ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючий суддя: Триголов В.М.

Судді: Дорош А.І., Лобов О.А.

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 , адвоката Махно Анастасії Володимирівни на рішення Київського районного суду міста Полтави від 31 жовтня 2023 року по справі за позовом Комунального підприємства "Харківські теплові мережі" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2019 року позивач звернувся в суд із позовом до відповідача про стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію у нежитлових приміщеннях, які належать відповідачу на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 22.01.2018 року загальною площею 122,7 кв. м., що розташовані на першому поверсі житлового будинку по АДРЕСА_1 за період з 22.01.2018 року по 09.04.2019 року у сумі 58932 грн. 37 коп., інфляційних витрат у сумі 4706 грн. 96 коп., 3 % річних у сумі 925 грн. 19 коп. та судові витрати.

В позовній заяві посилався на те, що відповідачу на праві власності належить нежитлове приміщення у житловому будинку з централізованою системою опалення. Система опалення зазначених приміщень є невід`ємною частиною централізованої системи опалення житлового будинку, тому при подачі теплової енергії у централізовану систему опалення житлового будинку одночасно опалюється нежитлове приміщення відповідача. У порушення ст. 24 Закону України «Про теплопостачання» відповідач не уклав договір з КП «Харківські теплові мережі» та отримував теплову енергію на потреби опалення за відсутності письмового договору. Факт споживання відповідачем теплової енергії на потреби опалення приміщення підтверджується актами про підключення/відключення опалення. Розрахунок вартості спожитої відповідачем теплової енергії на потреби опалення здійснювався позивачем розрахунковим способом згідно з нормативними документами «Норми та вказівки по нормуванню витрат палива та теплової енергії на опалення житлових та громадських споруд, а також на господарсько-побутові потреби в Україні» КТМ 204 України 244-94.

07.03.2023 року від КП «Харківські теплові мережі» надійшла заява про усунення недоліків, згідно якої встановлено, що здійснено перерозподіл обсягу спожитої послуги та перерахунок нарахувань із застосуванням тарифу як на житлове приміщення, а саме на квартиру АДРЕСА_2 . Заборгованість становить за період з 22 січня 2018 року по 10 квітня 2018 року у сумі 20917 грн. 26 коп., за період з 25 жовтня 2018 року по 09 квітня 2019 року у сумі 24038 грн. 12 коп.

Рішенням Київського районного суду міста Полтави від 31 жовтня 2023 року позов Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію задоволено.

Непогодившись із таким рішенням суду його в апеляційному порядку оскаржила представник ОСОБА_1 , адвокат Махно Анастасія Володимирівна. Скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неповно виявив обставини, які мають значення для справи, визнав встановленими обставини, які не були доведені позивачем, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам.

Апелянт вказує, що послуга централізованого теплопостачання з 22 січня 2018 року по 10 квітня 2018 року, з 25 жовтня 2018 року по 09 квітня 2019 року відповідачу не надавалася, оскільки квартира була від`єднана від централізованої системи постачання тепла у спосіб, який виключає можливість її подання.

Скаржник зокрема зазначає, що ОСОБА_1 придбала у власність нежитлові приміщення першого поверху №І, №Іа, №Іб, №1, №1а, №2, №2а, №2б, №3, №3а, №4, №4а, №4б, №9, загальною площею 122,7 кв.м, в житловому будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень першого поверху від 22.01.2018 року, що посвідчене приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Колядою Ю.С. (а.с. 61-65). У травні 2018 року відповідач перевела дане майно з об`єкта нежитлового приміщення у житловий фонд, у зв`язку з чим, 11.05.2018 року відповідачу було видано технічний поспорт на квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 76-78).

Наголошує, що судом першої інстанції не було враховано, що з моменту купівлі вказаних приміщень, в них було відсутнє централізоване опалення, натомість було встановлено автоматичне електричне опалення. Вказана обставина підтверджується поданими разом з апеляційною скаргою: копією Технічного паспорту на квартиру за адресою АДРЕСА_3 від 08.11.2023 року, Витягом з Реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, копією Звіту про технічне обстеження квартири від 09.11.2023 року. Зокрема у Звіті про технічне обстеження квартири від 09.11.2023 року зазначається, що опалення квартири автономне та здійснюється за допомогою електричних конвекторів та системи теплої підлоги, водопостачання автономне, від електричного нагрівача. Крім того, вказано, що експлуатації інших видів функціонуючих систем опалення чи гарячого водопостачання не виявлено, що підтверджується проведеною фотофіксацією.

Таким чином, вважає, що сторони не знаходяться в зобов`язальних правовідносинах, а тому правові підстави для стягнення оплати за послугу відсутні.

Також апелянт незгодна з розрахунком місячного тарифу, який нараховувався відповідно до загальної площі квартири 122,7 кв.м. Оскільки, відповідно до Звіту про технічне обстеження квартири АДРЕСА_4 від 09.11.2023 року місячний тариф опалення повинен нараховуватись без урахування площі літніх (неопалювальних) приміщень 12,0 кв.м.

Крім того, наголошує на необхідності проведення судової будівельно-технічної експертизи з поставленням таких питань: 1) в який період було здійснено відключення приладів опалення від стояків-підводки опалення в квартирі за адресою: АДРЕСА_5 ) в який спосіб здійснюється опалення в квартирі за адресою: АДРЕСА_3 ?

Скаржник просить скасувати рішення Київського районного суду міста Полтави від 31 жовтня 2023 року, та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог КП «Харківські теплові мережі» відмовити в повному обсязі.

Від КП «Харківські теплові мережі» надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому підприємство просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін.

При цьому вказує, що відповідачем не надано до КП «Харківські теплові мережі» дозволу міжвідомчої комісії на відключення його приміщення від системи централізованого опалення, а самовільне відключення від мереж централізованого опалення не є підставою для звільнення від оплати за теплову енергію.

Відповідно до частини 1 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, приходить до наступного висновку.

Судовим розглядом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 є власником нежитлового приміщення 1-го поверху №І, №Іа, №Іб, №1, №1а, №2, №2а, №2б, №3, №3а, №4, №4а, №4б, №9, загальною площею 122,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказана обставина підтверджується копією договору купівлі-продажу, посвідченого 22 січня 2018 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Колядою Ю.С. (а.с. 3, 4).

Постачання теплової енергії відповідачу підтверджується актами про підключення та відключення опалення в житловому будинку № 170/8205 від 16.10.2017 року, № 170/10149 від 25.10.2018 року, та відключенням опалення № 170/8617 від 10.04.2018 року, № 170/11492 від 09.04.2019 року, які складені представниками позивача.

Таким чином встановлено, що відповідач ОСОБА_1 є споживачем послуг з теплопостачання, які надаються позивачем за адресою: АДРЕСА_1 .

З заявою про відмову від одержання послуг відповідач до позивача не звертався, доказів протилежного суду не надано.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень або будинків та балансоутримувачі, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачами, виконавцями або виробниками послуг.

Спірні правовідносини в даному випадку регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Житловим кодексом України та іншими нормативними актами.

Згідно зі ст. 1 ЗаконуУкраїни «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; споживачем є фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу; комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством.

Згідно зі ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальними послугами є, зокрема, комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо).

Відповідно до ст.19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору про надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Законом України «Про теплопостачання» визначено, що теплова енергія - товарна продукція, що виробляється на об`єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу.

Постачання теплової енергії (теплопостачання) - господарська діяльність, пов`язана з наданням теплової енергії (теплоносія) споживачам за допомогою технічних засобів транспортування та розподілом теплової енергії на підставі договору.

Споживач теплової енергії - фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору.

Правилами користування тепловою енергією, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 03 жовтня 2007 року № 1198, визначено споживача теплової енергії, як фізичну особу, яка є власником будівлі або суб`єктом підприємницької діяльності, чи юридичну особу, яка використовує теплову енергію відповідно до договору.

Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (провадження № 14-448 цс 19) та постановах Верховного Суду: від 25 березня 2024 року у справі № 462/1232/23 (провадження № 61-16076 св 23), від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц (провадження № 61-11107 св 18), від 06 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16 (провадження № 61-26204 св 18), від 04 вересня 2022 року у справі № 201/1807/21 (провадження № 61-2572 св 22), від 07 листопада 2023 року у справі № 643/17352/20 (провадження № 61-9449 св 22), від 22 грудня 2023 року у справі № 607/2611/22 (провадження № 61-9399 св 23).

З матеріалів справи вбачається, що з 22 січня 2018 року за відповідачем ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на нежитлові приміщення 1-го поверху №І, №Іа, №Іб, №1, №1а, №2, №2а, №2б, №3, №3а, №4, АДРЕСА_6 , на підставі договору купівлі-продажу, тобто відповідач ОСОБА_1 є споживачем та несе обов`язок по сплаті житлово-комунальних послуг у розумінні ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 використовує теплову енергію відповідно до актів про підключення та відключення опалення в житловому будинку, що надаються КП «Харківські теплові мережі».

Відповідач, посилаючись на неотримання послуг, та недоведення позивачем отримання послуг від КП «Харківські теплові мережі», вказувала на відсутність підстав стягнення з неї заявленої позивачем суми заборгованості.

Оскільки суду не надано доказів на підтвердження відключення на законних підставах нежитлового приміщення від системи централізованого теплопостачання, як про це стверджує відповідач, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог.

Згідно наданого представником позивача розрахунку, заборгованість відповідача перед КП «Харківські теплові мережі» за опалення за період з 22 січня 2018 року по 10 квітня 2018 року по вказаним нежитловим приміщенням загальною площею 122,7 м2 складає 20917 грн. 26 коп.

Заборгованість за послуги з централізованого опалення по квартирі АДРЕСА_2 , за період з 25 жовтня 2018 року по 09 квітня 2019 року складає 24038, 12 грн.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Крім вищезазначеного в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що з 22.01.2018 відповідач не користувався належними йому на праві власності нежитловими приміщеннями.

Відповідно до частин 1, 3 статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно до положень ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтями 610, 612 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Крім того частиною 1 статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено обов`язок споживача, за відсутності іншого погодженого строку, сплачувати отримані житлово-комунальні послуги щомісяця.

За таких обставин зобов`язання відповідача оплатити послуги з теплопостачання виникає на підставі закону з узгоджених дій постачальника і споживача послуг.

Відповідно до Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, споживачі можуть відмовитися від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Згідно з пунктом 25 Правил самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється.

Отже, доказів про набуття у власність житлового приміщення шляхом переобладнання з нежитлового ( наявність рішень компетентних органів про надання дозволу на переобладнання нежитлового приміщення в житлове), а також доказів правомірного відключення нежитлових приміщень, які належать відповідачу від мереж централізованого опалення, або ненадання таких послуг за період з січня 2018 року по квітень 2019 року, відповідачем не надано, а тому вимога про стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію підлягає задоволенню.

Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача судових витрат.

Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України позивач має право на компенсацію відповідачем суми судового збору, сплаченого за подання позовної заяви, пропорційно до задоволених вимог в розмірі 1921 грн.

Окрім іншого, суд апеляційної інстанції вважає вірними розрахунки надані позивачем, та вважає безпідставними посилання ОСОБА_1 на недоведення позивачем обставин, що мають значення для справи. Адже позивачем на підтвердження правомірності нарахувань та законності вимог надано суду: Акти звіряння відпуску-отримання теплової енергії та розрахунків за її використання за період з січня 2018 року по квітень 2019 року; листи-звернення, що направлялись ОСОБА_1 ; акти про підключення/відключення споживача.

Відповідно, постачання теплової енергії та розрахунок нарахувань за її споживання в нежитловому приміщенні належному ОСОБА_1 , відповідає нормам законодавства і тарифам встановленим відповідно до Постанов НКРЕКП на заявлені періоди нарахувань.

Відтак, колегія суддів погоджується із висновками районного суду щодо доведеності позивачем своїх вимог, та вважає, що рішення прийняте з дотриманням норм законодавства, у зв`язку із чим суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги представника ОСОБА_1 , адвоката Махно Анастасії Володимирівни.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог є законними і обгрунтованими, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Наведене свідчить, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦІК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , адвоката Махно Анастасії Володимирівни залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду міста Полтави від 31 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 листопада 2024 року.

Головуючий суддя: В.М. Триголов

Судді: А.І. Дорош

О.А. Лобов