ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9151/24 Справа № 205/1191/24 Суддя у 1-й інстанції - Терещенко Т. П. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Халаджи О. В.

суддів: Космачевської Т.В., Максюти Ж.І.,

секретар Піменова М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 липня 2024 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості (суддя першої інстанції Терещенко Т.П.),

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2024 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулось до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, в якому просило стягнути солідарно з відповідачів на користь Банку три проценти річних та інфляційні втрати за невиконання простроченого грошового зобов`язання за кредитним договором № 72/МК-07 від 27.07.2007 року у розмірі 505184,94 грн., та витрати по сплаті судового збору.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 липня 2024 року у задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості відмовлено.

Із вказаним рішенням суду не погодилась представник АТ КБ «ПриватБанк» Сокуренко Н.В. та подала апеляційну скаргу, вважає, що судпершої інстанції розглянув справу формально, неправильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Мотивує скаргу тим, що у період з 01.05.2011 року по 01.01.2024 року за кредитним договором № 72/МК-07 від 27.07.2007 року було сплачено заборгованість у розмірі 23614,58 доларів США, що еквівалентно 188 686,60 грн. Банк звертається до суду з вимогами про солідарне стягнення з відповідачів 3% річних та інфляційних втрат від суми боргу 1 636 244,37 грн. (1824942,97-188698,60).

Наголошує на тому, що загальна сума 3% річних та інфляційних втрат за невиконання грошового зобов`язання за рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська №2-446/2011 від 23.05.2011 року складає 505184,94 грн.

Зазначає, що судом першої інстанції безпідставно зроблено висновок, що 3% річних були нараховані до вимоги, яка існує в натуральному зобов`язанні.

ОСОБА_5 просила заочне Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 липня 2024 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги Банку задовольнити в повному обсязі.

Від учасників справи відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Сторони до судового засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 27 липня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №72/МК-07, відповідно умов якого банк надав позичальнику грошові кошти окремими частинами траншами кредиту на загальну суму 156 000 доларів США, а позичальник зобов`язався повернути отриманий кредит, сплатити проценти та винагороду у строки, встановлені вказаним договором у повному обсязі, та строком повернення кредиту і окремих частин, процентів і винагороди не пізніше 25 липня 2014 року (а. с. 19-23).

Матеріалами справи підтверджено, що 27 липня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 було укладено договори поруки № 72/МК-07/1, № 72/МК-07/2, № 72/МК-07/3 (а. с. 24-26).

Також судом встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у справі №2-446/2011 від 23 травня 2011 року, яке набрало законної сили 06 червня 2011 року задоволено частково позовні вимоги ПАТ «КБ «Приватбанк» до ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, та стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 на користь ПАТ «КБ «Приватбанк» суму заборгованості за кредитною угодою №72/МК-07 від 27 липня 2007 року, станом на 28 березня 2011 року в розмірі 1 824 942,97 грн., а також стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 на користь держави судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 1 700 грн. та витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу у розмірі 120 грн., а в іншій частині позовних вимог ПАТ «КБ «Приватбанк» відмовлено (а. с. 27-30).

В матеріалах справи також наявна виписка по рахунку № НОМЕР_1 ОСОБА_1 за період з 01 травня 2011 року по 29 січня 2024 року з якої вбачається погашення ОСОБА_1 заборгованості протягом періоду з 07 грудня 2011 року по 23 квітня 2013 року на загальну суму 23 614,58 доларів США, що еквівалентно 188 698,60 грн. (а. с. 31).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач втратив своє право вимоги на примусове виконання відповідачами своїх зобов`язань за кредитним договором та рішенням суду (строк пред`явлення до виконання рішення суду), оскільки маючи статус кредитора, жодним чином не реалізував свої права на звернення у встановлені законом строки до примусового виконання рішення, і тому основне зобов`язання ОСОБА_1 за кредитною угодою №72/МК-07 від 27 липня 2007 року, встановлене рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 травня 2011 року у справі №2-446/2011 вже не підлягає примусовому виконанню.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України(в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно частини першої статті 267 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності.

Відповідно до статті 625 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц, зазначив, що «тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України свідчить, що: (1) натуральним є зобов`язання - вимога в якому, не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном; (2) конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку; (3) кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку…».

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 21 грудня 2020 року у справі № 727/4474/17, від 23 жовтня 2021 року у справі № 545/746/20, від 05 серпня 2022 року у справі № 757/63074/19-ц, від 26 жовтня 2022 року в справі № 409/129/20.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 23.11.2022 року у справі №285/3536/20, вказав «…що натуральним (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном.

Задавненим є зобов`язання, в якому стосовно задавненої вимоги спливла позовна давність, кредитор не пред`являє в судовому порядку позову про захист задавненої вимоги і боржник відповідно не заявив про застосування до неї позовної давності.

Законодавець у п. 4 ч. 1 ст. 602 ЦК України передбачає заборону для зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності в задавненому зобов`язанні для охорони інтересів боржника.

Також КЦС наголосив, що зарахування, яке по своїй суті є замінником належного виконання зобов`язання, не має створювати механізм обходу заборони, передбаченої в п. 4 ч. 1 ст. 602 ЦК України. Така заборона стосується випадку, коли кредитор ініціює зарахування за задавненою вимогою. У такому разі кредитор за допомогою зарахування може обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору в межах пред`явленої позовної вимоги про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, і яка дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності.

На думку КЦС, очевидно, що аналогічний підхід має бути й стосовно 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу в задавненому зобов`язанні. Пред`явлення кредитором тільки позову про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційних втрат, дозволяє обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності. Тим самим досягнути результату, який недоступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги.

Тобто складається доволі нерозумна ситуація: кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу, що означає по суті виконання задавненої вимоги без можливості для боржника заявити про застосування позовної давності до задавненої вимоги…».

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що приватне право не може допускати ситуацію, за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовної давності, а кредитора - обійти застосування до задавненої вимоги позовної давності. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги.

Як вбачається з матеріалів справи, що АТ КБ «ПриватБанк» позову про стягнення задавненої вимоги (основної заборгованості) до відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не пред`явило.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, правильно встановив обставини справи та відповідні їм правовідносини, наданим доказам дав правильну правову оцінку і обґрунтовано у відповідності з вимогами матеріального і процесуального права дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи скарги зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Колегія суддів перевірила доводи апеляційних скарг на предмет законності судового рішення виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин у справі, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін

Керуючись статтями, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст судового рішення складено 14 листопада 2024 року.

Головуючи суддя О. В. Халаджи