Справа № 628/4827/21
№ 2/183/298/24
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
06 березня 2024 року м. Новомосковськ
Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:
головуючого судді Городецького Д. І.,
з секретарем судового засідання Пономаренко О.О.
представника позивача ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання дій щодо реєстрації у предметі іпотеки третіх осіб неправомірними, виселення та зняття їх з реєстрації,-
02 грудня 2021 року АТ КБ "ПриватБанк" звернулося до Куп`янського міськрайонного суду Харківської області з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилається на те, що 23 березня 2007 року між ним та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № HAH0GK01270003, відповідно до умов якого Банк надав відповідачу кредит у розмірі 14 950,00 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,00% на місяць, з кінцевим терміном повернення до 22 березня 2022 року.
В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між позивачем і відповідачем ОСОБА_2 23 березня 2007 року укладено договір іпотеки № б/н, відповідно до умов п. 33.3 якого, відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: будинок загальною площею 59,40 кв. м., житловою площею 32,20 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який належить відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 21 березня 2007 року приватним нотаріусом Куп`янського міського нотаріального округу Харківської області Башинською Л.В. за р.№ 377, зареєстрованого 23 березня 2007 року у Куп`янському БТІ в книзі № 16, номер запису 2682, реєстраційний номер в реєстрі прав власності на нерухоме майно 11097171.
Свої зобов`язання за кредитним договором АТ КБ "ПриватБанк" виконало в повному обсязі, надавши відповідачу кредит в розмірі, передбаченому умовами кредитного договору.
Договором іпотеки, укладеним між відповідачем та позивачем, передбачене право іпотекодавця на реєстрацію у предметі іпотеки інших осіб лише при умові отримання від іпотекодержателя письмової згоди на такі дії. Враховуючи той факт, що іпотекодержатель не надавав своєї згоди на відповідну реєстрацію осіб за адресою предмету іпотеки, позивач вважає, що реєстрація осіб у предметі іпотеки є порушенням умов цивільно-правового договору та статті 629 ЦК України і зняття таких осіб з реєстраційного обліку є захистом прав іпотекодержателя та повинне відбуватись на підставі рішення суду.
Відповідно до умов п. 18.12 договору іпотеки визначений обов`язок іпотекодавця не надавати документи у відповідні державні органи з метою реєстрації будь-яких осіб у предметі іпотеки без згоди на це іпотеко держателя та нотаріального посвідчення згоди цих осіб на їх виселення в разі звернення стягнення на предмет іпотеки.
Даний обов`язок було порушено відповідачем ОСОБА_2 , а саме в предметі іпотеки житловому будинку був зареєстрований відповідач ОСОБА_3 .
Таким чином, відповідач та усі інші мешканці, що були зареєстровані у житловому приміщенні, що є предметом іпотеки, з порушенням вимог законодавства, не мають права користування будинком, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
У зв`язку з наведеним, АТ КБ "ПриватБанк" просило суд: припинити дії, які порушують право сторони договору шляхом визнання дій відповідача ОСОБА_2 щодо реєстрації у предметі іпотеки відповідача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 неправомірними та зняти ОСОБА_3 з реєстрації.
Ухвалою Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 14 грудня 2021 року відкрите провадження у справі, розгляд якої призначено за правилами загального позовного провадження.
Згідно розпорядження голови Верховного Суду України від 18.03.2022 року № 11/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» зазначену справу було передано 29 березня 2023 року за підсудністю до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області.
Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 жовтня 2023 року підготовче провадження у справі закрите, справу призначено до судового розгляду по суті.
В судовому засіданні представник позивача Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" Яценко А.О. вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позові, просив позов задовольнити, у разі повторної неявки відповідачів в судове засідання не заперечував проти ухвалення заочного рішення.
Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , кожен окремо, в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи та відзиву на позовну заяву суду не подавали.
Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Враховуючи наведене, судом постановлено ухвалу про проведення заочного розгляду справи.
У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд 06.03.2024 року розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Суд, заслухавши представника позивача, дослідивши надані позивачем докази, дійшов такого висновку.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.
Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Судом встановлено, що 23 березня 2007 року між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк "ПриватБанк" (правонаступником якого є позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк") та відповідачем ОСОБА_2 укладено кредитний договір № HAH0GK01270003, відповідно до умов якого Банк надав відповідачу кредит у розмірі 14 950,00 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,00% на місяць, з кінцевим терміном повернення до 22 березня 2022 року, а відповідач зобов`язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.
Так, п. 7.1 Кредитного договору Банк надав відповідачу ОСОБА_2 кредитні кошти на строк з 23.03.2007 р. по 22.03.2022 р. включно, у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 14 950,00 доларів США на наступні цілі: у розмірі 13 000,00 доларів США на придбання квартири, а також у розмірі 1 950,00 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного Договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,75% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно п. 3.11 даного Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2 даного Договору.
Встановлено, що в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк "ПриватБанк" (правонаступником якого є позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк") та відповідачем ОСОБА_2 23 березня 2007 року укладено договір іпотеки № б/н, відповідно до умов п. 33.3 якого, відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок з надвірними будівлями загальною площею 59,40 кв. м., житловою площею 32,20 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який належить відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 21 березня 2007 року приватним нотаріусом Куп`янського міського нотаріального округу Харківської області Башинською Л.В. за р.№ 377, зареєстрованого 23 березня 2007 року у Куп`янському БТІ в книзі № 16, номер запису 2682, реєстраційний номер в реєстрі прав власності на нерухоме майно 11097171. Предмет іпотеки передається в іпотеку з невід`ємними приналежностями, які знаходяться в ньому та зареєстрований у встановленому законом порядку як окремий виділений в натурі об`єкт права власності. Цільове призначення предмету іпотеки жила нерухомість.
Сторони погодили, що вартість предмета іпотеки складає 65 650,00 грн. (п. 33.4 Договору іпотеки).
Пунктом 33.5 Договору іпотеки визначено, що іпотекодавець свідчить, що на момент підписання цього договору право власності на предмет іпотеки зареєстровано згідно з чинним законодавством.
Відповідно до п. 18.10 та п. 18.11 Договору іпотеки, іпотекодавець зареєстрував право власності на предмет іпотеки згідно з чинним законодавством. Протягом 3-х днів з моменту реєстрації права власності предмет іпотеки згідно п. 18.10 цього договору іпотекодавець зобов`язується передати правовстановлюючі документи на предмет іпотеки на зберігання іпотекодержателю до дати остаточного погашення заборгованості за Кредитним договором.
Відповідно до умовп. 18.12 Договору іпотеки визначений обов`язок іпотекодавця не надавати документи у відповідні державні органи з метою реєстрації будь-яких осіб у предметі іпотеки без згоди на це іпотеко держателя та нотаріального посвідчення згоди цих осіб на їх виселення в разі звернення стягнення на предмет іпотеки.
Свої зобов`язання за кредитним договором АТ КБ «ПриватБанк» виконало в повному обсязі, надавши відповідачу ОСОБА_2 кредит в розмірі, передбаченому умовами кредитного договору.
АТ КБ «ПриватБанк» у позові посилалося на те, що відповідач ОСОБА_3 , що був зареєстрований у житловому приміщенні, що є предметом іпотеки, з порушенням вимог законодавства, не має права користування будинком, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а тому останній повинен бути знятий р реєстрації за вказаною адресою.
Вирішуючи спір по суті заявлених вимог, суд застосовує наступні норми права.
Згідно з приписами ч. 1ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Частиною першою статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Положеннями статті 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
Згідно з частиною першою статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.
Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.
Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя чи іпотечний договір, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є документами, що підтверджують перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Право власності іпотекодержателя на предмет іпотеки виникає з моменту державної реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя чи відповідного застереження в іпотечному договорі (частини перша-третя статті 37 Закону «Про іпотеку»).
Порядок звернення стягнення і реалізація предмету іпотеки передбачений пунктами 22-26 договору іпотеки, укладеного між Банком і відповідачем ОСОБА_2 23 березня 2007 року, в тому числі й відповідним застереженням в іпотечному договорі згідно п. 27 договору іпотеки.
Відповідно до пунктів 16.7 та 16.7.2 договору іпотеки Банк, з метою задоволення своїх вимог і в порядку, передбаченому п. 22 цього договору іпотекодержатель вправі звернути стягнення на предмет іпотеки незалежно від настання термінів виконання будь-якого із зобов`язань за кредитним договором у випадку пред`явлення іпотекодавцем предмета іпотеки в користування третім особам без письмової згоди іпотекодержателя.
Як вбачається з матеріалів справи, АТ КБ «Приватбанк» не скористався своїм правом звернення стягнення на предмет іпотеки, а звернувся до суду за захистом своїх порушених прав шляхом визнання дій відповідача ОСОБА_2 щодо реєстрації у предметі іпотеки відповідача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 неправомірними та зняти ОСОБА_3 з реєстрації.
Вирішуючи спір по суті заявлених вимог, суд застосовує наступні норми права.
Так, статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до положень статей 39, 40 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.
У статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
У пункті 33 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року в справі № 761/5115/17 (провадження № 14-391цс19) вказано, що: «одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном (негаторний позов). Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним, зокрема і у випадку, коли перешкоди у здійсненні зазначеного права чинить власник майна».
Порядок виселення із займаного жилого приміщення передбачений статтею 109 ЖК України, згідно з частиною першою якої звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи жиле приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.
Відповідно до частин другої, третьої статті 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
Таким чином, частина друга статті 109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту (позики), повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.
Таким чином, у справах N 305/388/17 та N 334/7331/15-ц Верховний Суд, установивши, що в іпотеку передано нерухоме майно, придбане не лише за кредитні кошти, а й за особисті кошти іпотекодавця, з посиланням на статтю 40 Закону України "Про іпотеку" тастаттю 109 ЖК Української РСР, зробив висновок про наявність правових підстав для виселення відповідачів без надання іншого житла.
Колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду погодилась з таким висновком, виходячи з того, що за змістом положень статей 39-40 Закону України "Про іпотеку" та статті 109 ЖК Української РСР виселення з предмета іпотеки без надання іншого житла можливе у випадку придбання житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, повністю або частково за рахунок кредитних коштів, незалежно від того, що інша частина такого приміщення була придбана за рахунок власних коштів іпотекодавця або належала йому до укладення договору іпотеки. У такому випадку при укладенні кредитного та іпотечного договорів позичальник та іпотекодавець усвідомлюють наслідки, які можуть настати при невиконанні або порушенні ними своїх зобов`язань за договорами, у вигляді виселення з предмета іпотеки без надання іншого житла. Інше тлумачення наведених норм матеріального права відкриває позичальнику за кредитним договором та іпотекодавцю можливість недобросовісного здійснення своїх прав та порушення зобов`язань за вищевказаними договорами, оскільки в такому випадку внесення в рахунок оплати придбаного за кредитні кошти приміщення будь-якої, навіть незначної частини власних коштів або наявність у власності іпотекодавця будь-якої, хоча б незначної частини приміщення, що є предметом іпотеки, унеможливить для іпотекодержателя повноцінно розпорядитися предметом іпотеки. Тобто за таких обставин буде знівельовано мету і сутність права іпотекодержателя задовольнити забезпечену іпотекою вимогу у спосіб, передбачений законом.
Отже, судам необхідно досліджувати питання, чи повністю за кредитні кошти придбано предмет іпотеки. У протилежному випадку виселення без надання іншого житла є неможливим.
Як вже було встановлено, в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк "ПриватБанк" (правонаступником якого є позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк") та відповідачем ОСОБА_2 23 березня 2007 року укладено договір іпотеки № б/н, відповідно до умов п. 33.3 якого, відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок з надвірними будівлями загальною площею 59,40 кв. м., житловою площею 32,20 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який належить відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 21 березня 2007 року приватним нотаріусом Куп`янського міського нотаріального округу Харківської області Башинською Л.В. за р.№ 377, зареєстрованого 23 березня 2007 року у Куп`янському БТІ в книзі № 16, номер запису 2682, реєстраційний номер в реєстрі прав власності на нерухоме майно 11097171. Предмет іпотеки передається в іпотеку з невід`ємними приналежностями, які знаходяться в ньому та зареєстрований у встановленому законом порядку як окремий виділений в натурі об`єкт права власності. Цільове призначення предмету іпотеки жила нерухомість.
Відповідно до п. 18.10 та п. 18.11 Договору іпотеки, іпотекодавець зареєстрував право власності на предмет іпотеки згідно з чинним законодавством. Протягом 3-х днів з моменту реєстрації права власності предмет іпотеки згідно п. 18.10 цього договору іпотекодавець зобов`язується передати правовстановлюючі документи на предмет іпотеки на зберігання іпотекодержателю до дати остаточного погашення заборгованості за Кредитним договором.
В той же час, суд зауважує, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження права власності на іпотечний житловий будинок за відповідачем ОСОБА_2 , а саме: договір купівлі-продажу від 21 березня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Куп`янського міського нотаріального округу Харківської області Башинською Л.В. за р.№ 377 та Витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно або Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.
За відсутності вказаних документів, суд позбавлений можливості встановити, чи зареєстровано право власності на іпотечну квартиру за відповідачем ОСОБА_2 , зокрема встановити, за які кошти та в якому саме розмірі було вчинено купівлю іпотечного майна, як і відсутні докази того, що Банк звернув стягнення на предмет іпотеки.
Отже, оскільки матеріали справи не містять достовірних доказів, що Банк звернув стягнення на предмет іпотеки та, що спірний жилий будинок був придбаний відповідачем ОСОБА_2 за кредитні кошті, повернення якого забезпечене іпотекою - вказаним будинком, у зв`язку з чим суд вважає позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими.
Згідно з частинами першою та шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з частинами першою та шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Крім того, суд вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.
Також слід зазначити, що згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.
Таким чином, аналізуючи вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк".
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в задоволенні позову, судовий збір покладається на позивача.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 81, 82, 141, 142, 259, 263-265, 268, 272, 273, 280-282, 354 ЦПК України, суд, -
В задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання дій щодо реєстрації у предметі іпотеки третіх осіб неправомірними, виселення та зняття їх з реєстрації - відмовити.
Судові витрати покласти на позивача Акціонерне товариство Комерційний банк"ПриватБанк".
Учасники справи:
- відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2
- відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

Повне рішення суду складено 06 березня 2024 року.

Суддя Д. І. Городецький