ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 531/3436/23 Номер провадження 22-ц/814/3122/24Головуючий у 1-й інстанції Попов М. С. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - доповідача Дорош А.І.

Суддів: Лобова О.А., Триголова В.М.

при секретарі Коротун І.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

представник відповідача адвокат Литвиненко А.І.

переглянув у судовому засіданні в м. Полтава цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 адвоката Литвиненко Анни Іванівни

на рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 24 травня 2024 року, ухвалене суддею Поповим М.С., повний текст рішення складено 03 червня 2024 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення з житлового будинку

та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання будинку спільним сумісним майном подружжя та поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

05.12.2023 ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила суд виселити відповідача з житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 на праві власності належить будинок за адресою: АДРЕСА_1 . На даний час у вказаному будинку самовільно проживає колишній її чоловік ОСОБА_2 , який є відповідачем за первісним позовом. З 20.08.2011 сторони перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Карлівського районного суду від 12.02.2015. У спірному будинку відповідач не зареєстрований. На дату звернення до суду ОСОБА_2 не є членом сім`ї позивача ОСОБА_1 , право проживати у будинку вона йому не надавала. ОСОБА_1 неодноразово просила відповідача виселитися добровільно, проте останній відмовився це зробити. 07.10.2023 ОСОБА_1 поштою направила відповідачу вимогу про виселення з будинку до 01.11.2023, але він відмовився від отримання листа. На утриманні позивача ОСОБА_1 перебувають дві малолітні дочки, а належний їй будинок не містить достатню кількість кімнат для комфортного проживання позивача з дочками та відповідача окремими сім`ями. Житлова площа будинку складає всього 23,6 кв.м. Відповідач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 . У власності відповідача перебуває житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 . Зазначає, що вирішити питання про виселення відповідача можливо лише у судовому порядку, що змусило ОСОБА_1 звернутися до суду з позовною заявою про виселення ОСОБА_2 .

04.01.2024 ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання будинку за вище вказаною адресою спільним сумісним майном подружжя та поділ спільного майна подружжя, про визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину спірного будинку.

Зустрічні позовні вимоги мотивовані тим, що сторони перебували у шлюбі з 2011 та його було розірвано рішенням Карлівського районного суду від 12.02.2015. У 2011 та у 2016 роках у сторін народилися дві дочки: ОСОБА_3 та ОСОБА_3 . ОСОБА_2 зазначає, що шлюб фактично припинив своє існування не з моменту його розірвання рішенням суду, а лише з січня 2023. Житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_1 згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 11.10.2011. З родиною вони у ньому проживали з 2016. ОСОБА_2 за час проживання поліпшив будинок, вклав кошти у ремонт та перебудову, своєю працею та затратами збільшив вартість будинку. До поліпшення вартість будинку становила 67 858,00 грн, а станом на 30.11.2023 - 466 900,00 грн. Тому, з врахуванням наявності збільшення вартості житла, вважає, що є підстави для визнання за ним права власності на 1/2 частину вказаного будинку.

Рішенням Карлівського районного суду Полтавської області від 24 травня 2024 рокупозовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення з житлового будинку - задоволено.

Виселено ОСОБА_2 з житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання будинку спільним сумісним майном подружжя та поділ майна подружжя - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1073,60 грн.

Заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Карлівського районного суду Полтавської області від 15 січня 2024 року, після набрання рішенням законної сили - скасовано.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_2 на день звернення до суду не є членом сім`ї власника спірного об`єкту нерухомості, оскільки шлюб між сторонами було розірвано рішенням суду від 12.02.2015. Спірний будинок належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 11.10.2011, тобто вказане майно є її особистою приватною власністю дружини. При цьому, ОСОБА_1 належним чином обґрунтовано заявлені нею позовні вимоги та надано суду належні та допустимі докази, які дають суду підстави, з метою усунення перешкод у користуванні належним їй на праві власності житловим будинком, виселити ОСОБА_2 з вказаного житла.

Також судом встановлено, що з часу набуття ОСОБА_1 права власності на будинок за час спільного проживання сторін особиста приватна власність ОСОБА_1 зазнала перетворень і збільшилась у вартості: з 67 858,00 грн до 466 900,00 грн, але, враховуючи індекс інфляції (індекс споживчих цін) з 2011 по 2023 роки, вказане збільшення вартості спірного майна не можна назвати істотним. Крім того, судом визнано, що ОСОБА_2 не підтверджено належними та допустимими доказами, що у збільшення вартості майна були вкладені його окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність. Показаннями заявлених ним свідків також не підтверджено вказані обставини, оскільки вони лише зазначили, що ОСОБА_2 проводив деякі ремонтні роботи та заробляв кошти ремонтами автомобілів у гаражі, а факт вкладання власних коштів ОСОБА_2 в істотне поліпшення житла жоден свідок підтвердити не зміг. За таких обставин, суд позбавлений можливості визнати житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 ,об`єктом спільної сумісної власності подружжя, здійснити його поділ та визнати за ОСОБА_2 право власності на частину вказаного майна.

Додатковим рішенням Карлівського районного суду Полтавської області від 29 травня 2024 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати на оплату професійної правничої допомоги у розмірі 10 250,00 грн.

Додаткове рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що рішенням Карлівського районного суду Полтавської області від 24.05.2024 задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 у повному обсязі, проте не вирішено питання про стягнення судових витрат, понесених ОСОБА_1 на правничу допомогу. Згідно детального опису робіт (наданих послуг) від 25.05.2024, акту наданих послуг (виконаних робіт) від 25.05.2024 сума витрат, понесених ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу склала 10 250.00 грн. Враховуючи, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено у повному обсязі, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати, понесені нею на професійну правничу допомогу.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 адвокат Литвиненко А.І., посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про виселення з житлового будинку відмовити, а позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити, вирішити питання про розподіл судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що у 2011 та 2016 у сторін народилися дві дочки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Отже, не має виникати сумнівів у тому, що подружні відносини між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 продовжували існувати і після розірвання шлюбу, вони виховували спільних дітей і тому правовідносини, що виникли з 2015 року, охоплюються положеннями ст.ст. 60,62,70 СК України. Крім того вважає, що поза увагою суду залишилося питання встановлення факту, в якому вигляді, в якому технічному стані, за якою вартістю був отриманий будинок на момент прийняття спадщини. Водночас, суд не звернув уваги на курс долара США на момент початку поліпшення житлового будинку, а це 2011 рік, та момент виникнення спірних правовідносин 2023 рік. Зазначає, що станом на 30.09.2011 курс одного долара США становив 7,97 грн, а станом на 27.12.2023 вже становив 38,10 грн. Згідно свідоцтва про оцінку нерухомого майна №822 вартість об`єкту домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 50,33 кв.м., становить 466 900,00 грн. Таким чином, станом на 30.09.2011 вартість житлового будинку в доларовому еквіваленті становила 8 511,39 доларів США (67 858,00:7,97), а станом на 27.12.2023 вартість житлового будинку вже становила 12 215,92 доларів США (466 900,00 : 38,10). Різниця у вартості майна після його значного поліпшення становить 3 704,53 долара США. У гривневому еквіваленті відповідно становить 141 142,59 грн (3 704,53 х 38,10). Розміри домоволодіння за вказаною адресою дійсно не змінилися. Проте домоволодіння істотно змінилося якісно, конструктивно. Істотні зміни у зовнішньому та внутрішньому вигляді житлового будинку та гаражу, колишнього сараю, які відбулися з 2011 по 2023, можна побачити на фотографіях, які були представлені суду під час судового розгляду. Вважає, що ці поліпшення не можна розглядати як звичайний ремонт, який зазвичай робить будь-яка родина у своєму помешканні, оскільки мало місце конструктивне переобладнання будинку (перенесення несучих стін), заміна вікон (зі звичайних на пластикові), зміна цільового призначення підсобного приміщення (з сараю на капітальний гараж). З врахуванням зазначеного, не погоджується із позицією суду першої інстанції, що збільшення вартості майна відбулося внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя. Отже, у ситуації із колишнім подружжям ОСОБА_6 є всі підстави вважати, що вони за час спільного проживання у шлюбі та фактичних шлюбних відносинах, спільними трудовими та грошовими затратами, істотно покращили конструктивно та технологічно збільшили вартість житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , і таким чином житловий будинок перетворився на об`єкт спільної сумісної власності, а ОСОБА_2 набув право на 1/2 частину цього домоволодіння. У разі визнання судом права власності за ОСОБА_2 на 1/2 частину домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , позовні вимоги ОСОБА_1 про виселення є такими, що не підлягають задоволенню.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що ОСОБА_1 є одноособовим власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину від 11.10.2011 (а.с. 9,10).

У вказаному свідоцтві зазначено оцінку спадкового майна (житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями), що становить 67 858,00 грн, житлова площа вказана 23,6 кв.м.

У шлюбі сторони перебували з 20.08.2011 та рішенням Карлівського районного суду від 12.02.2015 його було розірвано (а.с. 11).

07.10.2023 ОСОБА_1 поштою направила відповідачу ОСОБА_2 вимогу про виселення з будинку до 01.11.2023, але останній відмовився від отримання листа (а.с. 12,13,14,15).

Сторони у справі мають двох спільних дочок: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 16,17).

Діти зареєстровані у належному ОСОБА_1 будинку (а.с. 18,19).

Згідно відмітки у паспорті та інформації ВК Карлівської міської ради, ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 20,31).

У власності ОСОБА_2 перебуває житловий будинок в АДРЕСА_3 , що вбачається з Інформації з Державного реєстру (а.с. 22-23).

До зустрічного позову ОСОБА_2 додано звіт про оцінку нерухомого майна №822 житлового будинку площею 50,33 кв.м., розташованого в АДРЕСА_1 (2023 рік), відповідно до якого ринкова вартість склала 466 900 грн (а.с. 51-58).

До зустрічного позову також додано ряд фотоматеріалів спірного господарства до ремонту та після.

Представником позивача ОСОБА_1 13.03.2024 було додано письмові додаткові пояснення щодо обставин справи та зазначено, що 02.03.2024 ОСОБА_1 не змогла потрапити до належного їй житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки ОСОБА_2 замінив замок у вхідних дверях. На вимогу ОСОБА_1 надати ключі від будинку, ОСОБА_2 відмовив. У телефонній розмові він повідомив ОСОБА_1 , що має на меті чинити перешкоди у користуванні спірним будинком, вказавши, що без його присутності ОСОБА_1 туди не потрапить. Крім того, ОСОБА_1 було отримано відомості про стан сплати рахунків за комунальні послуги станом на початок березня 2024 та сукупний розмір заборгованості склав 11 049,02 грн (а.с. 115, 117,118,119).

Крім того, судом першої інстанції в ході розгляду справи були допитані свідки.

Так, свідок зі сторони позивача ОСОБА_1 , ОСОБА_9 у суді першої інстанції показала, що є матір`ю ОСОБА_1 та тещею ОСОБА_2 . З 2011 дочка постійно працювала, були перерви на декретні відпустки. Наскільки відомо свідку, зять ніде офіційно не працював, колись таксував, зараз займається ремонтом автомобілів. Плитку та шпалери купляв батько Людмили, ремонтників винаймали. Дочка оформляла кредит на ремонт. З якого часу сторони проживали у спірному будинку, свідок не пам`ятає. Один рік вони жили у літній кухні.

Інші допитані свідки були заявлені стороною відповідача ОСОБА_2 .

Так,свідок ОСОБА_10 суду першої інстанції показав, що є сусідом, проживав через дорогу до заселення сторін з 2000. Заселялися вони приблизно у 2010-2011, спочатку у будинку з`явився ОСОБА_11 . На той час будинок був у вигляді сільської побіленої хати, у ній жили дві пенсіонерки. ОСОБА_11 робив ремонт, спочатку у середині будинку, а потім добудував гараж. Двір був захаращений, але ОСОБА_11 навів порядок. Багато чого ОСОБА_11 робив особисто, іноді були і інші працівники. За чиї кошти проводилися ремонтні роботи, свідок ствердно не може сказати. У будинку ОСОБА_10 ніколи не був, бачив лише фото з середини будинку. ОСОБА_12 свідок також бачив під час виконання деяких робіт ОСОБА_11 .

Свідок ОСОБА_13 , яка є дружиною попереднього свідка, суду першої інстанції показала, що також є сусідкою. У будинку сторони проживають більше 10 років. Людмила була вагітна, а ОСОБА_11 у той час робив ремонт, також робив капітальний ремонт у середині будинку, адже раніше там було просто побілено. ОСОБА_14 підлогу на теплу, змінив простінки, замінив вікна на пластикові, дах не міняли. Свідок бачила будинок у середині як до, так і після ремонту. Було перероблено та добудовано сарай. Був брат ОСОБА_11 та, напевно, його друзі. Людмила також була під час ремонтних робіт. ОСОБА_11 заробляв ремонтом автомобілів. За чиї кошти проводилися ремонтні роботи, ОСОБА_11 чи ОСОБА_12 , свідку точно не відомо, але вважає, що вклад ОСОБА_11 величезний. Чи допомагали з ремонтом батьки ОСОБА_12 , свідку не відомо, але вона їх бачила приблизно раз на місяць.

Свідок ОСОБА_15 суду показала, що її дача з 1999 є сусідньою з господарством сторін, вони з`явилися у будинку приблизно 12 років тому. Ремонт робив ОСОБА_11 (чоловічу роботу), ОСОБА_12 також працювала, робила жіночу роботу. До того, як сторони заселилися до будинку, там проживали бабуся та тітка ОСОБА_12 . ОСОБА_11 допомагав брат ОСОБА_16 та інші друзі, але свідок точно не знає, чи це були друзі чи наймані працівники. До ремонту свідок була у будинку дуже часто, після ремонту була один раз та не впізнала будинок. ОСОБА_11 у гаражі постійно займається ремонтом автомобілів. Свідок не змогла надати чітку відповідь на запитання про те, чи відомо їй хто вкладав гроші у ремонтні роботи. Свідок часто бачила у господарстві батьків ОСОБА_12 , вони допомагали на городі, а чи допомагали у виконанні ремонтних робіт, не бачила.

Свідок ОСОБА_17 суду показав, що господарство сторін по сусідству з його дачею. Сторони бачив часто, до ремонту будинок був не такий як зараз, дуже змінився. У середині будинку був і до ремонту і після, сарай був добудований та переобладнаний у гараж. Бачив, як ОСОБА_11 привозив будівельні матеріали. Загалом, господарство дуже поліпшилось. У ОСОБА_11 були помічники, у тому числі брат ОСОБА_16 . Хто вкладав кошти у ремонт, свідку не відомо. ОСОБА_11 заробляв ремонтом авто у гаражі.

Свідок ОСОБА_18 суду показавв, що є сусідом, проживає по АДРЕСА_4 . Хто є власником будинку по АДРЕСА_1 , він не знає. Сторони почали проживати у будинку більше 10 років, тому спочатку жили у літній кухні. ОСОБА_11 показував свідку, як зробив камін. У середині будинку до ремонту не був. Було зроблено багато роботи, як і у будинку (утеплення, пластикові вікна, сучасний котел), так і на подвір`ї (нові паркани, добудований гараж). Свідок вважає, що вартість господарства змінилася у рази. ОСОБА_19 кошти вкладалися у ремонтні роботи, свідок не знає, також не знає, чи давав хтось сім`ї кошти.

Свідок ОСОБА_20 суду показав, що є знайомим сторін. Раніше проживав в АДРЕСА_1 , через один будинок. ОСОБА_11 займається ремонтом автомобілів. Дружина свідка продає автозапчастини і ОСОБА_11 їх іноді купляє. Гараж, де він проводить ремонтні роботи, знаходиться в АДРЕСА_1 , ремонтами займається більше 10 років. Також ОСОБА_11 займався ремонтними роботами будинку, ставив паркан, будував гараж. ОСОБА_11 здебільшого ремонтував та будував сам. Свідку достеменно не відомо щодо доходу ОСОБА_11 від ремонту авто. За чиї кошти проводилось будівництво та ремонт, свідок не знає.

З врахуванням викладеного, згідно матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що відповідач ОСОБА_2 на день звернення з позовом до суду не є членом сім`ї власника спірного об`єкту нерухомості, оскільки шлюб між сторонами було розірвано рішенням суду від 12.02.2015. Спірний будинок за адресою: АДРЕСА_1 , належить позивачу ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 11.10.2011, тобто вказане майно є особистою приватною власністю ОСОБА_1 .

При цьому, суд першої інстанції визнав, що посилаючись на вимоги статті 62 СК України як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя, відповідач ОСОБА_2 мав довести, що збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені його окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність.

За результатами розгляду справи по суті пред`явлених позовних вимог, суд першої інтонації дійшов висновку, що позивачем ОСОБА_1 належним чином обґрунтовано заявлені позовні вимоги та надано суду належні та допустимі докази, які дають суду підстави, з метою усунення перешкод у користуванні належним їй на праві власності житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 , виселити ОСОБА_2 з вказаного житла.

Також судом першої інстанції встановлено, що з часу набуття ОСОБА_1 права власності на будинок, за час спільного проживання сторін особиста приватна власність ОСОБА_1 зазнала перетворень і збільшилася у вартості з 67 858,00 грн до 466 900,00 грн, але, враховуючи індекс інфляції (індекс споживчих цін) з 2011 по 2023 роки, вказане збільшення вартості спірного майна не можна назвати істотним.

Разом з тим, відповідачем ОСОБА_2 не підтверджено належними та допустимими доказами, що у збільшення вартості майна були вкладені його окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність. Показаннями заявлених ним свідків також не підтверджено вказані обставини, вони лише зазначили, що ОСОБА_2 проводив деякі ремонтні роботи та заробляв кошти ремонтами автомобілів у гаражі, а факт вкладання власних коштів позивачем за зустрічним позовом у істотне поліпшення житла, жоден свідок підтвердити не зміг.

Вказане, позбавляє суд можливості визнати житловий будинок по за адресою: АДРЕСА_1 , об`єктом спільної сумісної власності подружжя та, здійснивши його поділ, визнати за ОСОБА_2 право власності на частину вказаного майна.

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Предметом первісного позову ОСОБА_1 є виселення ОСОБА_2 з житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Предметом зустрічного позову ОСОБА_2 євизнання житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 ,спільним сумісним майном подружжя, поділ майна подружжя, визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину спірного будинку.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно зі статтею 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Втручання у право власності може бути визнано обґрунтованим та здійсненим із дотриманням балансу інтересів подружжя у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.

Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що привели до істотного збільшення вартості такого майна.

Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у кожній конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх її обставин.

Істотність має визначальне значення, оскільки необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті.

Згідно правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 22.09.2020 у справі №214/6174/15-ц, які обґрунтовано з дотриманням ч. 4 ст. 263 ЦПК України були враховані судом першої інстанції, істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. Тобто, істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної власності, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

За загальним правилом мають враховуватися здійснені капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто, значне перетворення об`єкта нерухомості.

Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не створюватиме підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт у такому разі не зазнає і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість особистого майна однієї зі сторін.

У такому випадку, якщо суд установить наявність понесених витрат з боку іншого подружжя - невласника, однак не визнає їх істотними, то інший з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі.

Другий чинник істотності такого збільшення вартості має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у фактичних шлюбних відносинах, як про це стверджує сторона позивача, а саме у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилася, не є підставою для визнання його спільним майном.

Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, невласника майна, з подружжя. Тобто, вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у спірний період, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.

Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інші чинники, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, невласника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що за статтею 62 СК України не визнаються підставами для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном.

В іншому випадку, у разі збільшення вартості майна внаслідок тенденції загального удорожчання об`єктів нерухомості, інфляційних та інших об`єктивних процесів, не пов`язаних з внесками подружжя чи одного з них, визнання особистого майна одного з подружжя спільною сумісною власністю подружжя спричинить, непропорційне втручання у право власності на майно одного з подружжя, який набув таку власність до шлюбу.

Положеннями ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

Доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

За результатами перегляду справи в апеляційному суді, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач ОСОБА_2 не довів належними та допустимими доказами, що спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , успадкований ОСОБА_1 , за час перебування у шлюбі збільшився у вартості (з конкретизацією цього збільшення), як і того, що його внесок в істотне збільшення у своїй вартості спірного майна, у розумінні частини першої статті 62 СК України, є достатньо значним для можливості визнання спірного майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тоді як сам по собі факт перебування позивача у шлюбі з відповідачем на момент здійснення реконструкції спірного об`єкта нерухомого майна не є підставою для визнання зазначеного майна спільним сумісним майном подружжя.

Так, звертаючись до суду із зустрічним позовом, відповідач ОСОБА_2 не надав суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували істотне збільшення вартості спірного житлового будинку внаслідок спільних затрат колишнього подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Наданий позивачем звіт про оцінку нерухомого майна, інформація про курс валют такими доказами не є та не підтверджують істотне збільшення вартості спірного нерухомого майна внаслідок спільних трудових чи грошових затрат ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Згідно матеріалів справи вбачається, що станом на 17.06.2011 вартість житлового будинку з господарсько - побутовими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 47,10 кв.м. становила 67 858 грн (а.с. 9). Станом на 30.11.2023 загальна площа даного житлового будинку становила 50,33 кв.м, вартість - 466 900 грн (а.с. 51-66). Вбачається збільшення загальної площі спірного житлового будинку на 3,23 кв.м., що є незначним.

Тобто, у даному випадку відсутні підстави вважати, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної власності ( ОСОБА_1 ), розчинився, став настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

Водночас, судом першої інстанції обґрунтовано не враховано доводи ОСОБА_2 щодо збільшення вартості спірного нерухомого майна як підстава для визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку, оскільки коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інші чинники, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого невласника з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що за статтею 62 СК України вказані відповідачем ОСОБА_2 не є підставами для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном, а поточний ремонт житлового будинку не створює підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт у такому разі не зазнає і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість особистого майна однієї зі сторін.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що під час розгляду справи судом першої інстанції ОСОБА_2 не доведено, які саме трудові та грошові затрати були ним внесені задля істотного збільшення у вартості житлового будинку, їх обсяг та період здійснення, зокрема, враховуючи, що рішенням Карлівського районного суду Полтавської області від 12.02.2015, яке набрало законної сили 24.02.2015, шлюб між сторонами розірвано, тому відсутні підстави для визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями, яке належить на праві власності ОСОБА_1 . При цьому, вимоги про встановлення факту спільного проживання як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу з лютого 2015 (після розірвання 24.02.2015 шлюбу) ОСОБА_2 не пред`являлися.

Крім того, колегія суддів вважає, що задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про виселення ОСОБА_2 відповідає принципу пропорційності та балансу інтересів сторін спору з огляду на те, що ОСОБА_1 як власник має право вимагати від осіб, які не є членами її сім`ї, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Крім цього, як встановлено судом першої інстанції ОСОБА_2 має у власності інше житло. Згідно відмітки у паспорті та інформації ВК Карлівської міської ради, ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 20,31).

Також у власності ОСОБА_2 перебуває житловий будинок в АДРЕСА_3 , як вбачається з Інформації з Державного реєстру (а.с. 22-23), загальною площею 266,6 кв.м., житловою площею 152,6 кв.м.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях, власному тлумаченні і розумінні стороною позивача ОСОБА_2 за зустрічним позовом спірних правовідносин, вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України як підстави для скасування рішення суду.

Враховуючи те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, апеляційний суд у складі колегії суддів не вбачає.

Відповідно до ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1, 2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381 - 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суду складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Литвиненко Анни Іванівни- залишити без задоволення.

Рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 24 травня 2024 року- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13 листопада 2024 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов