Унікальний номер справи 761/1047/24
Головуючий у суді першої інстанції Н.Г. Притула
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач
Постанова

Іменем України

06 листопада 2024 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Поливач Л.Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А.М., Немировська О.В.

секретар судового засідання: Комар Л.А.

сторони:

позивач Товариств з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс»

відповідач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс»

нарішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04 червня 2024 року, ухваленеу складі судді Притули Н.Г. в приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва.

в с т а н о в и в :

09.01.2024 Товариство з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс» (далі за текстом ТОВ «Дебт Форс») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення 3 процентів річних та інфляційних втрат, позивач просить стягнути солідарно з відповідачів на користь Товариства 3 проценти річних та інфляційні втрати у загальному розмірі 241 221,50 грн.

Вимоги позову обґрунтовані тим, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12.08.2013 року, яке змінене рішенням Апеляційного суду м. Києва від 12.08.2013 з відповідачів на користь позивача стягнуто солідарно заборгованість за кредитним договором.

Рішення набрало законної сили та пред`явлено до примусового виконання, однак не було виконано відповідачами в повному обсязі.

Як зазначає позивач, до нього перейшло право вимоги за кредитним договором за яким солідарно стягнуто заборгованість з відповідачів рішенням суду.

А тому позивач вважає, що є законом передбачені підстави для нарахування 3 процентів річних та інфляційних втрат за невиконання рішення суду, нараховані на суму заборгованості - 437 131,65 грн. за період з 07.12.2020 року по 06.12.2023 року включно в сумі 39 400,27 грн. - 3 проценти річних, 201 821,23 грн. - інфляційні втрати.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04 травня 2024 року в позові ТОВ «Дебт Форс» відмовлено.

Не погоджуючись з рішення суду, ТОВ «Дебт Форс», через свого представника Невкритого В.Ю. подало апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення яким позовні вимоги Товариства задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що 24.05.2019 між ПАТ «Родовід Банк» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір відступлення прав вимоги № 15, відповідно до якого ПАТ «Родовід Банк» відступило ТОВ «Вердикт Капітал», а ТОВ «Вердикт Капітал» набуло прав вимоги за кредитними договорами до позичальників та/або поручителів, в тому числі за Договором кредиту № 77.1/АА-00060.07.2 від 08.10.2007 та Договором поруки від 08.10.2007. Відповідно до ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 30.09.2019 замінено стягувача у справі 2610/22464/2012 на ТОВ «Вердикт Капітал». Тобто стягувача замінено по відношенню до двох відповідачів. В подальшому, укладаючи договори відступлення прав вимоги ТОВ «Дебт Форс» набуло прав вимоги за договором кредиту № 77.1/АА-00060.07.2 від 08.10.2007.

Товариство звертає увагу апеляційного суду на ту обставину, що ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 18.01.2024 замінено стягувача стосовно виконавчого провадження № 64510586, боржником за яким є ОСОБА_1 , крім того, матеріали справи містять належні та допустимі докази, які дають підставу вважати, що сторону стягувача замінено не лише по відношенню до позичальника, а й до поручителя.

Так як право вимоги перейшло Товариству до позичальника, то право вимоги перейшло Товариству і по відношенню до поручителя, так як порука є забезпеченням основного зобов`язання та нерозривно пов`язана із ним.

Товариство зауважує, що п. 18 перехідних та прикінцевих положень ЦК України стосується «прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем)». У данному випадку нарахування стосується не простроченого позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, а стосується виконання грошового зобов`язання за рішенням суду.

Відповідачем ОСОБА_2 , через свого представника - адвоката Романцову Т.В. подано відзив на апеляційну скаргу.

Зазначає, що ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 30.09.2019 замінено стягувача у виконавчому провадженні з виконання виконавчих листів № 2610/22464/2012 виданих Шевченківським районним судом м. Києва від 22.10.2015 по справі за позовом ПАТ «Родовід Банк» на його правонаступника ТОВ «Вердикт капітал».

В подальшому ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 18.01.2024 замінено стягувача - ТОВ «Вердикт капітал» на його правнонаступника ТОВ «Дебт Форс» у виконавчому провадженні № 64510586 з примусового виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12.08.2013 у справі № 2610/22464/2012 щодо боржника ОСОБА_1 . На думку представника, судом першої інстанції вірно встановлено, що зазначеною ухвалою не було замінено стягувача щодо примусового виконання рішення суду в частині боржника ОСОБА_2 , а тому ТОВ «Дебт Форс» не має права на пред'явлення будь якої вимоги саме до ОСОБА_4 .

Окрім того, на думку представника, апелянт не знайшов правових аргументів, щодо обмежень застосування відповідальності за грошову прострочку в період запровадженого карантину.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Романцова Т.В. проти задоволення апеляційної скарги заперечила, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04.06.2024 просила залишити без змін.

Представник позивача ТОВ «Дебт Форс», до суду апеляційної інстанції не з`явився, про розгляд справи Товариство повідомлялось належним чином.

Відповідач ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції не з`явилась, про розгляд справи повідомлялась належним чином, підтвердженням чого є рекомендований лист з повідомленням, який повернуто до суду з відміткою адресат відсутній за вказаною адресою. Будь - яких заяв чи клопотань станом на день розгляду справи до апеляційного суду від відповідача не надходило.

Суд апеляційної інстанції вважав за можливе розглянути справу за відсутності представника позивача та відповідача ОСОБА_1 , з урахуванням вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, оскільки їх неявка в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає її розгляду.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Романцової Т.В. перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково, з огляду на наступне.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Судом встановлено, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12.08.2013 року (справа №2610/22464/2012) позов ПАТ "Родовід Банк" до ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено, стягнуто на користь ПАТ "Родовід Банк" солідарно з ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 заборгованість по кредитному договору № 77.1/АА-00060.07.2 від 08 жовтня 2007 року в сумі 1 831 61, 77 грн, що станом на 07.08.2013 року становить 229 152 дол. США 73 цента.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 15.01.2014 апеляційну скаргу ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 серпня 2013 року змінено в частині визначення розміру пені, що підлягає солідарному стягненню з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ АБ «Родовід банк». Зменшено розмір пені, що підлягає солідарному стягненню з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ АБ «Родовід банк» з 186 399.43 дол. США, що еквівалентно 1489890 грн. 62 коп. до 24 540.18 дол. США, що еквівалентно 196 149 грн. 66 коп. В інший частині рішення суду залишено без зміни.

22.10.2015 на виконання зазначеного рішення суду стягувачу було видано виконавчі листи.

Отже у відповідачів виникло грошове зобов`язання перед ПАТ АБ «Родовід банк».

В позові зазначено, що до ТОВ «Дебт Форс» перейшло право вимоги за кредитним договором №77.1/АА-00060.07.02 від 08.10.2007 та відповідно щодо виконання зазначених вище рішень судів до обох відповідачів.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 30.09.2019 (справа №2610/22464/2012) замінено стягувача у виконавчому провадженні з виконання виконавчих листів № 2610/22464/2012 виданих Шевченківським районним судом м. Києва від 22 жовтня 2015 року по справі за позовом ПАТ «Родовід Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості з ПАТ «Родовід Банк» на його правонаступника Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал».

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 14.01.2020 року (справа № 2610/22464/2012) заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» про видачу дублікату виконавчого листа та поновлення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання, заінтересовані особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , по цивільній справі № 2610/22464/2012 за позовом ПАТ «Родовід Банк» до ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, задоволено. Вирішено видати ТОВ «Вердикт Капітал» дублікат виконавчого листа №2610/22464/2012 про стягнення на користь ПАТ «Родовід Банк» солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованості по кредитному договору №77.1/АА-00060.07.2 від 08 жовтня 2017 року в сумі 537 876,81 грн., що в еквіваленті у дол. США (799,3000 грн. = 100 доларів США) курс НБУ станом на 07.08.2013р. становить 67 293,30 дол. США., витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 219,00 грн. Поновлено ТОВ «Вердикт Капітал» строк для пред`явлення виконавчого листа №2610/22464/2012 про стягнення на користь ПАТ «Родовід Банк» солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованості по кредитному договору №77.1/АА-00060.07.2 від 08 жовтня 2017 року в сумі 537 876,81 грн., що в еквіваленті у дол. США (799,3000 грн. = 100 доларів США) курс НБУ станом на 07.08.2013р. становить 67 293,30 дол. США., витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 219,00 грн.

Постановою Київського апеляційного суду від 28 липня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Романцовою Т.В., задоволено частково. Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 14 січня 2020 року скасовано в частині поновлення ТОВ «Вердикт Капітал» строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання та видачу дублікату виконавчого листа щодо боржника ОСОБА_2 . Відповідно, стягувач ТОВ «Вердикт Капітал» втратив право вимоги саме до ОСОБА_2 .

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 18 січня 2024 року заяву ТОВ «Дебт Форс» про заміну сторони виконавчого провадження з примусового виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12.08.2013 року у справі за позовом ПАТ «Родовід Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, задоволено. Замінено стягувача - ТОВ «Вердикт Капітал» на його правонаступника - ТОВ «Дебт Форс» у виконавчому провадженні № 64510586 з примусового виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12.08.2013 у справі №2610/22464/2012 за позовом ПАТ «Родовід Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором щодо боржника ОСОБА_1 . Таким чином, ТОВ «Дебт Форс» не є стягувачем по відношенню до ОСОБА_2 .

Ухвала набрала законної сили.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що зазначеною ухвалою суду не було замінено стягувача щодо примусового виконання рішення суду в частині боржника ОСОБА_2 , та у позивача відсутнє право вимоги до ОСОБА_2 у зв'язку з невиконанням грошового зобов'язання. А тому суд першої інстанції законно та обґрунтовано відмовив у задоволенні позову в цій частині, рішення суду в цій частині не підлягає скасуванню, а апеляційна скарга в цій частині не підлягає задоволенню.

Щодо вимог про стягнення 3 процентів річних та інфляційних втрат за невиконання рішення суду боржником ОСОБА_1 суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини п`ятої статті 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, норми розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Норми цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Такий правовий висновок зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), у якій відступлено від правових висновків, зроблених Верховним Судом України у постановах від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України); та від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, який полягав у тому, що дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що норми статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, а й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

За змістом частини другої статті 625 ЦК України три проценти річних є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Проценти, передбачені статтею 625 ЦК України, за своєю правовою природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів, а відтак відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування грошовими коштами, що свідчить про відсутність подвійного стягнення при нарахуванні трьох процентів річних від простроченої суми, включаючи нараховані проценти за користування коштами, встановленими договором.

Враховуючи наведене, три проценти річних, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України, підлягають застосуванню до порушеного грошового зобов`язання, складовою якого є, зокрема нараховані проценти за користування коштами, строки сплати яких визначено договором.

В постанові Об`єднаної Палати Верховного Суду від 05 липня 2019 року у справі № 905/600/18, на яку послався заявник в касаційній скарзі, зроблено правовий висновок про те, що враховуючи положення частини другої статті 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, а також трьох процентів річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

Згідно з пунктом 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, в подальшому його дія неодноразово продовжувалася.

Отже, установивши, що рішення суду відповідач ОСОБА_1 не виконала, у позивача наявне право на стягнення відповідно до статті 625 ЦК України трьох процентів річних та інфляційних втрат унаслідок прострочення виконання грошового зобов`язання, що виникло на підставі рішення суду.

Однак, пунктом 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Враховуючи наведене, колегія приймає до уваги доводи апеляційної скарги позивача, та вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Дебт Форс» 3 проценти річних у розмірі 16 159,00 грн., інфляційні втрати у розмірі 62 386,06 грн. за період з 01.12.2020 по 23.02.2022.

Тому, з урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про повну відмову у задоволенні позовних вимог в частині позову, пред`явленого до ОСОБА_1 .

Щодо стягнення витрат на правничу допомогу, апеляційний суд доходить таких висновків.

Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3 ст. 133 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», заява №19336/04).

У рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

В силу вимог положень ЦПК України, зокрема ст.141 вказаного Кодексу, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Зазначена правова позиція викладена зокрема у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 199/3939/18-ц (провадження № 61-15441св19).

Розподіляючи витрати, понесені позивачем на професійну правничу допомогу в суді першої інстанцій, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, колегія суддів уважає, що є підстави для відшкодування ОСОБА_1 позивачу витрат на правничу допомогу в розмір 3 256,14 грн. пропорційно задоволеної частини позовних вимог.

Згідно з положеннями частин 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Із матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду підлягав сплаті судовий збір у розмірі 3 618,32 грн, який був сплачений позивачем в повному обсязі (а.с. 51).

При зверненні із апеляційною скаргою підлягав сплаті судовий збір у розмірі 5 427,48 грн, який також був сплачений позивачем у повному обсязі.

Таким чином, оскільки за результатами апеляційного перегляду суд скасовує рішення Шевченківського районного суду м. Києва в частині відмови ТОВ «Дебт Форс» у позові пред`явленому до ОСОБА_1 , та ухвалю нове судове рішення про часткове задоволення позову пред'явленого саме до ОСОБА_1 , тому з ОСОБА_1 на користь позивача підлягає відшкодуванню судовий збір за розгляд справи у суді першої та апеляційної інстанцій у розмірі 2 464,90 грн. пропорційно задоволеної частини позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс» задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04 червня 2024 року в частині відмови Товариству з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс» у позові пред`явленому до ОСОБА_1 скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення наступного змісту.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс» (, місцезнаходження: 02121, м. Київ, Харківське шосе, будинок 201/203, літера А, офіс 602) 3 проценти річних у розмірі 16 159,00 грн., інфляційні втрати у розмірі 62 386,06 грн., витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції у розмірі 3 256,14 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс» (, місцезнаходження: 02121, м. Київ, Харківське шосе, будинок 201/203, літера А, офіс 602) на відшкодування судових витрат, пов`язаних із сплатою судового збору в суді першої та апеляційної інстанцій у розмірі 2 464,90 грн.

В іншій частині рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 14 листопада 2024 року.

Судді

Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус

О.В. Немировська