Справа № 199/7049/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.11.2024 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська

у складі головуючого судді Авраменка А.М.,

при секретарі судового засідання Циганок К.С.,

за участю боржника ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро подання приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Нордіо Вадима Вікторовича про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, в рамках зведеного виконавчого провадження №75097244, стягувач ОСОБА_2 , боржник ОСОБА_3 ,

ВСТАНОВИВ:

14 жовтня 2024 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся приватний виконавець із вищевказаним поданням, яке було призначено до розгляду у судове засідання останній раз на 12 листопада 2024 року. Під час розгляду подання з огляду на твердження ОСОБА_1 , який є співвідповідачем та співборжником за рішеннями Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська по цивільним справам №199/7049/23, №199/6981/23, №199/7115/23, про те, що він буде оскаржувати постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 жовтня 2024 року по цивільній справі №199/8022/23 та вважає, на відміну від ОСОБА_3 , земельні ділянки, частку у яких просить визначити приватний виконавець, спільною сумісною, а не особистою власністю боржниці, судом поставлено питання про можливість залишення подання без розгляду через наявність спору про право.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтвердив наявність спору про право між ним ОСОБА_3 щодо права власності земельні ділянки, частку у яких просив визначити приватний виконавець у своєму поданні.

Інші учасники розгляду подання в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду подання повідомлялись. Від приватного виконавця до суду надійшла заява про розгляд подання за його відсутності.

За таких обставин, керуючись положеннями ст.443 ч.2 ЦПК України, суд вважає за можливе провести судове засідання та здійснити вирішення процесуального питання за наведеної явки у часників розгляду подання.

Вислухавши учасників розгляду подання, які з`явились в судове засідання, ознайомившись із матеріалами подання, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.

Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Так, в судовому засіданні встановлено, що в провадженні Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська перебувало три цивільні справ №199/7049/23, №199/6981/23, №199/7115/23, за наслідками розгляду яких 04 грудня 2023 року судом ухвалено три рішення по суті спору, якими вирішено стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_2 заборгованості за договорами позики.

15 лютого 2024 року на примусове виконання вказаних трьох рішень суду Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська видано виконавчі листи щодо боржника ОСОБА_3 , примусове виконання яких здійснюється в рамках зведеного виконавчого провадження №75097244 приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Нордіо В.В.

В рамках зазначеного зведеного виконавчого провадження приватний виконавець звернувся до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська із поданням, в якому просив визначити розмір частки боржника ОСОБА_3 у майні, зареєстрованим за нею, як одноосібним власником, а саме у праві власності на земельні ділянки із кадастровими номерами :01:458:0025 та :01:458:0026. Клопотання мотивоване тим, що вказані земельні ділянки бути утворені шляхом поділу ОСОБА_3 земельної ділянки із кадастровим номером :01:458:0028. При цьому остання із вказаних земельних ділянок була визнана об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 і поділена між ними шляхом визначення розміру ідеальних часток у праві спільної часткової власності рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 травня 2024 року по цивільній справі №199/8022/23.

Разом з тим, як вбачається зі змісту постанови Дніпровського апеляційного суду від 29 жовтня 2024 року, постановленою за наслідками апеляційного перегляду вищевказаного рішення суду першої інстанції у цивільній справі №199/8022/23, судом апеляційної інстанції відмовлено задоволенні позовних вимог про поділ між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 земельної ділянки із кадастровим номером :01:458:0028 як спільного сумісного майна подружжя, зроблено висновок, що така земельна ділянка є особистою приватною власністю ОСОБА_3 , оскільки набута в поряду приватизації.

Поряд з цим в судовому засіданні з розгляду даного подання ОСОБА_1 повідомив суд, що із рішенням суду апеляційної інстанції не згоден, має намір або його оскаржувати, або подавати новий позов про поділ спільного сумісного майна подружжя, але вже земельних ділянок із кадастровими номерами :01:458:0025 та :01:458:0026, розмір частки боржника ОСОБА_3 у праві власності на які просив суд визначити приватний виконавець у своєму поданні. Відтак, з викладеного безсумнівно вбачається наявність спору про право між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 щодо права власності на згадані дві новоутворені земельні ділянки.

За змістом ст.129-1 Конституції України, ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ст.18 ЦПК України судове рішення, які набрали законної сили, є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно ст.5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Положеннями ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Нормою ч.6 ст.48 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Відповідно до ст.443 ЦПК України питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця.

Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті наведених норм законодавства, суд за наслідками розгляду даної заяви про заміну сторони виконавчого провадження приходить до наступного висновку.

Так, визначений у законі порядок забезпечення державою виконання судового рішення має відповідати принципам верховенства права та справедливості, гарантувати конституційне право на судовий захист; невиконання державою позитивного обов`язку щодо забезпечення функціонування запроваджуваної нею системи виконання судових рішень призводить до обмеження конституційного права на судовий захист та нівелює його сутність. Практика ЄСПЛ свідчить, що за наявності спору про право цивільне держава повинна забезпечити учасникам судового провадження дієву, реальну можливість надання суду своїх доказів та аргументів. На досягнення цієї мети спрямовані правила процесуального закону, що регламентують позовне провадження. Розгляд подання державного чи приватного виконавця за правилами ст.443 ЦПК України не забезпечує учасникам судового провадження дієву, реальну можливість надання суду своїх доказів та аргументів, як того вимагає п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод за наявності спору про право. Відтак, норма ст.443 ЦПК України підлягає застосуванню виключно за відсутності спору про право. Виконавець вправі звернутися до суду з поданням про визначення частки майна боржника в майні, яким він володіє спільно з іншими особами, незалежно від того, чи відсутній спір про право, чи він наявний. Водночас в останньому випадку виконавець звертається з таким позовом в порядку позовного провадження.

Необхідно розмежовувати випадки, коли щодо вирішення питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, існує спір про право, і коли такого спору немає. За наявності спору щодо визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, його вирішення судом не є вирішенням процесуального питання, а є вирішенням матеріального спору. Такий спір може виникати, зокрема, тоді, коли відповідно до ч.1 ст.368 ЦК України майно належить двом або більше особам на праві спільної власності без визначення часток кожного з них у праві власності (право спільної сумісної власності). У разі, якщо майно належить двом або більше особам на праві спільної власності із визначенням часток кожного з них у праві власності, то відповідно до ч.1 ст.356 ЦК України майно належить таким особам на праві спільної часткової власності. Якщо розмір часток співвласників відомий, то спір про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, не виникає. Водночас може виникнути спір про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї (ч.1 ст.366 ЦК України). Якщо ж виник спір щодо визначення частки майна боржника у майні, яке належить боржнику та іншим особам на праві спільної сумісної власності, то судове рішення у разі задоволення позову має наслідком зміну матеріального правовідношення право спільної сумісної власності припиняється, натомість виникає право спільної часткової власності.

Суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку певного виду судочинства, стосується чітко визначених юрисдикційних питань і має обмежену сферу правозастосування. Тому використовувати цей процесуальний інститут для розгляду процесуального питання, пов`язаного з виконанням рішення суду, у разі безспірності й непорушення вимог юрисдикційності є неможливим. Якщо ж спір підлягає вирішенню за правилами цивільного судочинства, і виконавець звернувся до суду цивільної юрисдикції, то підстави для закриття провадження за п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України відсутні.

Поняття «спір про право», наявність якого є підставою для залишення заяви без розгляду, а не закриття провадження у справі, передбачено в окремому провадженні. Натомість розділ VI «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб)» ЦПК України не регулює дії суду у випадках, коли виконавець звертається до суду в порядку цього розділу за наявності матеріального спору, який підлягає вирішенню в порядку позовного провадження. Отже, у ЦПК України наявна прогалина, яку належить заповнити шляхом застосування за аналогією закону ч.6 ст.294 ЦПК України, відповідно до якої якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах. Тому якщо під час розгляду подання виконавця або скарги в порядку розділу VI «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб)» ЦПК України суд дійде висновку про наявність спору про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає подання або скаргу без розгляду і роз`яснює заявнику, що він має право подати позов на загальних підставах.

Таким чином, в разі, якщо наявний спір щодо визначення частки боржника у спільному майні, звернення виконавця до суду завжди за своєю суттю має характер позовної заяви (незалежно від її назви), оскільки вона звернена до суду з метою вирішення матеріального спору. При цьому позовна заява має подаватися в порядку позовного провадження, а не в порядку розділу VI «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб)» ЦПК України. В останньому випадку суд має або закрити провадження (якщо порушені правила про юрисдикцію спору), або залишити заяву (подання) без розгляду (якщо правила про юрисдикцію спору не порушені).

Наведені у п`яти абзацах вище правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року по справі №2-591/11, а також знайшли своє подальше застосування у постановах Верховного Суду від 01 листопада 2023 року по справі №639/3282/20, від 06 березня 2024 року по справі №2-3185/2010, від 14 серпня 2024 року по справі №367/5663/21, від 21 жовтня 2024 року по справі №753/8983/21.

Отже, спираючись на наведені вище правові висновки, враховуючи встановлений в ході розгляду подання факт наявності між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 спору про право, а саме щодо належності їм на праві спільної сумісної чи особистої приватної власності останньої спочатку земельної ділянки із кадастровим номером :01:458:0028, а потім і земельних ділянок із кадастровими номерами :01:458:0025 та :01:458:0026, розмір частки боржника ОСОБА_3 у праві власності на які просив суд визначити приватний виконавець у своєму поданні, поданому в порядку ст.443 ЦПК України, тобто в порядку розділу VI «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб)» ЦПК України, суд приходить до висновку про необхідність залишення даного подання приватного виконавця без розгляду.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.10, 258-261, 263, 268, 272, 294, 353, 354, 355, 443 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Подання приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Нордіо Вадима Вікторовича про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, в рамках зведеного виконавчого провадження №75097244, стягувач ОСОБА_2 , боржник ОСОБА_3 , залишити без розгляду.

Ухвала суду набирає законної сили у відповідності до ст.261 ЦПК України.

Ухвала суду може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська або безпосередньо до суду апеляційної інстанції апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення ухвали. У разі постановлення ухвали без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання ухвали.

Учасник справи, якому ухвала не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали.

Повний текст ухвали складено 12 листопада 2024 року.

Суддя А.М. Авраменко