Справа № 357/9194/24
Провадження № 2/357/3853/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2024 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі: головуючого судді - Бондаренко О. В., за участю секретаря судового засідання - Вангородської О.С. розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Білоцерківської міської ради Київської області, про визнання права власності на житловий будинок,

В С Т А Н О В И В :

01.07.2024 ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом мотивуючи тим, що він з 1980 року проживає у житловому будинку загальною площею 35,4 кв. м. за адресо: АДРЕСА_1 , але своє право на цей будинок не зареєстрував. В травні 2024 року він звернувся до державного реєстратора Білоцерківської міської ради для проведення реєстрації права власності на свій житловий будинок садибного типу, як передбачено вимогами Закону України « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до ст. 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» для проведення державної реєстрації прав на житлові будинки, що збудовані до 05.08.1992, необхідно подати до уповноваженого орану документи - технічний паспорт, та документ, що посвідчує речові права на земельну ділянку під таким об`єктом. 29 травня 2024 року державний реєстратор Білоцерківської міської ради Буримська Н.І. прийняла рішення №73388502 про відмову в проведенні реєстраційних дій, у зв`язку з відсутністю документа, що посвідчує речове право на земельну ділянку. Вказаний будинок розташований на земельній ділянці площею 1000 кв. м., яка виділялась для будівництва житлового будинку його батькові, ОСОБА_2 , згідно Договору на право застройки від 20.06.1948, строком на 55 років. На цій земельній ділянці у 1949 році, його батьком було збудовано житловий будинок загальною площею 51,0 кв. м., з господарськими будівлями та спорудами - літня кухня літ. «Б», сарай літ. «В», сарай літ. «Г», сарай літ. «Д». ІНФОРМАЦІЯ_1 його батько - ОСОБА_2 помер. 14 лютого 1985 року, рішенням Білоцерківського міського народного суду, було ухвалено: продовжити ОСОБА_3 строк для прийняття спадщини, що залишилася після смерті ОСОБА_2 та визнано за нею, ОСОБА_3 , право власності на будинок АДРЕСА_1 , залишеного після смерті ОСОБА_2 , право власності на який зареєстровано в бюро технічної інвентаризації згідно вимог, діючого на той час законодавства. Він, ОСОБА_1 , проживав у господарській будівлі (сараї), яку переобладнав під житловий будинок, але дозвільні документи на таке переобладнання були відсутні.18 серпня 1989 року рішенням № 264 виконавчого комітету Білоцерківської міської Ради народних депутатів «Про впорядкування документів індивідуальних забудовників міста», було надано дозвіл, ОСОБА_3 для проживання ОСОБА_1 , на переобладнання сараюрозміром 5,59 х 6,40 у житлове приміщення, оскільки право користування земельною ділянкою перейшло до ОСОБА_3 (його матері), після ОСОБА_2 (його батька). Отже на земельній ділянці площею 1000 кв. м., яка виділялась ОСОБА_2 на 55 років, станом на серпень 1989 року було два житлові будинки, за однією адресою: АДРЕСА_1 , а право власності зареєстровано на один житловий будинок під літ. «А», загальною площею 51,0 кв. м. за ОСОБА_3 , що підтверджується інформацією наданою Комунальним підприємством Київської обласної ради «Київське обласне бюро технічної інвентаризації», яка отримана державним реєстратором через електронну систему обміну інформацією №32069 від 04.04.2024.Право власності на житловий будинок літ. «Б», що переобладнаний із сараю, загальною площею 32,3 кв. м., на даний час має загальну площу - 35,4 кв. м., не оформлено та не зареєстровано в установленому законом порядку ні за ОСОБА_3 ні за ним, ОСОБА_1 . За погодженням із своєю мамою ОСОБА_3 , після проведення робіт по переобладнанню сараю в житловий будинок, він мав оформити на себе право власності, але не здійснив цього. Однак, особові рахунки на електропостачання, газопостачання по будинку відкриті на нього, що підтверджується робочим проектом на газопостачання та квитанціями про сплату за послуги електропостачання та газопостачання. ІНФОРМАЦІЯ_2 його мати - ОСОБА_3 померла. Житловий будинок під літерою «А», в якому вона проживала та була власницею, за природних обставин та конструктивних елементів, велика частина яких становила деревина - руйнується. Для оформлення правових документів на житловий будинок під літ. «Б», в якому він проживає та який було легалізовано, згідно рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської Ради народних депутатів від 18.08.1989 № 264 «Про впорядкування документів індивідуальних забудовників міста», 08 листопада 2022 року ФОП ОСОБА_4 було виготовлено технічний паспорт на будинок садибного типу, інвентаризаційна справа № 1015, інформація про який внесена до Реєстру будівельної діяльності, реєстраційний номер ТІ01:6942-4979-6141-2248, ідентифікатор об`єкта будівництва реєстраційний номер 01.3015476.4979598.20231221.77.0000.91, це підтверджує, що житловий будинок, відповідає ознакам надійної та безпечної експлуатації об`єкта та надає можливість вважати закінчений будівництвом об`єкт готовим до експлуатації. Земельна ділянка на якій розташовано житлові будинки, яка виділялась його батькові, згідно Договору на забудову, фактично була розділена в натурі на окремі земельні ділянки під житловими будинками в натурі, але юридично не оформлена. Рішень про передачу земельної ділянки у власність, Білоцерківська міська рада не приймала, тому земельна ділянка належить територіальній громаді Білоцерківської міської ради та відноситься до комунальної власності. Земельна ділянка на якій розташовано його житловий будинок (переобладнаний з сараю) виділена в натурі, але не зареєстрована відповідно до вимог діючого законодавства. Для оформлення земельної ділянки для обслуговування його житлового будинку, який зазначено в технічному паспорті, виготовленому 10.07.1989 літ. «Б», а в технічному паспорті від 04.11.2022 як літ. «А», виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Однак, провести реєстрацію земельної ділянки він не маю можливості, оскільки право на житловий будинок не зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, як передбачено вимогами законодавства. Відповідно до п.п. 5 розділу X Перехідних положень Земельного кодексу України під час дії воєнного стану земельні відносини регулюються з урахуванням таких особливостей, зокрема безоплатна передача земель державної, комунальної власності у приватну власність, надання дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою такої безоплатної передачі, розроблення такої документації забороняється. Положення цього підпункту не поширюються на безоплатну передачу земельних ділянок у приватну власність власникам розташованих на таких земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), а також на безоплатну передачу у приватну власність громадянам України земельних ділянок, переданих у користування до набрання чинності цим Кодексом. Відповідно до вимог Державного земельного кадастру, для реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі під існуючу будівлю, обов`язковою вимогою є реєстрація прав на будівлю. Без реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі, Білоцерківська міська рада не приймає рішень щодо передачі земельної ділянки. Оскільки відсутні рішення про передачу земельної ділянки по АДРЕСА_1 , зареєструвати право на житловий будинок він не має можливості, а тому вимушений звертатися до суду з відповідним позовом. Тому просив визнати за ним, ОСОБА_1 право власності на житловий будинок загальною площею 35,4 кв. м., за адресою: АДРЕСА_1 .

23.07.2024, після усунення позивачем недоліків позову, судом прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 09.09.2024 -09:30 год.

15.08.2024 представник відповідача направив до суду відзив на позовну заяву, який зареєстрований судом 20.08.2024, обґрунтовуючи тим, що відповідно до ч.1 ст. 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та п. 80 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127,для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, і щодо зазначених об`єктів нерухомості раніше не проводилася державна реєстрація прав власності, подаються: виписка із погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою; документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку під таким об`єктом, крім випадку, коли таке речове право зареєстровано в Державному реєстрі прав. Для здійснення державної реєстрації прав власності на зазначені об`єкти документом, що посвідчує речові права на земельну ділянку під таким об`єктом, може також вважатися рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність. З огляду на зазначене, позивач не надає до позовної заяви жодного з перелічених документів. Позивач надає технічний паспорт на будинок садибного типу, створений фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 08 листопада 2022 року, проте технічний паспорт - це документ, який має довідкову інформацію про фактичний стан нерухомості, а саме: про площі, поверховості, дату побудови, капремонту, товщину стін, технічні характеристики покрівлі та фундаменту, однак не може бути правовстановлюючим документом, що посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна та єдиною підставою для реєстрації права власності на вказаний об`єкт нерухомості. В позовній заяві значиться, що позивач проживав у господарській будівлі (сараї), яку самовільно переобладнав під житловий будинок, але, при цьому, самостійно визнає, що дозвільні документи на таке переобладнання були відсутні. Згідно з Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 21 грудня 2022 у справі №263/18985/19, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Відповідно до Постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 у справі №916/1174/22 самочинне будівництво нерухомого майна особою, яка не є власником земельної ділянки, слід розглядати як порушення прав власника відповідної земельної ділянки. В даному випадку, земельна ділянка, на якій розташоване нерухоме майно, яке є предметом позову, юридично не оформлена та вказана земельна ділянка належить Білоцерківській міській територіальній громаді і відноситься до комунальної власності. В позовній заяві позивач стверджує, що його батькові - ОСОБА_2 було виділено земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , згідно з Договором на право застройки від 20 червня 1948 року, однак, до матеріалів справи вищевказаний договір позивач не додає. Отже, об`єкт нерухомості є самочинно збудованим, оскільки під його будівництво не була відведена земельна ділянка, дозвіл на проведення будівельних робіт не надавався, проект не затверджувався. Позивач, який здійснив самочинне будівництво нерухомого майна, не набув права власності на нього. Також відсутня обставина надання позивачу земельної ділянки в установленому порядку під уже збудоване нерухоме майно, як необхідна умова для визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за рішенням суду, відповідно до ч.3 ст.376 ЦК України. Тому, просив відмовити у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , про визнання права власності на житловий будинок, загальною площею 35, 4 кв. м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а справу розглядати без участі представника Білоцерківської міської ради.

09.09.2024 судом постановлено ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про відкладення підготовчого засідання на 03.10.2024 - 09:30, за клопотанням представника позивача.

03.10.2024 судом постановлено ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про закриття підготовчого провадження у справі та призначення справи до розгляду на 04.11.2024-11:30.

Позивач - ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце засідання повідомлений належним чином, причини неявки суд не повідомив.

Представник позивача, адвокат Овчаренко Дмитро Костянтинович, у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце засідання повідомлений належним чином, подав до суду заяву про розгляд справи за відсутності позивача та його представника, позов підтримує у повному обсязі. Також, подав до суду письмові пояснення у справі, в яких зазначив, що він не погоджується з твердженням відповідача щодо ненадання позивачем документів у підтвердження державної реєстрації на житловий будинок, що збудований до 1992 року, які визначені Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджених постановою КМ України від 25.12.2025 № 1127 (далі - Порядок № 1127). Відповідно до ст. 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та п. 80 Порядку № 1127, виписка із по господарської книги надається в тому випадку органами місцевого самоврядування, якщо відповідно до законодавства ними здійснювалося ведення по господарського обліку. Якщо такий облік був відсутній, то виготовляється технічний паспорт на житловий будинок для реєстрації прав на нього. Оскільки в м. Біла Церква по господарський облік не проводився, було виготовлено технічний паспорт. Крім того, документи передбачені п. 80 Порядку № 1127 подавалися до державного реєстратора, яким було відмовлено у реєстрації права власності на житловий будинок, у зв`язку із відсутністю зареєстрованого права власності (користування) на земельну ділянку за позивачем. Але ж Білоцерківська міська рада виділила земельну ділянку батьку позивача, який помер. На вказаній земельній ділянці у 1984 році виконавчий комітет Білоцерківської міської ради своїм рішенням від 18.08.1989 за № 264 надав дозвіл на переобладнання сараю під житлове приміщення для позивача без розподілу існуючої земельної ділянки на дві окремі, всупереч законодавства діючого на той час. З огляду на вимоги ст.31Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та п. 4.30 рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 18.08.1989 за № 264, відсутні підстави та документи для заперечень проти визнання за позивачем права власності на вказаний житловий будинок.

Відповідача - Білоцерківська міська рада Київської області представника до суду не направила, про дату, час та місце засідання повідомлена належним чином, у відзиві представник відповідача просив проводити розгляд справи за відсутності представника Білоцерківської міської ради Київської області.

Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 79, 80 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований та проживає з 01.02.1974 року за адресою: АДРЕСА_1 ,18 березня 2024 року він звернувся до державного реєстратора Білоцерківської міської ради Київської області із заявою щодо реєстрації права власності на будинок садибного типу, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , до якої додав документи: Технічний паспорт (Витяг з ЄДЕССБ) серія та номер документу Т101:6942-4979_6141-2248 від 08.11.2022, рішення органу місцевого самоврядування щодо об`єкта речового права № 264 від 18.08.1989, виданого Білоцерківською міською радою народних депутатів, Договір про право забудови від 20 червня 1948 року, видавник Білоцерківський відділ комунального господарства Виконкому міської ради депутатів трудящихся, однак рішенням державного реєстратора Білоцерківської міської ради Київської області Бурімської Наталії Іванівни від 29 травня 2024 року за № 73388502 позивачу було відмовлено у проведенні реєстраційних дій, що підтверджено матеріалами справи (а.с.7-8,26).

З рішення державного реєстратора Білоцерківської міської ради Київської області Бурімської Наталії Іванівни від 29 травня 2024 року за № 73388502 (а.с.26), вбачається, що ОСОБА_1 було відмовлено у проведенні реєстраційних дій щодо реєстрації права власності на будинок садибного типу, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з тим, що згідно отриманих відомостей з Комунального підприємства Київської обласної ради «Київське обласне бюро технічної інвентаризації» про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно №32069 від 04.04.2024, щодо реєстрації права власності на паперових носіях стосовно житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , встановлено, що згідно архівних даних, право власності на вказаний об`єкт нерухомого майна на праві приватної власності зареєстроване за ОСОБА_3 , на підставі рішення Білоцерківського народного суду; згідно поданих заявником документів - житловий будинок побудований до 05 серпня 1992 року, на будинок виготовлений технічний паспорт, є рішення органу місцевого самоврядування щодо об`єкта речового права № 264 від 18.08.1989, видане Білоцерківською міською радою народних депутатів та Договір про право забудови від 20 червня 1948 року, що виданий Білоцерківським відділом комунального господарства Виконкому міської ради депутатів трудящихся, однак відсутній документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку під об`єктом нерухомого майна.

Згідно Договору на право забудови від 20 червня 1948 року (а.с. 9-11), земельна ділянка комунальної власності в АДРЕСА_2 , у межах згідно викопіровки з генерального плану Білоцерківського району та акту відведення ділянки, площею 1000 кв.м. була надана ОСОБА_2 для зведення одноповерхового житлового будинку площею 30,60 кв.м., вказана земельна ділянка надана забудовнику на п`ятдесят п`ять років з 1948 по 2003 роки.

З Інвентаризаційної справи на домоволодіння АДРЕСА_1 (а.с. 21-на звороті), вбачається, що 10 травня 1961 року Білоцерківським МБТІ за реєстровим номером 4033, на підставі рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської Ради депутатів трудящихся, за ОСОБА_5 було зареєстроване право власності на будинок АДРЕСА_1 .

З відомостей про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно Комунального підприємства Київської обласної ради «Київське обласне бюро технічної інвентаризації» про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно № 32069 від 04.04.2024 (а.с. 40), вбачається, що згідно архівних даних реєстрових книг Бюро право власності на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , на праві приватної власності зареєстровано на ім`я ОСОБА_3 , згідно з рішенням Білоцерківського народного суду, проте, відомості щодо реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна за вказаною адресою за громадянином ОСОБА_1 відсутні у КП КОР «Київське обласне бюро технічної інвентаризації».

Згідно Інвентаризаційної справи на домоволодіння АДРЕСА_1 (а.с.19-24), станом на 28.04.1984 у даному домоволодінні наявний житловий будинок загальною площею 51,0 кв.м., житловою площею 15,9 кв.м., підсобні приміщення 35,1 кв.м., а також наявні самовільні забудови: літ. «Б» - літня кухня 6,36х5,48, літ «Г» - тамбур 3,78х2.97, літ «В» - сарай 3,45х2,45, літ «Г» - сарай 2,45х2,35, літ. «Д» - сарай 2,75х2,30.

З п. 4.30 рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської Ради народних депутатів від 18 серпня 1989 року за № 264 (а.с.25), вбачається, що ОСОБА_6 , яка проживає по АДРЕСА_1 у будинку житловою площею 15,9 кв.м., сім?єю з двох чоловік, будо надано дозвіл на переобладнання сараю розміром 3,49х6,40 у житлове приміщення для мешкання сина ОСОБА_7 (так у документі) ОСОБА_8 із сім`єю з 4 чоловік, прибудову до сараю розміром 2,99х3,80 для кухні, сарай «з» розміром 3,95х4,10, сарай «В» розміром 3,45х2,48 для утримання худоби.

Згідно Технічного паспорту від 10.07.1989, по домоволодінню АДРЕСА_1 , право власності на яке зареєстровано за ОСОБА_6 (а.с.13-18), рахується: літ «А» - житловий будинок 1949 року побудови, площею 63,5 кв.м., літ «Б» - житловий будинок 1979 року побудови, площею 16,6 кв.м., літ «В» - сарай 1983 року побудови, літ «Г» - сарай з погрібом 1949 року побудови, літ «Д» - сарай 1988 року побудови, літ «Е» - вбиральня, літ «Ж» - вбиральня, літ «З» - сарай 1988 року побудови, «1-3 огорожа дерев`яна, а будівлі: літ «Б», «б» - житловий будинок, літ «В» - сарай, літ «Г» - сарай з погрібом, літ «Д» - сарай, літ «З» - сарай є самовільною забудовою. Також, вбачається, що житловий будинок літ «Б» має загальну площу 32,3 кв.м., складається з двох житлових кімнат та підсобного приміщення.

Зі свідоцтва про смерть Серії НОМЕР_1 (а.с.39), вбачається, що ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 77 років у місті Біла Церква Київської області.

Згідно Технічного паспорту, виготовленого на замовлення ОСОБА_1 (а.с.27-38), за адресою: АДРЕСА_1 , розташований будинок садибного типу 1979 року побудови, літ «А» - загальною площею 35,4 кв.м., складається з кухні - 8,4 кв.м, коридору - 6,4 кв.м., ванної кімнати - 3,4, кв.м, житлової кімнати - 17,2 кв.м.

З матеріалів справи (а.с. 59-61), вбачається, що 20.02.2003 Білоцерківською філією по експлуатації газового господарства ВАТ «Київоблгаз» було затверджено робочий проект газопостачання садового будинку АДРЕСА_1 , згідно технічних умов № 553 від 19.02.2003 та поетажного плану, виданого Білоцерківським БТІ.

З матеріалів справи (а.с. 95-97), вбачається, що позивачем сплачуються кошти: на рахунок ТОВ «Київська обласна ЕК» на підставі Договору про постачання електричної енергії; на рахунок АТ «Київоблгаз» та Газопостачальної компанії «Нафтогаз» за надані послуги за адресою: АДРЕСА_1 , по особовим рахункам, відкритим на ім`я ОСОБА_1 .

При вирішенні спору суд виходить з наступного.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

З урахуванням наведених приписів правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20), зазначено, що порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Водночас позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

За змістом ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та мирно володіти своїм майном; право приватної власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Згідно з положеннями ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч.1 ст. ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша та друга статті 319 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Згідно зі ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі ст. 392 цього Кодексу, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.

Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно.

Така правова позиція відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у його постановах від 02 травня 2018 року у справі № 914/904/17, від 27 червня 2018 року у справі № 904/8186/17 та від 11 квітня 2019 року у справі № 910/8880/18, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, відступати від яких Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18не вбачає правових підстав.

Також, передумовою для застосування цієї статті є відсутність іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права.

Позивачем у такому позові може бути суб`єкт, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку із наявністю щодо цього права сумнівів з боку третіх осіб чи необхідністю одержати правовстановлюючі документи.

Так, однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою.

Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц.

Водночас такий спосіб захисту, як віндикаційний позов, не може бути застосований, якщо право на об`єкт нерухомості ні за ким не зареєстроване, а позивач не може зареєструвати своє право на об`єкт нерухомості, бо не здатний беззаперечно підтвердити своє право власності на об`єкт нерухомості належними правовстановлюючими документами.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18 дійшла висновку, що це правило за аналогією закону має застосовуватися не тільки у випадках, коли власник втратив документ, який засвідчує його право власності, а й у випадках, коли наявні в нього документи не дають змоги беззаперечно підтвердити своє право власності на нерухоме майно, але лише за умови, що право на майно не зареєстроване за іншою особою. Якщо така реєстрація здійснена, то належним способом захисту, як зазначено вище, є віндикаційний позов, а не позов про визнання права власності.

Отже, за позовом про визнання права власності на будівлю, споруду, право на яку ні за ким не зареєстроване, належним відповідачем є власник земельної ділянки, на якій така будівля, споруда розташована.

Так, судове рішення про визнання права власності на будівлю, споруду є підставою для державної реєстрації права власності за позивачем (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»), якщо на момент такої реєстрації власником земельної ділянки, на якій розміщена будівля, споруда є відповідач, а право власності на будівлю, споруду ні за ким не зареєстроване.

Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги, зазначає, що його житловий будинок садибного типу розташований на земельній ділянці площею 1000 кв. м., яка виділялась для будівництва житлового будинку його батькові, ОСОБА_2 , згідно Договору на право застройки від 20.06.1948, строком на 55 років, на якій у 1949 році, його батьком було збудовано житловий будинок загальною площею 51,0 кв. м., з господарськими будівлями та спорудами - літня кухня літ. «Б», сарай літ. «В», сарай літ. «Г», сарай літ. «Д». 14.02.1985 рішенням Білоцерківського міського народного суду, було зокрема, визнано за, ОСОБА_3 , право власності на будинок АДРЕСА_1 , який залишився після смерті ОСОБА_2 , та право власності на який зареєстровано в бюро технічної інвентаризації. Він, ОСОБА_1 , проживав у господарській будівлі (сараї), яку переобладнав під житловий будинок, але дозвільні документи на таке переобладнання були відсутні, однак, 18.08.1989 рішенням № 264 виконавчого комітету Білоцерківської міської Ради народних депутатів «Про впорядкування документів індивідуальних забудовників міста», ОСОБА_3 було надано дозвіл для проживання ОСОБА_1 , на переобладнання сараю розміром 5,59 х 6,40 у житлове приміщення, оскільки право користування земельною ділянкою перейшло до ОСОБА_3 (його матері), після ОСОБА_2 (його батька). Також, зазначає, що на земельній ділянці площею 1000 кв. м., станом на серпень 1989 року було два житлові будинки, за однією адресою: АДРЕСА_1 , а право власності зареєстровано на один житловий будинок під літ. «А», загальною площею 51,0 кв. м. за ОСОБА_3 . Право власності на житловий будинок літ. «Б», що переобладнаний із сараю, загальною площею 32,3 кв. м., на даний час має загальну площу - 35,4 кв. м., не оформлено та не зареєстровано в установленому законом порядку. ІНФОРМАЦІЯ_4 його мати - ОСОБА_3 померла, тому для оформлення правових документів на житловий будинок під літ. «Б», 08.11.2022 ФОП ОСОБА_4 було виготовлено технічний паспорт на будинок садибного типу, однак у зв`язку з прийняттям державним реєстратором Білоцерківської міської ради рішення №73388502 про відмову в проведенні реєстраційних дій, зокрема, реєстрації права власності на житловий будинок садибного типу, через відсутність документа, що посвідчує речове право на земельну ділянку, він вимушений звертатися до суду з даним позовом.

Представник відповідача, заперечуючи проти позову, зазначає, що у позовній заяві значиться, що ОСОБА_1 проживав у господарській будівлі (сараї), яку самовільно переобладнав під житловий будинок, але, при цьому, самостійно визнає, що дозвільні документи на таке переобладнання були відсутні. В даному випадку, земельна ділянка, на якій розташоване нерухоме майно, яке є предметом позову, юридично не оформлена та вказана земельна ділянка належить Білоцерківській міській територіальній громаді і відноситься до комунальної власності. Отже, об`єкт нерухомості є самочинно збудованим, оскільки під його будівництво не була відведена земельна ділянка, дозвіл на проведення будівельних робіт не надавався, проект не затверджувався. Позивач, який здійснив самочинне будівництво нерухомого майна, не набув права власності на нього.

Суд критично оцінює твердження позивача та враховує твердження відповідача, виходячи з наступного.

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави Право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону (ч. 1, 2 ст. 373 ЦК України).

Елементом особливої правової охорони землі є норма ч.2 ст. 14 Конституції про те, що право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 374 ЦК України, суб`єктами права власності на землю (земельну ділянку) є фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.

Відповідно до ст. 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 83 Земельного кодексу України у комунальній власності перебувають: усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності та земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування.

Так, згідно Договору на право забудови від 20 червня 1948 року, земельна ділянка комунальної власності в АДРЕСА_2 площею 1000 кв.м. була надана ОСОБА_2 для зведення одноповерхового житлового будинку площею 30,60 кв.м., вказана земельна ділянка надана забудовнику на п`ятдесят п`ять років з 1948 по 2003 роки.

Також, з матеріалів справи (а.с. 62-94) вбачається, що на підставі заяви ОСОБА_1 2023 року Білоцерківським міськрайонним виробничим відділом Київської обласної філії ДП «Центр ДЗК» було розроблено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за адресою: АДРЕСА_1 , площа земельної ділянки: 0,0577 га, цільове призначення земельної ділянки: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), форма власності: комунальна.

Водночас, з пояснювальної записки (а.с. 64), вбачається, що технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) гр. ОСОБА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) в АДРЕСА_1 на території Білоцерківська Київської області розроблена на підставі рішення міської ради, однак матеріали технічної документації не містять відповідного рішення Білоцерківської міської ради Київської області щодо надання позивачу дозволу на розроблення документації із землеустрою.

Отже, в ході розгляду справи встановлено, що земельна ділянка, на якій розташований спірний житловий будинок, який є предметом позову, юридично не оформлена за позивачем, а земельна ділянка належить Білоцерківській міській територіальній громаді та відноситься до земель комунальної власності, що не заперечується сторонами у справі.

Згідно із ч.1 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже, правовий режим самочинного будівництва врегульовано ст. 376 ЦК України. Норми зазначеної статті є правовим регулятором відносин, які виникають у зв`язку із здійсненням самочинного будівництва.

Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у ч.1 ст. 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.

Саме такий правовий висновок, викладений Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1328цс15, а також Верховним Судом у постановах: від 18 лютого 2019 року у справі № 308/5988/17-ц, від 20 березня 2019 року у справі № 202/3520/16-ц, від 21 грудня 2022 у справі №263/18985/19, в якій між іншим зазначено, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 листопада 2023 року по справі № 916/1174/22 звертає увагу, що стаття 376 ЦК України розміщена у главі 27 «Право власності на землю (земельну ділянку)», тобто правовий режим самочинного будівництва пов`язаний з питаннями права власності на землю. Самочинне будівництво нерухомого майна особою, яка не є власником земельної ділянки, слід розглядати як порушення прав власника відповідної земельної ділянки.

Здійснення самочинного будівництва порушує права власника земельної ділянки, у тому числі у разі відсутності державної реєстрації права власності на самочинно побудоване нерухоме майно за відповідною особою. Факт самочинного будівництва змушує власника земельної ділянки діяти з урахуванням того, що на відповідній земельній ділянці наявні певні об`єкти нерухомості - що обмежує можливості як користування, так і розпорядження земельною ділянкою.

Крім того, самочинно побудоване нерухоме майно, право власності на яке не зареєстроване за жодною особою, все одно обмежує власника відповідної земельної ділянки в користуванні та розпорядженні такою земельною ділянкою.

Судом встановлено, що батько позивача - ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці загальною площею 1770 кв.м. здійснив будівництво житлового будинку та підсобні приміщення загальною площею 133 кв.м., всупереч договору на право забудови від 20 червня 1948 року, згідно якого ОСОБА_2 була надана земельна ділянка по АДРЕСА_2 площею 1000 кв.м. для зведення одноповерхового житлового будинку площею 30,60 кв.м., з дотриманням архітектурно-планувального ведення будівництва, будівельних, протипожежних і санітарних правил та згідно проекту затвердженого 25.07.1947.

10.05.1961 Білоцерківським МБТІ за реєстровим номером 4033, на підставі рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської Ради депутатів трудящихся, за ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , було зареєстроване право власності на будинок АДРЕСА_1 , що підтверджується копією інвентаризаційної справи (а.с. 19-24).

З копії Інвентаризаційної справи на домоволодіння АДРЕСА_1 , вбачається, що станом на 28.04.1984 у домоволодінні наявний житловий будинок загальною площею 51.0 кв.м., підсобні приміщення 35,1 кв.м., а також наявні самовільні забудови: літ. «Б» - літня кухня 6,36х5,48, літ «Г» - тамбур 3,78х2.97, літ «В» - сарай 3,45х2,45, літ «Г» - сарай 2,45х2,35, літ. «Д» - сарай 2,75х2,30.

Також, встановлено, що після смерті ОСОБА_2 , право власності на будинок АДРЕСА_1 , було визнано за ОСОБА_6 , на підставі рішення Білоцерківського міського народного суду Київської області від 14 лютого 1985 року, що також підтверджується відомостями про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно Комунального підприємства Київської обласної ради «Київське обласне бюро технічної інвентаризації» про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно № 32069 від 04.04.2024 (а.с. 12, 40).

З Технічного паспорту від 10.07.1989 (а.с. 13-18), вбачається, що власником даного домоволодіння АДРЕСА_1 є ОСОБА_6 , та по вказаному домоволодінні рахується: літ «А» - житловий будинок 1949 року побудови, площею 63,5 кв.м., літ «Б» - житловий будинок 1979 року побудови, площею 16,6 кв.м., літ «В» - сарай 1983 року побудови, літ «Г» - сарай з погрібом 1949 року побудови, літ «Д» - сарай 1988 року побудови, літ «Е» - вбиральня, літ «Ж» - вбиральня, літ «З» - сарай 1988 року побудови, «1-3 огорожа дерев`яна та будівлі: літ «Б», «б» - житловий будинок, літ «В» - сарай, літ «Г» - сарай з погрібом, літ «Д» - сарай, літ «З» - сарай є самовільною забудовою.

Також, з Технічного паспорту від 10.07.1989 вбачається, що житловий будинок літ «Б» має загальну площу 32,3 кв.м., складається з двох житлових кімнат та підсобного приміщення.

Водночас, з копії Технічного паспорту, виготовленого на замовлення ОСОБА_1 від 08.11.2022 (реєстраційний номер ТІ01:6942-4979-6141-2248) (а.с. 27-38), за адресою: АДРЕСА_1 вже розташований будинок садибного типу 1979 року побудови, літ «А» - загальною площею 35,4 кв.м., який складається з кухні - 8,4 кв.м, коридору - 6,4 кв.м., ванної кімнати - 3,4, кв.м, житлової кімнати - 17,2 кв.м.

Крім того, рішенням виконавчого комітету Білоцерківської міської Ради народних депутатів від 18 серпня 1989 року за № 264, саме ОСОБА_6 , яка проживала по АДРЕСА_1 у будинку житловою площею 15,9 кв.м., сім?єю з двох чоловік, будо надано дозвіл на переобладнання сараю розміром 3,49х6,40 у житлове приміщення для мешкання сина ОСОБА_7 (так у документі) ОСОБА_8 із сім`єю з 4 чоловік, прибудову до сараю розміром 2,99х3,80 для кухні, сарай «з» розміром 3,95х4,10, сарай «В» розміром 3,45х2,48 для утримання худоби.

Отже, об`єкт нерухомості, а саме житловий будинок садибного типу 1979 року побудови, загальною площею 35,4 кв.м., є самочинно збудованим, оскільки під його будівництво не була відведена земельна ділянка, дозвіл на проведення будівельних робіт не надавався, проект не затверджувався.

Водночас, в ході розгляду справи судом встановлено, що власником всього домоволодіння АДРЕСА_1 є ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 77 років у місті Біла Церква Київської області, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 39), отже, право власності на спірне майно зареєстроване за іншою особою, а саме матір`ю позивача, після смерті якої виникають спадкові відносини.

Слід зазначити, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР.

Спадкові відносини виникають з моменту відкриття спадщини. Як частина друга статті 1220 ЦК України, так і стаття 525 ЦК Української РСР визначають, що часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Оскільки спадкодавець - ОСОБА_6 , померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , тому правовідносини, що пов`язані із питаннями відкриття та прийняття спадщини після смерті такої особи на той час були врегульовані нормами ЦК УРСР у редакції 1963 року.

Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до ст. 560 ЦК УРСР, яка діяла на момент відкриття спадщини, є правом, а не обов`язком спадкоємця.

Відповідно до ст. 561 ЦК УРСР, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. При спадкоємстві як за законом, так і за заповітом свідоцтво може бути видане і раніше закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, якщо в державній нотаріальній конторі є дані про те, що, крім осіб, що заявили про видачу свідоцтва, інших спадкоємців немає.

Системний аналіз зазначених норм права діє підстави для висновку про те, що спадщина у вигляді всього спадкового майна належить спадкоємцям за законом, які прийняли спадщину з моменту відкриття спадщини. При цьому їм належить все спадкове майно, що належало спадкодавцю на час відкриття спадщини. Спадкоємець за законом не може спадкувати лише певну частину спадкового майна, а іншу не спадкувати. Аналогічний висновок у постанові КЦС ВС від 16.09.2020 у справі № 689/2303/16-ц.

ЦК УРСР 1963 року не обмежував строк для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом, при тому, що отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину відповідно до статті 560 ЦК УРСР, що діяла на момент відкриття спадщини, є правом, а не обов`язком спадкоємця. Аналогічний висновок міститься в постанові КЦС ВС від 29.01.2020 у справі № 355/1022/18.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України цей кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Відповідно до ч. 3 ст. 1296 ЦК України, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Тому, враховуючи, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 01.02.1974 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується його копією паспорта (а.с. 7-8), то він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, а саме домоволодінням АДРЕСА_1 , власником якого на момент відкриття спадщини була спадкодавець - ОСОБА_6 .

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7 свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину, в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до ч. 1 ст.1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно, який, відповідно до вимог ст. 68 Закону України «Про нотаріат», при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва та склад спадкового майна.

Діючим законодавством України чітко визначений порядок отримання спадкоємцем документа, який посвідчує його право на успадковане майно - свідоцтва про право на спадщину, видачу якого, відповідно до норм цивільного законодавства та Закону України «Про нотаріат», покладено на нотаріальний орган.

Позивач, обґрунтовуючи звернення до суду з даним позовом також зазначає, що відповідно до вимог Державного земельного кадастру, для реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі під існуючу будівлю, обов`язковою вимогою є реєстрація прав на будівлю. Без реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі, Білоцерківська міська рада не приймає рішень щодо передачі земельної ділянки. Тому, оскільки відсутні рішення про передачу земельної ділянки по АДРЕСА_1 , зареєструвати право на житловий будинок він не має можливості.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та пункту 80 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127 для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки,садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, і щодо зазначених об`єктів нерухомості раніше не проводилася державна реєстрація прав власності, подаються: виписка із погосподарської книги,надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою; документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку під таким об`єктом, крім випадку, коли таке речове право зареєстровано в Державному реєстрі прав. Для здійснення державної реєстрації прав власності на зазначені об`єкти документом, що посвідчує речові права на земельну ділянку під таким об`єктом, може також вважатися рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність.

Як зазначено вище у рішенні, 18.03.2024 ОСОБА_1 звернувся до державного реєстратора Білоцерківської міської ради Київської області із заявою щодо реєстрації права власності на будинок садибного типу, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та рішенням державного реєстратора Білоцерківської міської ради Київської області Бурімської Наталії Іванівни від 29 травня 2024 року за № 73388502 позивачу було відмовлено у проведенні реєстраційних дій, що підтверджено матеріалами справи (а.с. 26), однак, позивач не оскаржив вказане рішення в порядку адміністративного судочинства, а звернувся до суду з даним позовом про визнання права власності на житловий будинок.

Разом з тим, як встановлено судом, земельна ділянка, на якій розташований спірний будинок, належить Білоцерківській міській територіальній громаді, відноситься до земель комунальної власності та у позивача відсутнє будь-яке речове право на земельну ділянку, тому, державним реєстратором правомірно відмовлено у проведенні реєстраційних дій.

Водночас, слід зазначити, що отримавши свідоцтво про право на спадщину, видачу якого, відповідно до норм цивільного законодавства та Закону України «Про нотаріат», покладено на нотаріальний орган, тим самим зареєструвавши право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, як передбачено вимогами законодавства, позивач має право на звернення до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 ЗК України, із заявою про безоплатну передачу земельної ділянки у приватну власність власнику розташованого на таких земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), у відповідності до п.п. 5 п. 27 розділу X Перехідних положень ЗК України, яким передбачено, що під час дії воєнного стану земельні відносини регулюються з урахуванням таких особливостей, зокрема безоплатна передача земель державної, комунальної власності у приватну власність, надання дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою такої безоплатної передачі, розроблення такої документації забороняється. Положення цього підпункту не поширюються на безоплатну передачу земельних ділянок у приватну власність власникам розташованих на таких земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), а також на безоплатну передачу у приватну власність громадянам України земельних ділянок, переданих у користування до набрання чинності цим Кодексом.

У даному випадку вказані позивачем обставини з поданими доказами не є передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку, а суд не повноважний підміняти та виконувати функції, які належать до компетенції органів місцевого самоврядування та органів нотаріату за наявності іншого, окрім судового, шляху для реалізації права позивача на вказане майно.

Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення.

Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, судові витрати позивача не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст. 41 Конституції України, ст. 548, 549, 560, 561 ЦК УРСР 1963 року,ст.15, 16, 182, 317, 319, 321, 328, 373-376, 392 ЦК України, ст. 83, Перехідні положення ЗК України, ст. 4, 12, 76 - 81, 141, 223,258, 259, 263-265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

У задоволені позовної заяви ОСОБА_1 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 ) до Білоцерківської міської ради Київської області (, місцезнаходження: вулиця Ярослава Мудрого, будинок 15, місто Біла Церква, Київська область, 09117), про визнання права власності на житловий будинок, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення. Учасник справи, якому повний текст рішення не був вручений у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У задоволені позовної заяви ОСОБА_1 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 ) до Білоцерківської міської ради Київської області (, місцезнаходження: вулиця Ярослава Мудрого, будинок 15, місто Біла Церква, Київська область, 09117), про визнання права власності на житловий будинок, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення. Учасник справи, якому повний текст рішення не був вручений у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 14.11.2024.

Суддя: О. В. Бондаренко