ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 643/7307/20 Номер провадження 22-ц/814/2290/24Головуючий у 1-й інстанції Савченко Л.І. Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді Бутенко С. Б.

Суддів Дряниці Ю. В., Обідіної О. І.,

за участю секретаря: Ракович Д. Г.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Багмат Петра Дмитровича

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 23 лютого 2024 року у складі судді Савченко Л. І.

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей по Московському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, про визначення місця проживання дитини та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей по Московському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, про визначення місця проживання дитини,

в с т а н о в и в:

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Московського районного суду м. Харкова з вказаним позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей по Московському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, про визначення місця проживання дитини.

Позов мотивовано тим, що 20 травня 2015 року вона уклала шлюб із відповідачем ОСОБА_2 , в якому ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_3 , який проживає разом з нею за місцем реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 .

У грудні 2019 року відповідач звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу, проте на дату подання вказаного позову рішення по справі не винесено, оскільки ОСОБА_2 просив суд надати сторонам строк для примирення.

У зв`язку з припиненням отримання матеріальної допомоги на утримання сина вона звернулася до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів та згідно судового наказу від 28.01.2020 з ОСОБА_2 стягнуто на її користь аліменти у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку щомісяця, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Вказувала, що відповідач мав змогу бачитися із сином, адже відповідно до рішення виконкому Харківської міської ради від 29.01.2020 № 15 йому встановлений порядок участі у вихованні дитини та визначений час для побачень з сином: перша, третя субота місяця з 09:00 год до 13:00 год та друга, четверта неділя місяця з 17:00 год до 19:00 год, щопонеділка з 16:00 год до 19:00 год у присутності матері.

Проте 21 березня 2020 року ОСОБА_2 за встановленим графіком забрав сина з дитячого закладу і з того часу не повертає його, вимоги повернути сина ігнорує, коли вона прийшла до нього додому сина не показав та до будинку не впустив.

Вважає, що підстави залишити дитину жити з батьком відсутні. Органом опіки та піклування встановлений графік побачень з дитиною, якого вона дотримується. Відповідач має важкий, невитриманий характер, через його агресивну поведінку вона змушена була звернутися до КЗ «Соціальний готель» і перебувати там протягом 30 днів з 12 листопада 2019 року. Свої побачення з дитиною відповідач нерідко пропускав, що свідчить про проблеми у вихованні дитини у відповідача. Вважає, що ОСОБА_2 не має жодних переваг у проживанні дитини з ним.

Посилаючись на викладене, просила суд визначити місце проживання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з нею, ОСОБА_1 , передавши його їй на виховання від батька ОСОБА_2 .

11 вересня 2020 року ОСОБА_2 подав до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 , третя особа Служба у справах дітей по Московському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, про визначення місця проживання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з ним за адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 133-134, т. 1).

Зустрічний позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 веде аморальний спосіб життя та є психічно неурівноваженою особою із суїцидальними проявами.

Відносно ОСОБА_1 відкрито кримінальне провадження № 0006379 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 125 КК України, за фактом умисного спричинення йому ( ОСОБА_1 ) легкого тілесного ушкодження з використанням холодної зброї (ножа), у присутності їх сина ОСОБА_4 .

30.08.2020 року приблизно о 21:30 год ОСОБА_1 разом зі своєю матір`ю ОСОБА_5 вчинили бійку, під час якої розпилили сльозогінний газ в обличчя йому та сину, на підставі чого 03.09.2020 були складені заборонні приписи щодо кривдника ОСОБА_1 та її матері.

Крім того, ОСОБА_1 намагалася накласти на себе руки шляхом самогубства, у зв`язку з чим перебувала на стаціонарному лікуванні.

Таким чином, психічний стан ОСОБА_1 викликає занепокоєння та ставить під сумнів можливість проживання дитини з нею, оскільки остання нехтує на стан здоров`я та життя ОСОБА_3.

Вказував, що має власну квартиру АДРЕСА_3 , в якій вони проживали разом однією сім`єю, а тому син ОСОБА_4 звик до цього місця і йому буде тут зручно жити. Він оточений любов`ю та турботою.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 23 вересня 2020 року зустрічну позовну заяву прийнято до провадження та об`єднано із первісним позовом (а. с. 237, том 1).

Протокольною ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 01 березня 2021 року замінено третю особу на Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради (а. с. 71-73, т. 2).

Згідно розпорядження Голови Верховного Суду від 08.03.2022 № 2/0/9-22 року, на підставі частини сьомої статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у зв`язку з неможливістю судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану було змінено територіальну підсудність справ Московського районного суду м. Харкова з визначенням підсудності таких справ Октябрському районному суду м. Полтави.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 23 лютого 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено.

Визначено місце проживання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком - ОСОБА_2 .

Вирішено питання розподілу судових витрат. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 840,80 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що мати - ОСОБА_1 тривалий час не вживала жодних заходів, які б свідчили про її бажання піклуватись про дитину, приймати участь у її вихованні, розвитку, а її доводи, що вона очікувала рішення у цій справі не є виправданням бездіяльності по відношенню до дитини. Натомість батько - ОСОБА_1 належним чином виконує свої батьківські обов`язки та залишення проживання неповнолітнього ОСОБА_3 разом із батьком відповідає найкращім інтересам дитини.

В апеляційному порядку рішення оскаржив представник первісного позивача ОСОБА_1 - адвокат Багмат П. Д., який посилаючись в апеляційній скарзі на неповноту, незаконність та необґрунтованість рішення, порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просить скасувати вказане рішення суду та постановити нове, яким позов ОСОБА_1 задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовити в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що судом не надано оцінки тому факту, що малолітній син сторін вимушено проживає разом з відповідачем ОСОБА_2 , який у спосіб викрадення дитини самовільно змінив місце його проживання і тривалий час не повертає матері - ОСОБА_1 , переховує дитину у місті Харкові та не надає можливості матері навіть зустрітися із сином.

Вказує також, що судом проігноровано висновок органу опіки та піклування - Служби у справах дітей по Московському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про доцільність визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із матір`ю - ОСОБА_1 .

Вважає, що в інтересах дитини проживання саме з матір`ю - ОСОБА_1 , яка має постійну роботу, нормований робочий день, тому може відводити дитину до школи, займатися з ним вечорами, гуляти та іншим чином піклуватися про сина.

У відзиві на апеляційну скаргу первісний відповідач та зустрічний позивач ОСОБА_2 просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Колегія суддів апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Повноваження суду апеляційної інстанції визначено статтею 374 ЦПК України, згідно пункту 2 частини першої якої за результатами розгляду апеляційної скарги апеляційний суд має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення згідно пунктів 2, 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

По справі встановлено, що сторони є батьками малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 виданим Московським відділом ДРАЦС РС Харківського МУЮ 07.07.2015 (а. с. 7, т. 1).

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 23 вересня 2020 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 27 січня 2021 року, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.

Згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб № 2981d5b1-24e6-464c-be64-5b0d561c4746 від 06.12.2019 ОСОБА_1 разом з сином ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 15, т. 1).

Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , разом з ОСОБА_6 , що підтверджується довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб № 909c2039-7365-427c-93b6-18bc639485f5 від 18.05.2020 (а. с. 38, т. 1).

В ході розгляду справи судом встановлено, що подружжя разом з дитиною проживало у квартирі відповідача ОСОБА_2 , після припинення сімейних відносин, син сторін проживав разом із матір`ю - ОСОБА_1 у належній їй квартирі.

Згідно довідки Комунального закладу «Дошкільний навчальний заклад (Ясла-садок) № 100 Харківської міської ради» від 14.04.2020 ОСОБА_3 відвідує заклад з 05.03.2018, останнє відвідування 12.03.2020, дитину приводить та забирає мама, дитина доглянута, одягнена охайно, чисто та за сезоном (а. с. 13, т. 1).

Відповідно до Довідки КНП «Міська дитяча поліклініка № 13» ХМР від 06.04.2020 № 280, дитина ОСОБА_3 перебуває на обліку у вказаній установі, мешкає з матір`ю, часто хворіє, лікарняний лист по догляду надавався матері, поліклініку відвідувала у супроводі матері і батька, всі рекомендації батьки виконували (а. с. 14, т. 1).

За судовим наказом, виданим Московським районним судом м. Харкова 02 січня 2020 року, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не більше 10 прожиткових мінімумів і не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Рішенням Виконавчого комітету Харківської міської ради від 29.01.2020 № 15 встановлено порядок участі ОСОБА_2 у вихованні малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у спосіб періодичних побачень першої, третьої суботи місяця з 09:00 год до 13:00 год та другої, четвертої неділі місяця з 17:00 год до 19:00 год, щопонеділка з 16:00 год до 19:00 год в присутності матері дитини ОСОБА_1 (а. с. 8, т. 1).

21 березня 2020 року ОСОБА_2 забрав сина за встановленим графіком побачень, але не повернув його матері, що стало підставою для звернення ОСОБА_1 до суду із цим позовом про визначення місця проживання дитини.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 25 серпня 2021 року у справі № 643/9780/21 за позовом ОСОБА_2 з 21.03.2020 припинено стягнення з нього аліментів на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти у розмірі 1/4 частки заробітку щомісяця з 01.06.2021 до повноліття дитини (а. с. 52-53, т. 3).

У червні 2020 року ОСОБА_1 зверталася до правоохоронних органів із заявами про відібрання у неї сина ОСОБА_2 (а. с. 96-97, т. 1).

Згідно Висновку щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , № 422 від 18.08.2020 Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, як орган опіки та піклування, вважає за доцільне визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із матір`ю ОСОБА_1 (а. с. 128-129, т. 1).

Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України встановлено, що сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (частини перша, друга статті 161 СК України).

Відмовляючи у задоволенні первісного позову матері та задовольняючи зустрічний позов батька дитини, суд першої інстанції виходив з того поведінка ОСОБА_1 не дає підстав для проживання малолітнього ОСОБА_3 з нею, з чим колегія суддів апеляційного суду погодитись не може, оскільки таких висновків суд дійшов на підставі неналежних та недопустимих доказів, поклавши на ОСОБА_1 обов`язок їх спростування.

Положеннями частини третьої статті 12 та частин першої статті 81 ЦПК України обов`язок доказування та подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 червня 2023 року у справі № 916/3027/21 (провадження № 12-8гс23), зроблено висновок, що суд може розглядати електронне листування між особами у месенджері (як і будь-яке інше листування) як доказ у справі лише в тому випадку, якщо воно дає можливість суду встановити авторів цього листування та його зміст. Відповідні висновки щодо належності та допустимості таких доказів, а також обсяг обставин, які можливо встановити за їх допомогою, суд робить у кожному конкретному випадку із врахуванням всіх обставин справи за своїм внутрішнім переконанням.

Дійшовши висновків, що спосіб життя ОСОБА_1 суперечить моральним принципам, що може негативно позначитися на вихованні дитини, суд взяв до уваги надані ОСОБА_2 скріншоти сторінок з особистих чатів сайту знайомств «Мамба» та соціальної мережі «Інстаграм», які містять інформацію інтимного характеру. При цьому суд не врахував, що вказане листування не може бути належним та допустимим доказом, оскільки не дає можливості встановити авторів цього листування та особи, яка поширила інформацію, тому висновки суду першої інстанції про доведення негативної інформації про особу матері дитини та її аморальну поведінку є безпідставними, а те, що суд допустив можливість вважати доведеними твердження зустрічного позивача ОСОБА_2 через відсутність їх спростування з боку ОСОБА_1 не відповідає принципу змагальності сторін у цивільному судочинстві.

З довідки, виданої КНП «Міський психоневрологічний диспансер № 3» ХМР, від 23.10.2021 № 9202, вбачається, що ОСОБА_1 впродовж останніх п`яти років за медичною допомогою не зверталася (а. с. 150, т. 2).

Відповідно до Висновку судово-психіатричного експерта № 1 від 04.01.2022 амбулаторної судово-психіатричної експертизи, проведеної на підставі ухвали Московського районного суду м. Харкова від 07.10.2021 у цій справі, на теперішній час ОСОБА_1 хронічного, стійкого психічного розладу не виявляє; відповідно до свого психічного стану здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (а. с. 172-174, т. 2).

Таким чином, доказів того, що ОСОБА_1 має психічні розлади матеріали справи не містять.

Згідно ухвали Полтавського апеляційного суду від 14 червня 2022 року у справі № 643/3636/20, якою скасовано вирок Московського районного суду м. Харкова від 27.10.2021 та звільнено ОСОБА_1 від кримінальної відповідальності за частиною першою статті 125 КК України на підставі пункту 1 частини першої статті 49 КК України - у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження закрито (а. с. 40-42, т. 3), легкі тілесні ушкодження ОСОБА_2 було спричинено ОСОБА_1 на ґрунті стійких неприязнених стосунків між подружжям під час сімейної сварки 04.11.2019, що на ставлення матері до дитини та виконання нею своїх батьківських обов`язків не впливає.

Складення 03 вересня 2020 року уповноваженим працівником Московського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області термінового заборонного припису серії АА № 130076 стосовно ОСОБА_1 у зв`язку із вчиненням нею домашнього насильства 30 серпня 2020 року по відношенню до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , не є обставиною, що унеможливлює передачу дитини матері. Колегія суддів звертає увагу, що між сторонами по справі склались особисті неприязненні відносини та події, які мали місце 30.08.2020 та стали підставою для вжиття заборонних заходів, трапились після того, як ОСОБА_2 самовільно змінив місце проживання дитини та приховував дитину від матері, не давав їм спілкуватись.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 16 вересня 2020 року у справі № 953/14804/20, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 19 січня 2021 року, та рішенням Московського районного суду м. Харкова від 20 жовтня 2020 року у справі № 643/15988/20, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 03 березня 2021 року та постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 липня 2021 року, у задоволенні заяв ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису відносно ОСОБА_1 було відмовлено за їх безпідставністю. При цьому судами встановлено, що поведінка заявника могла спровокувати відповідну поведінку з боку матері дитини, а терміновий заборонний припис від 03.09.2020 не свідчить про незмінність поведінки ОСОБА_1 по відношенню до заявника та сина.

Таким чином, по справі не встановлено та суду не доведено обставин, якими ОСОБА_2 обґрунтовував свої вимоги.

Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

У статті 162 СК України встановлена презумпція правомірності поведінки того з батьків, з ким проживала дитина. Якщо інший з батьків вважає такі умови непридатними для дитини, то способом захисту прав дитини є пред`явлення позову про зміну місця проживання малолітньої особи, а не самочинна зміна її місця проживання.

Малолітня дитина має проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного із її батьків.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

При визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першочергово повинні бути визначені й враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору. При визначенні місця проживання дитини судам потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах (постанова Верховного Суду від 14 вересня 2022 року у справі № 466/1017/20).

Вирішуючи справу, суд першої інстанції вважав, що в найкращих інтересах малолітнього ОСОБА_3 буде проживання його з батьком ОСОБА_2 через те, що мати дитини - ОСОБА_1 тривалий час не брала участі у вихованні сина та не виконувала своїх батьківських обов`язків і доказів того, що вона зверталася до органу опіки та піклування для встановлення порядку участі у вихованні дитини, до навчальних закладів, спортивних секцій, гуртків, де навчається син, та до лікаря педіатра, у якого спостерігається дитина, з метою отримання інформації стосовно розвитку дитини та стану його здоров`я, суду не надала.

При цьому суд не дав оцінки тому факту, що ОСОБА_2 протиправно змінив місце проживання дитини та перешкоджав в участі матері у вихованні сина, що суперечить сімейним цінностям, які полягають у повазі один до одного та якнайкращому вихованні дитини, враховуючи саме її інтереси. Така поведінка відповідача не сприяє забезпеченню права дитини на належне батьківське виховання та піклування як з боку батька, так і матері, та не відповідає інтересам дитини.

Право батьків на вибір місця проживання дитини має сприяти забезпеченню належного виконання батьками своїх обов`язків та безперешкодному здійсненню прав щодо виховання дитини, тому звернення до суду із позовом про визначення місця проживання дитини є достатнім та належним способом захисту і не потребує додаткового встановлення органом опіки та піклування порядку участі позивача у вихованні дитини та спілкуванні з нею. Визначаючи місце проживання дитини, батьки здійснюють своє право на особисте виховання дитини, яке забезпечується при їх спільному проживанні з дитиною.

Таким чином невжиття позивачем ОСОБА_1 заходів забезпечення своїх прав до вирішення судом справи за її позовом про визначення місця проживання дитини не позбавляє позивача права на проживання дитини з нею, зважаючи на те, що нею створені всі умови для виховання і розвитку дитини, що підтверджено органом опіки та піклування, який дійшов висновку про доцільність проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із матір`ю - ОСОБА_1 .

Частинами четвертою, п`ятою та шостою статті 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відхиляючи наданий по справі висновок Департаменту служб у справах дітей виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області від 18.08.2020 № 422 щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із матір`ю ОСОБА_1 з тих підстав, що на час розгляду справи змінилися обставини, які встановлені у цьому висновку, суд першої інстанції не врахував, що такий висновок був неодноразово підтверджений органом опіки та піклування.

Так, згідно повідомлення Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради від 26.02.2021 за вих. № 562/0/202-21, з урахуванням зустрічного позову ОСОБА_2 та на його прохання переглянути попередній висновок Департаментом служб повторно було винесено на розгляд Комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Харківської міської ради питання визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . За результатами розгляду питання Комісія ухвалила залишити без змін попередній висновок Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради від 18.08.2020 № 422, який долучений до матеріалів справи (а. с. 67-68, т. 1).

Також 22.08.2023 за вих. № 691/0/202-23 Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради повідомив ОСОБА_2 про те, що підстави для повторного надання висновку щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , із батьком відсутні (а. с. 7, т. 3).

За наведених обставин колегія суддів апеляційного суду не може погодитись з рішенням суду першої інстанції, висновки якого ґрунтуються лише на позиції відповідача - зустрічного позивача ОСОБА_2 та повідомлених ним обставинах справи, які не були доведені ним під час судового розгляду. Суд зробив висновки про обґрунтованість зустрічного позову на підставі припущень, які визнав встановленими обставинами саме в силу того, що інша сторона їх не спростувала, що є порушенням норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи.

Вказане свідчить про наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції та ухвалення по справі нового рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 та визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_7 разом з матір`ю за вимогами первісного позову ОСОБА_1 .

За правилами частин першої, тринадцятої статті 141 ЦПК України, ухвалюючи нове рішення, апеляційний суд відповідно змінює розподіл судових витрат, понесених сторонами по справі, які у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Багмат Петра Дмитровича - задовольнити.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 23 лютого 2024 року - скасувати та постановити по справі нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити. Визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з матір`ю - ОСОБА_8 .

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини - відмовити.

Змінити розподіл судових витрат. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 101,20 грн понесених судових витрат зі сплати судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. Б. Бутенко

Судді О. І. Обідіна

Ю. В. Дряниця