КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 листопада 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 16 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у місті Києві про захист честі, гідності, ділової репутації та спростовання недостовірної інформації,

в с т а н о в и в:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду через підсистему «Електронний суд»з позовом до Головного управління Державної податкової служби у місті Києві (далі - ГУ ДПС у м. Києві) про захист честі, гідності, ділової репутації, спростовання недостовірної інформації та стягнення моральної шкоди.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 04 вересня 2023 року відмовлено позивачу в задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору, позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення її недоліків, а саме сплати судового збору у визначеному судом порядку і розмірі.

29 жовтня 2023 року позивач подав до суду заяву про усунення недоліків, до якої додав квитанцію про сплату судового збору за пред`явлення немайнових вимог про захист честі, гідності, ділової репутації, та в якій просив майнову вимогу про стягнення моральної шкоди залишити без розгляду.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2023 року позовну заяву про захист честі, гідності, ділової репутації та спростовання недостовірної інформації прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі.

10 квітня 2024 року позивач подав до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій заявив додаткову позовну вимогу про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 335 000,00 грн за розповсюдження неправдивої і недостовірної інформації наклепницького змісту, що порочить його честь, гідність та ділову репутацію, а також просив звільнити його від сплати судового збору на підставі пункту 13 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір».

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 16 квітня 2024 року відмовлено позивачу в задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору, заяву про збільшення розміру позовних вимог залишено без руху та надано позивачу строк для усунення її недоліків, а сплати судового збору у визначеному судом порядку і розмірі.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою про залишення заяви без руху, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить її скасувати з мотивів порушення судом першої інстанції норм процесуального та неправильного застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 28 серпня 2024 року відстрочено ОСОБА_1 сплату судового збору за подання апеляційної скарги до ухвалення судового рішення судом апеляційної інстанції та відкрито апеляційне провадження у справі № 761/31534/23, а ухвалою суду від 10 вересня 2024 року закінчено проведення підготовчих дій та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

Сторони в судове засідання не з'явилися і явку своїх представників не забезпечили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, позивач просив розглянути апеляційну скаргу в порядку письмового провадження, відповідач причини неявки до апеляційного суду не повідомив і правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, тому колегія суддів дійшла висновку, що неявка учасників справи відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи та вимоги поданої апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційне провадження підлягає закриттю як помилково відкрите з огляду на наступне.

Відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 4 ЦПК України кожна особа має право у встановленому законом порядку звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Право на суд стосується як інституційних та організаційних аспектів, так і особливостей здійснення окремих судових процедур.

Отже, реалізація права особи на судовий захист здійснюється в порядку, встановленому процесуальним законом.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (рішення ЄСПЛ від 21 жовтня 2010 року у справі «Дія 97» проти України», § 47).

До того ж ЄСПЛ указав, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, у межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братись до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому порядку та роль у ньому апеляційного суду. «Право на суд», одним із аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення ЄСПЛ від 06 грудня 2007 року у справі «Воловік проти України», § 53, 55).

Основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України).

Конституційний Суд України у Рішенні від 11 грудня 2007 року № 11 рп/2007 зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення).

За положеннями частини другої статті 352 ЦПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції окремо від рішення суду лише у випадках, передбачених статтею 353 цього Кодексу. Оскарження ухвал суду, які не передбачені статтею 353 цього Кодексу, окремо від рішення суду не допускається.

Положеннями частини першої статті 353 ЦПК України визначено вичерпний перелік ухвал суду першої інстанції, які можуть бути оскаржені в апеляційному порядку окремо від рішення суду.

Окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо визначення розміру судових витрат (пункт 13 частини першої статті 353 ЦПК України).

В силу частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від14 червня 2023 року у справі № 607/23244/21 (провадження № 14-116цс22) зроблено висновок, що «у справі № 638/17815/17-ц касаційний суд вважав, що ухвала суду першої інстанції про залишення позовної заяви без руху в частині розгляду клопотання про звільнення від сплати судового збору підлягає касаційному оскарженню; у справах № 583/2674/18 та № 160/6742/20 касаційний суд вважав, що ухвала суду першої інстанції про залишення позовної заяви без руху щодо розгляду клопотання про звільнення від сплати судового збору не підлягає касаційному оскарженню окремо від рішення суду. Так як висновки Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду викладені у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 638/17815/17-ц (провадження № 61-10702св18) щодо застосування пункту 13 частини першої статті 353 ЦПК України про можливість оскарження ухвали суду першої інстанції про залишення позовної заяви без руху, в частині розгляду клопотання про звільнення від сплати судового збору, суперечать наведеним вище висновкам про неможливість оскарження такої ухвали суду, то Велика Палата Верховного Суду вважає, що від них слід відступити та сформулювати наступний висновок. А саме, застосовуючи пункт 10 частини першої статті 294 КАС України, який за змістом є тотожним пункту 13 частини першої статті 353 ЦПК України щодо можливості апеляційного оскарження ухвали суду першої інстанції про залишення позовної заяви (заяви) без руху в частині визначення розміру судових витрат окремо від рішення суду, Велика Палата Верховного Суду наголошує, що апеляційному оскарженню лише разом з рішенням суду підлягає ухвала суду першої інстанції про залишення позовної заяви без руху, якщо суд першої інстанції у цій ухвалі встановлює розмір судового збору, який позивач (заявник) має сплатити при зверненні до суду, або порядок його обчислення, однак особа не погоджується або з таким розміром, або з порядком його обчислення. Такі ухвали суду першої інстанції не підлягають апеляційному оскарженню окремо від рішення суду. Також не підлягають апеляційному оскарженню окремо від рішення суду ухвали суду першої інстанції про відмову в задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору. В такому випадку заявник може реалізувати своє право на апеляційне оскарження такого судового рішення шляхом включення заперечень на нього до апеляційної скарги на рішення суду відповідно до частини другої статті 353 ЦПК України (у випадку постановлення такого рішення місцевим судом)».

У даній справі ОСОБА_1 оскаржив в апеляційному порядку ухвалу суду першої інстанції від 16 квітня 2024 року, якою відмовлено в задоволенні його клопотання про звільнення від сплати судового збору, а заяву про збільшення розміру позовних вимог залишено без руху з наданням строку для усунення її недоліків, а саме сплати судового збору.

Зазначена ухвала суду не може бути оскаржена в апеляційному порядку до ухвалення рішення суду й окремо від цього рішення, а тому апеляційна скарга позивача не підлягала прийняттю до провадження суду апеляційної інстанції.

Постановою від 15 травня 2019 року у справі № 761/10509/17 (провадження № 14-53цс19) Велика Палата Верховного Суду закрила касаційне провадження на підставі статті 396 ЦПК України та сформулювала правовий висновок, згідно з яким у разі помилкового прийняття касаційної скарги до провадження суду касаційної інстанції касаційне провадження у справі належить закрити.

Вказаний правовий висновок підлягає застосуванню до процесуальних правовідносин, що виникли у цій справі, з урахуванням положень пункту 1 частини першої статті 358 ЦПК України.

Отже, зважаючи на те, що Київський апеляційний суду відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою на судове рішення, що не підлягає апеляційному оскарженню, апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 16 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ГУ ДПС у м. Києві про захист честі, гідності, ділової репутації та спростовання недостовірної інформації слід закрити як помилково відкрите.

На підставі вищевикладеного та керуючись статтями 353, 358, 381 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 16 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у місті Києві про захист честі, гідності, ділової репутації та спростовання недостовірної інформації закрити.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її постановлення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 14 листопада 2024 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній