених ч. 1 ст. 315 ЦПК України (а.с. 8-11).

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, а також неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просить ухвалу скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги вказує на неврахування судом першої інстанції того, що оскільки її квартира знаходиться на території Донецької міської територіальної громади, то отримати дані щодо її права власності на квартиру з паперових архівів Донецького бюро технічної інвентаризації, які підтверджують державну реєстрацію прав, які виникли та були зареєстровані на паперових носіях до 2013 року, неможливо.

За вказаних обставин, а також посилаючись на відсутність спору про право, вказує, що єдиним способом підтвердити її право власності на таке майно наразі є встановлення факту володіння майном на праві приватної власності (а.с. 15-21).

Заявник у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суд не сповістив.

Враховуючи положення ч.2 ст. 372 ЦПК України, судом апеляційної інстанції визнано за можливе розглянути справу за відсутністю заявника, оскільки його неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до договору купівлі-продажу від 28.07.2001, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Бурлак О.В., зареєстрованого в реєстрі за № 4787, ОСОБА_1 на праві приватної власності належить однокімнатна квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до реєстраційного напису право приватної власності на вказану квартиру зареєстровано за ОСОБА_1 у Донецькому бюро технічної інвентаризації м. Донецька і записане в реєстрову книгу 1/25дк (3) за реєстровим № 283 від 02.08.2001.

Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) м. Київ Волошиної Ж.Д. від 22.02.2024 за №71730058 ОСОБА_1 було відмовлено у проведенні реєстраційних дій щодо внесення вказаної вище квартири до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Як вбачається зі змісту вказаного рішення, підставою для відмови слугувало те, що під час розгляду заяви було здійснено консолідований пошук інформації в Державному реєстрі речових прав та реєстрах до 2013 року, в результаті якого встановлено, що інформація про реєстрацію права власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , у Реєстрі прав власності на нерухоме майно відсутня. Державним реєстратором було направлено запит до Донецької обласної військово-цивільної адміністрації Донецької обласної державної адміністрації щодо підтвердження права власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , за заявником. Згідно отриманої відповіді Донецької обласної військово-цивільної адміністрації Донецької обласної державної адміністрації було повідомлено, що за резолюцією керівництва облдержадміністрації департамент економіки облдержадміністрації розглянув лист від 08.02.2024 №59342692 щодо надання інформації стосовно зареєстрованого права власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 та повідомив, що запитуваною інформацією не володіє. Також, зазначено, що населені пункти Донецького району, включені до переліку населених пунктів на території яких органи державної влади, тимчасово не здійснюють свої повноваження. Вся територія Донецького району Донецької області, у тому числі Донецька міська територіальна громада знаходиться в тимчасовій окупації російською федерацією з 07.04.2014.

Тобто, заявник має оригінали правовстановлюючих документів на квартиру, але їй було відмовлено державним реєстратором у внесенні до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно інформації про її нерухомість у зв`язку із тим, що отримати дані щодо її права власності на квартиру з Донецького БТІ неможливо, оскільки останнє знаходиться на тимчасово окупованій території.

Так, згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до положень ч.1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

При цьому, як роз`яснено у п. 1 постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», розгляд в порядку окремого провадження справи про встановлення факту можливий, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення, заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Наведений перелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним. За наявності зазначених умов суд може встановити й інші факти, що мають юридичне значення, наприклад фактів володіння будівлею на праві приватної власності.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що наведена в заяві мета щодо необхідності встановлення факту для підтвердження права заявника на судовий захист щодо матеріальної шкоди, завданої заявнику російською федерацією в результаті вимушеного переселення, свідчить про те, що встановлення факту пов`язується з подальшим вирішенням спору про право.

Однак, зазначаючи, що із заяви ОСОБА_1 вбачається спір про право, суд першої інстанції не навів обґрунтування свого висновку щодо наявності спору про право, не зазначив між якими особами виник спір, обмежившись лише передчасним висновком про ймовірність виникнення такого спору.

Натомість, процесуальний закон вимагає встановити наявність спору про право, а не припускати його можливість.

Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду від 16 січня 2018 року (справа №640/10329/16).

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції зробив передчасний та помилковий висновок про відмову у відкритті провадження у справі що, як наслідок, призвело до неправильного вирішення питання та постановлення ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі та доступу до суду.

При цьому, також слід наголосити, що згідно з п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» Для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, у кожній справі після її порушення суддя зобов`язаний провести підготовчі дії, передбачені ст.143 ЦПК ( 1502-06 ), зокрема, з`ясувати, які фізичні особи і організації можуть бути заінтересовані у вирішенні

даної справи і підлягають виклику в судове засідання, у необхідних

випадках запропонувати заявникові та заінтересованим особам подати

додаткові докази на підтвердження заявлених вимог чи заперечень

проти них.

Залежно від мети встановлення фактів заінтересованими особами

в цих справах можуть бути, наприклад, відділи соціального захисту

населення - у справах про встановлення факту перебування на

утриманні особи, яка померла, для призначення пенсії заявникові;

інші спадкоємці - у справах про встановлення факту прийняття

спадщини; органи внутрішніх справ - у справах про встановлення

факту родинних відносин для вирішення питання про належність до

громадянства України; органи страхування - у справах про

встановлення факту належності страхового свідоцтва.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Враховуючи, що висновок суду першої інстанції про наявність у даній справі спору про право не відповідає встановленим обставинам, а заявника фактично позбавлено права на ефективний судовий захист, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду - скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 379, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 29 березня 2024 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - державний реєстратор Волошина Жанна Дмитрівна, Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), про встановлення факту належності на праві власності нерухомого майна - скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складений 24 червня 2024 року.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

О.В. Кафідова