ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження № 22-ц/821/1527/24Головуючий по 1 інстанції
Справа № 710/355/24 Категорія: 305010000 Щербак О.В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2024 року

м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів :

Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л., Гончар Н.І.,

секретар: Івануса А.Д.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідач держава російська федерація в особі посольства російської федерації в Україні;

особа, яка подала апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 17 липня 2024 року в справі за позовом ОСОБА_1 до держави російська федерація в особі посольства російської федерації в Україні про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії російської федерації проти України,

в с т а н о в и в:

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до держави російська федерація в особі посольства російської федерації в Україні про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії російської федерації проти України.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що вона до 24 лютого 2022 року разом з своїми малолітніми дітьми та чоловіком проживали у с. Проліски Бориспільського району Київській області, проте з початком збройної агресії ситуація у селі загострювалась, були постійні обстріли з різних сторін з боку рф. Почали гинути люди і для збереження свого життя та життя її малолітніх дітей, вони сім`єю були вимушені ночувати у бомбосховищах, метро.

У зв`язку з цим, у квітні 2022 року вона з дітьми покинули дім та виїхали до Черкаської області в м. Шпола, де і перебувають станом на сьогодні, оскільки не можуть повернутись додому через постійні обстріли та вибухи.

Завдану моральну шкоду позивачка оцінює у 1444222,50 грн, що на день подання позову до суду за офіційним курсом НБУ є еквівалентом 35 000 євро.

Заочним рішенням Шполянського районного суду Черкаської області від 17 липня 2024 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з російської федерації на користь ОСОБА_1 40000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з російської федерації в дохід держави судовий збір в розмірі 4534,00 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Мотивуючи прийняте судове рішення, суд першої інстанції зазначив, що беззаперечним є те, що у зв`язку зі збройною агресією російської федерації проти України, позивачка, як громадянка України, була позбавлена звичного ритму життя, факт збройної агресії проти України спричинив їй душевний біль, оскільки вона змушена була переїхати з звичного місця проживання, яке було у близькій відстані від зони бойових дій в Київській області. Крім того, особа яка отримала від держави Україна довідку внутрішньо переміщеної особи є потерпілою, постраждалою особою, жертвою війни, яку здійснює рф, тобто позивачкою доведено завдання їй моральних страждань.

При цьому, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її необґрунтованого збагачення.

А тому суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог і зазначив, що справедливою сумою компенсації моральних страждань є 40 000 гривень, що, на думку суду, відповідає заподіяній моральній шкоді і буде достатнім та необхідним для відшкодування спричиненої шкоди та відновлення душевного стану.

Не погоджуючись з заочним рішенням Шполянського районного суду Черкаської області від 17 липня 2024 року в частині розміру стягнутої моральної шкоди, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість вказаного рішення в зазначеній частині, просила його змінити, стягнувши на користь позивача 35000 євро моральної шкоди, що еквівалентно 1444222,50 грн.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, зазначає, що рф зобов`язана була в даній справі доказувати, що в Україні немає війни і те, що цивільне населення не страждає від війни та не зазнало моральної шкоди. Російська федерація не довела відсутності своєї вини, однак суд почав виконувати функції адвоката та виправдовувати рф.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів доходить таких висновків.

Із матеріалів справи судом встановлено, що позивачка з 16.03.2004 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 , виданим 17.08.2010 Бориспільським МВ ГУ МВС України в Київській області (а.с. 10).

Відповідно до довідки від 07.04.2022 № 7125- про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , взята на облік як внутрішньо переміщена особа та встановлене фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 (а.с. 12).

З початком повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з росією.

Відповідно до частини першої статті 4 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист прав і свобод людини і громадянина судом (стаття 55).

Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч. 2 ст. 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є, зокрема: іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Внаслідок порушення цивільних прав особи згідно частини 1 статті 23 Цивільного кодексу вона має право на відшкодування моральної шкоди, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Моральна шкода відшкодовується коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно частиною 1 статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до статті 1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Отже для відшкодування шкоди за правилами статті 1166 ЦК необхідно довести такі факти: а) протиправність діяння її заподіювача; б) наявність шкоди; в) причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; г) вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.

Наявність всіх зазначених вище умов є обов`язковим для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди.

Згідно з частиною 1 статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною 2 цієї статті.

Таким чином, частина1 статті 1167 ЦК України встановлює загальне правило, відповідно до якого відповідальність за заподіяння моральної шкоди настає за наявності загальної підстави - наявності моральної (немайнової) шкоди, а також за наявності всіх основних умов відповідальності, а саме: неправомірної поведінки, причинного зв`язку та вини заподіювача.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до частини 1 статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право», пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором або законом України.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ, на всій території України введено воєнний стан із 5 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, дія якого триває до теперішнього часу.

Зі змісту позовної заяви убачається, що позивачка внаслідок збройної агресії російської федерації проти України, починаючи з лютого 2022 року відчуває значні душевні страждання, оскільки була вимушена з сім`єю покинути своє житло та переїхати до іншого населеного пункту України. Після переїзду позивачці довелося пристосовуватися до нових життєвих умов, шукати роботу, житло та відновлювати прийнятний для себе рівень життя. Позивачка була позбавлена звичного ритму життя, спілкування з близькими та друзями, а також можливості повернення додому, налагодженого побуту.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) «у випадках, коли застосування правила державного імунітету від юрисдикції обмежує здійснення права на доступ до суду, суд має встановити, чи обставини справи виправдовують таке обмеження» (Sabeh El Leil v. France (скарга № 34869/05), рішення від 29 червня 2011 року, § 51; Oleynikov v. Russia (скарга № 36703/04), рішення від 14 березня 2013 року, § 59).

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, обмеження права на справедливий суд, зокрема шляхом застосування судового імунітету держави, є таким що відповідає пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція 1950 року) лише у разі, якщо таке обмеження: 1) переслідує законну мету, 2) є пропорційне меті, яка переслідується, та 3) не порушує самої сутності права на доступ до суду (Ashingdane v the United Kingdom (скарга № 8225/78), рішення від 28 травня 1985 року, § 57; Oleynikov v. Russia (скарга № 36703/04), рішення від 14 березня 2013 року, § 55; Fogarty v. the United Kingdom (скарга № 37112/97), рішення від 21 листопада 2001 року, § 33; Cudak v. Lithuania (скарга № 15869/02), рішення від 23 березня 2010 року, § 55).

ЄСПЛ неодноразово визнавав, що «надання імунітету державі в ході цивільного судочинства переслідує законну мету дотримання міжнародного права для сприяння ввічливості та добрих відносин між державами через повагу до суверенітету іншої держави» (Oleynikov v. Russia (скарга № 36703/04), рішення від 14 березня 2013 року, § 60; Cudak v. Lithuania (скарга № 15869/02), рішення від 29 червня 2011 року, § 52; Wallishauser v. Austria, (скарга № 156/04), рішення від 17 липня 2012 року, § 60).

Визначаючи, чи поширюється на російську федерацію судовий імунітет у справі, яка переглядається, суд врахуває таке:

- предметом позову є відшкодування моральної шкоди, завданої збройною агресією рф проти України;

- місцем завдання шкоди є територія суверенної держави Україна;

- передбачається, що шкода завдана рф, порушила принципи та цілі, закріплені у Статуті ООН, щодо заборони військової агресії, вчиненої стосовно іншої держави - України;

- вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН;

- національне законодавство України виходить із того, що за загальним правилом шкода, завдана в Україні фізичній особі в результаті протиправних дій будь-якої іншої особи (суб`єкта), може бути відшкодована за рішенням суду України (за принципом генерального делікту).

У зв`язку з повномасштабним вторгненням російської федерації на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з російською федерацією, що, у свою чергу, з цієї дати унеможливлює направлення різних запитів та листів до посольства російської федерації в Україні у зв`язку із припиненням його роботи на території України.

Починаючи з 2014 року відсутня необхідність у направленні до посольства російської федерації в Україні запитів щодо згоди російської федерації бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням російською федерацією збройної агресії проти України та ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави. А починаючи з 24 лютого 2022 року таке надсилання неможливе ще й у зв`язку із розірванням дипломатичних зносин України з російською федерацією.

З огляду на те, що в Україні введено воєнний стан у зв`язку з триваючою повномасштабною збройною агресією російської федерації проти України, чим порушено її суверенітет, отримання згоди російської федерації бути відповідачем у цій справі наразі є недоречним.

Російська федерація, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії фізичній особі - громадянину України.

Названа країна-агресор діяла не у межах свого суверенного права на самооборону, навпаки віроломно порушила усі суверенні права України, діючи на її території, а тому безумовно надалі не користується у такій категорії справ своїм судовим імунітетом.

До таких висновків щодо розірвання дипломатичних відносин між Україною і російською федерацією, на основі аналізу наведених вище норм права та фактичних обставин, дійшов Верховний Суд у постанові від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19 (провадження № 61-18782 св 21), у постанові від 08 червня 2022 року у справі №490/9551/19, а також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17, провадження № 14-167 цс 20, (пункт 58).

За загальним правилом шкода, завдана фізичним та юридичним особам внаслідок військової агресії російської федерації та тимчасової окупації суверенної території України відшкодовується російською федерацією (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2022 року у справі 635/6172/17).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, у зв`язку з чим учасники справи мають довести належними та допустимими доказами обставини, на які вони посилаються, а суд зобов`язаний надати належну оцінку цим доказам.

Позивачка обґрунтувала завдану моральну шкоду душевними переживаннями пов`язаними із перебуванням в районі проведення бойових дій, відчуттям небезпеки для життя та здоров`я, негативними емоціями, безперервними страждання через війну, переїздом до іншого міста, пристосування до нових життєвих умов, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, стрес, відчуття несправедливості тощо.

Судова колегія погоджується із доводами позивачки про те, що порушивши її основоположні права і свободи, російська федерація завдала їй моральних страждань. З огляду на особливий цинізм, з яким російською федерацією порушуються основоположні права й свободи людини в Україні, позивач відчуває душевні страждання, що не дають їй можливості проживати повноцінним життям та життям, яким вони проживали до збройної агресії РФ проти України. Внаслідок вказаних обставин, позивачка втратила душевний спокій, постійно відчуває невпевненість і незахищеність.

Такого ж висновку дійшов й суд першої інстанції. Рішення суду в цій частині не оскаржувалося.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Однак, суд першої інстанції вважав, що розмір моральної шкоди, який заявлений позивачем у розмірі 35000 Євро еквівалент 1444222,50 грн, є значно завищеним.

Колегія суддів зазначає, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнала особа, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Вказаний висновок висловлений, у постанові Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 591/4825/17 (провадження № 61-1188св18).

При оцінці обґрунтованості вимог про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних за обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат.

Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді.

Разом з тим, з огляду на моральну зумовленість виникнення інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.

Оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у зв`язку зі збройною агресією рф проти України, позивачка, як громадянка України, була позбавлена звичного ритму життя, що спричинило їй душевний біль, страждання та переживання, однак, апеляційний суд погоджується з районним судом і в частині того, що заявлений до стягнення розмір моральної шкоди в сумі 1444222,50 грн є завищеним.

Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, судова колегія враховує обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнала позивачка, характер немайнових втрат, зокрема, вимушені зміни у її житті, час та зусилля, необхідні для можливості відновлення попереднього стану.

Апеляційний суд вважає правомірним висновок суду першої інстанції щодо того, що ОСОБА_1 зареєстрована в с. Проліски Броварського району Київської області, територія якої, згідно з Переліком територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією від 22.12.2022 № 309, не перебувала ні в зоні бойових дій, ні в окупації.

При цьому, матеріали справи не містять доказів того, що внаслідок переїзду позивачки до м. Шполи Черкаської області, остання втратила належне їй майно, житло, роботу чи дохід, що свідчило б про тяжкість вимушених змін в її житті.

Разом з тим, проживаючи у м. Шпола Черкаської області, як внутрішньо переміщена особа, про що свідчить довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, позовну заяву та апеляційну скаргу позивач направляла до суду з с. Проліски Бориспільського району Київської області.

Судову кореспонденцію, яка направлялася районним судом позивачці за місцем реєстрації внутрішньо переміщеної особи (м. Шпола), остання не отримувала, на що правильно звернув увагу суд першої інстанції. Судову кореспонденцію, яку направляв суд апеляційної інстанції на ту ж адресу, ОСОБА_1 також не отримувала. Натомість, отримувала судову кореспонденцію, яка направлялась на адресу: АДРЕСА_1 .

Доказів місцезнаходження позивачки на момент розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій матеріали справи не містять, як і не містять доказів тривалості проживання останньої не за місцем реєстрації ( АДРЕСА_1 ), що у свою чергу, впливає на визначення розміру моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 17 липня 2024 року в справі за позовом ОСОБА_1 до держави російська федерація в особі посольства російської федерації в Україні про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії російської федерації проти України в частині стягнення моральної шкоди, залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і підлягає касаційному оскарженню в порядку і строках, визначених ЦПК України.

Судді: Ю.В. Сіренко

Н.І. Гончар

Т.Л. Фетісова