Житомирський апеляційний суд
Справа №278/1691/24 Головуючий у 1-й інст. Дубовік О. М.
Категорія 84 Доповідач Борисюк Р. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2024 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Павицької Т.М., Трояновської Г.С.,

з участю секретаря

судового засідання Гарбузюк Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 278/1691/24 за матеріалами клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Накутної Софії Олександрівни про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Накутної Софії Олександрівни на ухвалу Житомирського районного суду Житомирської області від 02 квітня 2024 року, постановлену під головуванням судді Дубовік О.М. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У березні 2024 року ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Накутна С.О., звернулась до суду з клопотанням про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню. Зокрема, визнати на території України рішення суду міста Жодино Мінської області від 06 вересня 2023 року, ухвалене у справі про розірвання шлюбу, який був укладений між громадянкою України ОСОБА_1 та громадянином Республіки Білорусь - ОСОБА_2 , зареєстрований 19 липня 2019 року Житомирським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Житомирській області (Україна), актовий запис № 1246.

Ухвалою Житомирського районного суду Житомирської області від 02 квітня 2024 року вказане клопотання залишено без розгляду та повернуто особі, яка його подала.

Не погодившись з ухвалою суду, представник заявника - адвокат Накутна С.О. подала апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та ухвалити нове рішення, яким клопотання задовольнити по суті.

Вважає, що ухвала місцевого суду не ґрунтується на засадах верховенства права, є незаконною, необґрунтованою та прийнятою з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вказує, що визнання рішення іноземного суду в Україні ОСОБА_1 необхідне для отримання в органах реєстрації актів цивільного стану документального підтвердження розірвання шлюбу.

01 грудня 2022 року прийнято Закон України «Про вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правовідносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року», який 23 грудня 2022 року набрав чинності.

За повідомленням Міністерства закордонних справ України дію Мінської конвенції у відносинах з російською федерацією та республікою білорусь зупинено з 27 грудня 2022 року.

З дати зупинення дії Мінської конвенції: не здійснюватиметься співробітництво судів та інших компетентних органів України з відповідними органами російської федерації і республіки білорусь з питань надання правової (судової) допомоги та екстрадиції у цивільних і кримінальних справах на підставі Конвенції, у тому числі, безпосередні зносини установ юстиції відповідно до Протоколу до неї; визнання і виконання судових рішень російської федерації та республіки білорусь на території України можливо на основі принципу взаємності відповідно до статей 462 і 471 Цивільного процесуального кодексу України.

З урахуванням вищевикладеного, оскільки між Україною та Республікою Білорусь не укладено договору про правову допомогу та правові відносини в цивільних і кримінальних справах, то рішення суду Республіки Білорусь визнається в Україні за принципом взаємності.

Отже, висновки суду першої інстанції суперечать нормам діючого законодавства, адже рішення про розірвання шлюбу, не відноситься до рішень, які підлягають примусовому виконанню.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

ОСОБА_1 та її представник - адвокат Накутна С.О. подали заяви про розгляд справи без їх участі.

Належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи учасники процесу у судове засідання не з`явились, а тому суд апеляційної інстанції розглянув справу у їх відсутність, що відповідає положенням частини 2 статті 372 ЦПК України.

Враховуючи те, що в судове засідання не з`явились всі особи, які беруть участь у справі, тому фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, що відповідає положенню частини 2 статті 247 ЦПК України.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Згідно із частиною 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом частини 5 статті 12 ЦПК України, на суд покладається обов`язок щодо сприяння всебічному і повному з`ясуванню обставин справи шляхом роз`яснення особам, які беруть участь у справі, їх прав та обов`язків, попередження про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяння здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених законом.

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на розгляд своєї справи у суді, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий судовий розгляд.

Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими ЦПК України, у порядку: наказного провадження, позовного провадження (загального а бо спрощеного), окремого провадження (частина 2 статті 19 ЦПК України).

Згідно пункту 10 частини першої статті 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» визнання рішення іноземного суду - поширення законної сили рішення іноземного суду на територію України в порядку, встановленому законом.

Статтею 81 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що в Україні можуть бути визнані та виконані рішення іноземних судів у справах, що виникають з цивільних, трудових, сімейних та господарських відносин, вироки іноземних судів у кримінальних провадженнях у частині, що стосується відшкодування шкоди та заподіяних збитків, а також рішення іноземних арбітражів та інших органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних і господарських справ, що набрали законної сили.

Згідно з частиною 1 статті 82 Закону України «Про міжнародне приватне право» визнання та виконання рішень, визначених у статті 81 цього Закону, здійснюється у порядку, встановленому законом України.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 звернулась до суду з клопотанням, у якому просить визнати на території України рішення суду міста Жодино Мінської області від 06.09.2023 року, ухвалене у справі про розірвання шлюбу, який був укладений між нею та громадянином Республіки Білорусь - ОСОБА_2 , що був зареєстрований 19.07.2019 року Житомирським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Житомирській області (Україна), актовий запис № 1246.

Залишаючи заяву без розгляду та повертаючи її, суд першої інстанції виходив з того, що заявником при поданні даної заяви не дотримано в повній мірі вимоги статті 466 ЦПК України.

З даним висновком суду погоджується колегія суддів апеляційного суду мотивуючи таким.

Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Питання правової допомоги у цивільних та кримінальних справах між Україною та Республікою Польща урегульоване Договором між Україною і Республікою Польща про правову допомогу та правові відносини у цивільних та кримінальних справах від 24 травня 1993 року, який було ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року (далі - Договір).

Згідно частин 1 та 2 статті 472 ЦПК України, клопотання про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, подається заінтересованою особою до суду в порядку, встановленому статтями 464-466 цього Кодексу для подання клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду, з урахуванням особливостей, визначених цією главою.

До клопотання про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, додаються такі документи: 1) засвідчена в установленому порядку копія рішення іноземного суду, про визнання якого порушується клопотання; 2) офіційний документ про те, що рішення іноземного суду набрало законної сили, якщо це не зазначено в самому рішенні; 3) засвідчений відповідно до законодавства переклад перелічених документів українською мовою або мовою, передбаченою міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Вимоги до клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду визначені статтею 466 ЦПК України.

Відповідно до частини 1 статті 466 ЦПК України, клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду подається у письмовій формі і повинно містити: 1) ім`я (найменування) особи, яка подає клопотання, зазначення її місця проживання (перебування) або місцезнаходження, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету; 2) ім`я (найменування) боржника, зазначення його місця проживання (перебування), його місцезнаходження чи місцезнаходження його майна в Україні; 3) мотиви подання клопотання.

Згідно статті 464 ЦПК України, питання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду розглядається судом за місцем проживання (перебування) або місцезнаходженням боржника.

Якщо боржник не має місця проживання (перебування) або місцезнаходження на території України, або його місце проживання (перебування) чи місцезнаходження невідоме, питання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду розглядається судом за місцезнаходженням в Україні майна боржника.

Подана заява не в повній мірі відповідає вимогам статті 466 ЦПК України, зокрема:

- клопотання про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, не містить підпису адвоката Накутної С.О., яка звернулась до суду від імені ОСОБА_1 ;

- у заголовку клопотання зазначено про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, а в прохальній частині заяви просять визнати на території України рішення суду міста Жодино Мінської області від 06.09.2023;

Відтак, суд позбавлений можливості перевірити, чи подано клопотання до Житомирського районного суду Житомирської області з дотриманням статті 464 ЦПК України.

Питання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду розглядається судом за місцем проживання (перебування) або місцезнаходженням саме боржника чи за місцезнаходженням в Україні майна боржника, однак, таких відомостей суду заявником не надано.

Крім того, 01 грудня 2022 року прийнято Закон України № 2783-IX «Про вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року» (далі - Закон № 2783-IX).

22 грудня 2022 року Закон № 2783-IX опубліковано у газеті «Голос України» та 23 грудня 2022 року він набрав чинності.

Закон № 2783-IX передбачає: - зупинення дії Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР, та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року (далі - Мінська конвенція та Протокол), вчиненого від імені України у м. Москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 03 березня 1998 року № 140/98-ВР, у відносинах з рф та Республікою Білорусь (ст. 1); - вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР, та Протоколу до неї, вчиненого від імені України у м. Москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 03 березня 1998 року № 140/98-ВР (ст. 2).

Відповідно до статті 72 Віденської конвенції про право міжнародних договорів, якщо договором не передбачається інше або якщо учасники не погодились про інше, зупинення дії договору відповідно до його положень або відповідно до цієї Конвенції звільняє учасників, у взаємовідносинах яких зупиняється дія договору, від зобов`язання виконувати договір у своїх взаємовідносинах протягом періоду зупинення.

Стаття 25 Закону України «Про міжнародні договори України» містить аналогічну норму, відповідно до якої зупинення дії міжнародного договору України за умов, якщо договір не передбачає іншого, чи за відсутності іншої домовленості з іншими його сторонами, звільняє Україну від зобов`язання виконувати його протягом періоду зупинення дії договору з тими його сторонами, з якими зупинено дію договору, і не впливає стосовно іншого на встановлені договором правові відносини України з іншими його сторонами.

За повідомленням Міністерства закордонних справ України дію Мінської конвенції у відносинах з рф та Республікою Білорусь зупинено з 27 грудня 2022 року.

З дати зупинення дії Мінської конвенції, зокрема, до документів, виданих на території рф і Білорусі, при їх пред`явленні на території України застосовується вимога засвідчення апостилем згідно з Конвенцією, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, від 05 жовтня 1961 року, яка є чинною у відносинах України з рф і Білоруссю.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Зважаючи на наведене, апеляційний суд погоджується з висновками районного суду про наявність правових підстав до залишення без розгляду поданого по справі клопотання та його повернення заявнику.

ОСОБА_1 при належному оформленні такого клопотання не позбавлена можливості повторно звернутися до суду для вирішення цього питання.

Враховуючи викладені норми права та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення суду постановлене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги не знайшли свого підтвердження, тому відповідно до статті 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Накутної Софії Олександрівни залишити без задоволення, а ухвалу Житомирського районного суду Житомирської області від 02 квітня 2024 року -без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді