ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 жовтня 2024 року м. Чернівці Справа № 725/3999/23

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисака І.Н.,

суддів: Височанської Н.К., Литвинюк І.М.,

секретар: Факас А.В.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції, Головне управління Державної казначейської служби України,

при розгляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 07 листопада 2023 року, ухваленого під головуванням судді Нестеренка Є.В., дата виготовлення повного тексту рішення не зазначена, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів про відшкодування моральної шкоди.

Свої вимоги мотивував тим, що 2013 року отримує пенсію за вислугу років у відповідності до ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Вказував, що 28.01.2021 року набрало законної сили рішення Чернівецького окружного адміністративного суду у справі №600/1183/20-а, яким зобов`язано ГУ ПФУ в Чернівецькій області здійснити перерахунок та виплату пенсії з 05.03.2019 року з урахуванням 100% суми підвищеної пенсії, визначеного станом на 01.03.2018 року.

Як наслідок, позивач звернувся до ПФУ з проханням виконати рішення суду, а в подальшому, до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Чернівецькій області.

Станом на час звернення зазначене рішення суду не виконане, а невиплата позивачу належної пенсії та надмірно тривале невиконання рішення суду викликає почуття розпачу, розчарування та несправедливості, що, крім іншого, вплинуло на добробут самого позивача та його сім`ї.

Провадження №22-ц/822/674/24

З урахуванням норми права, що регулюють спірні правовідносини, просив позов задовольнити та стягнути на його користь 100 000 грн моральної шкоди.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 07 листопада 2023 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, вважає його незаконним, необґрунтованим і таким, що прийняте з порушенням норм матеріального й процесуального права.

Наводить обставини, викладені в самій позовні заяві, та зазначає, що довготривалим невиконанням рішення порушуються права позивача, чим йому завдано моральної шкоди.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Державна казначейська служба України у відзиві заперечує щодо задоволення апеляційної скарги, просить рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які прийняли участь у справі, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не зазначено, в чому саме полягає незаконність дій чи бездіяльність відповідачів та заподіяння такими діями чи бездіяльністю йому моральної шкоди, а також, що суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заявленого розміру моральної шкоди.

З такими висновками колегія суддів погоджується не в повній мірі, виходячи з наступного.

З ЄДРСР вбачається, що відповідно до рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 24 вересня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково: визнано протиправними дії ГУ ПФУ в Чернівецькій області щодо відмови позивачу у перерахунку та виплаті пенсії за вислугу років з 05.03.2019 року на підставі довідки про розмір грошового забезпечення, наданої Адміністрацією Державної прикордонної служби від 03 липня 2020 року №11/151, обчисленої із застосуванням 80% відповідних сум грошового забезпечення з урахуванням розміру посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням та відсоткової надбавки за вислугу років та додаткових видів грошового забезпечення; зобов`язано ГУ ПФУ в Чернівецькій області здійснити позивачу перерахунок та виплату (із врахуванням раніше виплачених сум) пенсії з 05.03.2019 року з урахуванням 100% суми підвищення пенсії, визначеного станом на 01.03.2018 року. У задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

Вказане рішення суду залишене без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 28.01.2021 року.

Так, на виконання у Відділі примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Чернівецькій області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) перебував виконавчий лист №600/1183/2-а, виданий 17.03.2021 року Чернівецьким окружним адміністративним судом щодо зобов`язання ГУ ПФУ в Чернівецькій області здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату (із врахуванням раніше виплачених сум) пенсії з 05.03.2019 року з урахуванням 100% суми підвищення пенсі, визначеної станом на 01.03.2018 року, що підтверджується постановою державного виконавця Антонюка А.Г. від 25.06.2021 року про повернення виконавчого документу стягувачу (а.с.4-5).

ОСОБА_1 надсилав звернення №ВЕБ-24001-Ф-С-21-033722 08.04.2021 року до ГУ ПФУ в Чернівецькій області (а.с.9).

Згідно листа ГУ ПФУ в Чернівецькі області від 21.04.2021 року №1296-1101/Д-17/8-2400/21 на звернення ОСОБА_1 щодо перерахунку пенсії за рішенням суду, управлінням повідомлено, що різниця пенсії, визначена відповідно до постанови суду за період з 05.03.2019 по 31.12.2019 складає 13391,35 грн., з урахуванням ухвали про роз`яснення судового рішення за період з 01.04.2019 по 30.04.2021 - 113860 грн. Дані суми включено до реєстру рішень суду, виконання яких здійснюється за окремою бюджетною програмою за рахунок коштів Державного бюджету України, що також підтверджується відповідними розрахунками (а.с.6).

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

В силу ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно зі статтею 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У статті 56 Конституції України закріплено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України, статті 18 ЦПК України однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду.

За приписами статті 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Судове рішення, що набрало законної сили, є підставою для його виконання. Виконання судового рішення сприяє втіленню законів у життя та зміцненню їх авторитету. Рішення суду охороняє права, свободи та законні інтереси громадян, а також є завершальною стадією судового провадження.

За статтею 18 ЦПК України судові рішення, які набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Право на справедливий суд, гарантоване особам у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, розповсюджує дію і на стадію виконання судового рішення. Право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов`язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї із сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинно розглядатися як невід`ємна частина «процесу» в розумінні статті 6 Конвенції («Іммобільяре Саффі» проти Італії», заява 22774/93, 28.07.1999, §63; «Горнсбі проти Греції» від 19.03.1997, §40). У пілотному рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява 40450/04, п.46) Європейський Суд з прав людини зазначив: «...що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання» (див. рішення у справі «Метаксас проти Греції» (Metaxas v. Greece), №8415/02, п.19, від 27.05.2004 року; та у справі «Лізанец проти України» (Lizanets v. Ukraine), №6725/03, п.43, від 31.05.2007 року). У п.54 суд звернув увагу, що держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Сокур проти України» (Sokur v.Ukraine), №29439/02, від 26.04.2005 року, і у справі «Крищук проти України» (Kryshchuk v .Ukraine), №1811/06, від 19.02.2009 року).

У випадку надмірної затримки у виконанні державою винесеного проти неї судового рішення, враховуючи те, що недотримання державою свого зобов`язання з повернення боргу після того, як заявник, пройшовши через судовий процес, домігся успіху, неминуче викликатиме у нього почуття розпачу.

Згідно з приписами статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, передбачається, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Практика Європейського Суду з прав людини визнає не отримані за рішенням суду кошти саме порушенням Протоколу 1 («Юрій Миколайович Іванов проти України», «Агрокомплекс проти України»).

Відповідно до рекомендацій, викладених у Висновку Консультативної ради Європейських суддів №13 (2010) «Щодо ролі суддів у виконанні судових рішень» КРЄС вважає, що в державі, яка керується верховенством права, державні органи, насамперед, зобов`язані поважати судові рішення і якнайшвидше реалізувати їх «ex-officio!». Виконання рішення повинно бути справедливим, швидким, ефективним і пропорційним. Тому для цього мають бути забезпечені необхідні кошти. Чіткі правові норми повинні визначати доступні ресурси, відповідальні органи та відповідну процедуру їх розподілу.

Поряд з цим, відповідно до частин першої, другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Статтею 1167 ЦК України передбачено підстави відповідальності за завдану моральну шкоду, згідно з якою моральна шкода завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У пункті 46 рішення від 13 липня 2006 року у справі "Сілін проти України" (Заява N 23926/02), ЄСПЛ зазначив, що … [суд, здійснюючи свою оцінку на засадах справедливості, як вимагається статтею 41 Конвенції (995_004), вважає, що визнання порушення само по собі є достатньою справедливою сатисфакцією за моральну шкоду].

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України.

Згідно із ст.1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою або органом місцевого самоврядування, незалежно від вини цих органів.

Норми статей 1173, 1174 ЦК України є спеціальними, і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності Держави за дії бездіяльності органів державної влади наявність вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про відшкодування шкоди.

Необхідною умовою для притягнення Держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди, є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. А суд має самостійно встановити наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який є підставою для стягнення шкоди, оцінивши надані сторонами докази.

Вказана позиція узгоджується із правовою позицією, висловленою у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 року у справі №920/715/17.

Так, відшкодування моральної шкоди за своєю природою є санкцією за порушення прав особи, які були виявлені і доведені.

Згідно із роз`ясненнями, викладеними у п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року №4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Верховний Суд у своїх постановах від 10.04.2019 року у справі №464/3789/17 та від 27.11.2019 року у справі №750/6330/17 зазначив, що моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 року у справі №750/1591/18-ц, зазначила, що Європейський Суд з прав людини у рішенні у справі «Шмалько проти України» (заява №60750/00, пункт 44, від 20.07.2004 року) зауважив, що держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному та вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення Європейського Суду з прав людини від 26.04.2005 року у справі «Сокур проти України», заява №29439/02, та від 19.02.2009 року у справі «Крищук проти України», заява №1811/06).

У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань і незручностей, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди. З огляду на це психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави прав людини, навіть якщо вони не призвели до тяжких наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчити про заподіяння моральної шкоди.

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальність, презюмується.

Пунктом 46 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» встановлено, що щодо питання прийнятності скарг про невиконання рішення від 29 липня 2003 року, Суд повторює, що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання. У таких справах відповідний державний орган, який було належним чином поінформовано про таке судове рішення, повинен вжити всіх необхідних заходів для його дотримання або передати його іншому компетентному органу для виконання.

У справі «Кечко проти України» (заява №63134/00) (п.26) Європейський Суд з прав людини зауважив, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Тобто, відсутність коштів у жодному разі, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, не є підставою і не виправдовує невиконання судового рішення, яке набрало законної сили.

Гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених ЗУ «Про виконавче провадження», та особливості їх виконання встановлені ЗУ «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

Статтею 2 ЗУ «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» встановлено, що держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є державний орган.

Таким чином, моральна шкода вважається завданою позивачу, якщо відповідачем не доведено належними доказами відсутність його вини у завданні такої шкоди.

ГУ ПФУ в Чернівецькій області не надано доказів, які підтверджують відсутність його вини у завданні такої шкоди, а тому шкода, завдана таким органом внаслідок його неправомірних дій, повинна бути відшкодована за рахунок Державного бюджету України. Вказане відповідає дії презумпції заподіяння позивачу моральної шкоди через порушення принципу належного врядування.

Такий висновок узгоджується з правовим висновком, який Верховний Суд виклав у постанові від 10 лютого 2021 року у справі №761/24143/19 та від 8 грудня 2022 року у справі №370/2383/20.

Обґрунтовуючи наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 посилався на ту обставину, що факт неправомірних дій та бездіяльності ГУ ПФУ в Чернівецькій області встановлено судовим рішенням у справі №600/1183/20-а, а також невиконанням такого, що завдало йому моральних страждань, які виражені в стражданнями, переживаннями, що спричинено відчуттям несправедливості, що крім іншого, вплинуло на його добробут та добробут його сім`ї.

Дійсно, матеріали справи свідчать про часткове виконання рішення суду, а саме проведено перерахунок пенсії позивача та нараховано суму доплати, однак не містить доказів виконання такого рішення в іншій частині, а саме виплати перерахованих коштів, а тому доводи ОСОБА_1 про завдання йому моральної шкоди протиправними діями та бездіяльністю ГУ ПФУ в Чернівецькій області, що встановлені рішенням суду, яке набрало законної сили, та його невиконання, знайшли своє підтвердження в ході розгляду цієї справи, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про те, що позивачем не доведено завдання йому моральної шкоди.

Що стосується розміру відшкодування, то апеляційний суд вказує наступне.

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду.

Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту.

Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості.

З урахуванням тривалого невиконання рішення суду, на які позивач мав сподівання, що, в свою чергу, потягло моральні страждання, а тому такий має право на відшкодування завданої йому моральної шкоди у розмірі 3 000 грн, які, на думку колегії суддів, будуть достатнім розміром сатисфакції для позивача та не стане надмірним тягарем для Держави, яка за загальновідомими обставинами повномасштабного вторгнення агресора - російської федерації, перебуває на час ухвалення цього рішення у вкрай важкій політичній та економічній ситуаціях.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу частково, висновки суду не відповідають обставинам справи, рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального, і порушенням норм процесуального права.

За наведених обставин суд апеляційної інстанції приходить до висновку про скасування рішення суду та ухвалення нового про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.141, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 07 листопада 2023 року скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди 3000 (три тисячі) грн.

В задоволенні решти вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту.

Головуючий І.Н. Лисак

Судді: Н.К. Височанська

І.М. Литвинюк