Справа №534/2187/24
Провадження №2/534/630/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 листопада 2024 року м. Горішні Плавні

Комсомольський міський суд Полтавської області

в складі суду: головуючого судді Солохи О.В.

з участю секретаря судового засідання Гончар С.Т.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із згаданим позовом до відповідача, в якому прохає стягнути з ОСОБА_2 на його користь заборгованість за договором позики від 23.11.2021 в сумі 2 500 доларів США.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 23.11.2021 ОСОБА_1 надав відповідачу ОСОБА_2 у безпроцентну позику 2 500 доларів США зі строком повернення не пізніше 31.03.2022. На підтвердження укладення договору позики, його умов та факту отримання коштів відповідач надав позивачеві письмову розписку. Відповідач не виконав своїх зобов`язань, передбачених договором позики, не повернув грошові кошти.

Ухвалою суду від 17.09.2024 позовна заява ОСОБА_1 прийнята до розгляду із відкриттям провадження у справі та призначенням до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін.

Відповідач ОСОБА_2 подав відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги ОСОБА_1 не визнає та прохає відмовити у задоволенні позову. У поданому відзиві посилаючись на позицію Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №464/3790/16-ц, зазначає, що розписка, як окремий документ не є договором позики, а є лише підтвердженням такого договору, який був укладений між сторонами, а також вона засвідчує й безпосередньо факт отримання боржником від кредитора грошових коштів у певному розмірі або речей.

Також відповідач ОСОБА_2 у поданому відзиві зазначив, що не ідентифікує свій особистий підпис на документі у зв?язку з нечіткістю та явними ознаками неповного зображення, що ставить під сумнів автентичність самого документа, як доказу.

Відповідач зазначає також, що в приватній розмові з позивачем вони домовились про відтермінування кінцевого строку повернення позики за умови сплати відповідачем боргу нефіксованими частинами щомісячно та без нарахувань додаткових відсотків після виплати повної суми боргу. Виплата відсотків не була передбачена усними попередніми домовленостями перед написанням відповідачем розписки, змістом розписки та під час домовленості про відтермінування і поділу суми боргу на частки також. Фактичне погашення заборгованості відповідачем відбувалось наступним чином:

14 березня 2022 року сплата 1 (першої) частки у розмірі 300 (триста) доларів США.

28 квітня 2022 року сплата 2 (другої) частки у розмірі 300 (триста) доларів США.

11 липня 2022 року сплата 3 (третьої) частки у розмірі 250 (двісті п?ятдесят) доларів США.

26 вересня 2022 року сплата 4 (четвертої) частки у розмірі 300 (триста) доларів США;

28 листопада 2022 року сплата 5 (п`ятої ) частки у розмірі 400 (чотириста) доларів США;

13 лютого 2022 року сплата 6 (шостої) частки у розмірі 150 (сто п`ятдесят) доларів США;

25 лютого 2023 року сплата 7 (сьомої) частки у розмірі 50 (п?ятдесят) доларів США.

20 березня 2023 року сплата 8 (восьмої) частки у розмірі 100 (сто) доларів США.

27 березня 2023 року сплата 9 (дев?ятої) частки у розмірі 100 (сто) доларів США.

03 квітня 2023 року сплата 10 (десятої) частки у розмірі 100 (сто) доларів США.

24 квітня 2023 року відповідач повністю виконав свої зобов?язання за договором позики, сплативши позивачу останню 11 (одинадцяту) частку у розмірі 400 (чотириста) доларів США.

Таким чином, зазначає, що 24.04.2023 грошові кошти позивачу були повернуті в повному обсязі, проте розписку йому ОСОБА_1 не повернув та повідомив, що вона знищена.

До відзиву відповідач надає скриншоти листування позивача з відповідачем.

Позивачем подано відповідь на відзив на позовну заяву, в якій проти відхиляє заперечення відповідача, наведені ним у відзиві та зазначає, що грошові кошти за борговою розпискою відповідачем йому не повернені. Скриншоти листування, в яких мова йде про повернення грошових коштів стосується сплати відповідачем орендної плати та комунальних послуг за оренду нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 .

Відповідачем подано заперечення на відповідь на відзив, зі змісту якої вбачається, що відповідач прохає не брати до уваги аргументи позивача.

Дослідивши матеріали справи, встановивши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступних висновків.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч.1 ст.2 ЦПК України).

Згідно положень ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Частиною 1 ст.598 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до ст.599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно із ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині 1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із ч.1 ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Відповідно до правої позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 13.12.2017 у справі №309/3458/14-ц, наявність між сторонами позикових відносин підтверджується наявним у позивача оригіналом розписки, яка підтверджує як факт отримання боржником коштів за договором позики, так і зобов`язання повернути ці кошти.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмету договору на основі попередньої домовленості. Ця особливість реальних договорів передбачена вимогами ст.640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг певної суми коштів з зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 у справі № 6-1967цс15.

Розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який підтверджує не тільки факт укладення договору позики та зміст його умов, але й факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Зазначена правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 26.04.2022 у справі № 753/1349/20 (провадження № 61-14052св21).

Судом встановлено, що згідно розписки від 23.11.2021, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_3 , отримав 23.11.2021 в борг від ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_4 , грошові кошти в сумі 2 500 доларів США строком на 4 місяці. У вказаній розписці зазначено, що вона складена в одному екземплярі і буде зберігатися у ОСОБА_1 до повного погашення боргових зобов`язань.

Таким чином суд наголошує, що твердження відповідача про відсутність факту укладення договору позики є безпідставним.

Також є помилковими посилання відповідача на правові позиції Верховного Суду України у постановах від 18.09.2013 №6-63цс13, від 02.07.2014 №6-79цс14, від 13.12.2017 №6-996цс17, оскільки вони стосуються інших обставин.

Суд вказує, що оригінал вказаної розписки надано позивачем на вимогу суду.

Зі змісту вказаного документу боргової розписки, вбачається наявність між сторонами боргових зобов`язань у вигляді договору позики та вбачається факт передачі відповідної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Виходячи із змісту позову відповідач одержані у борг кошти не повернув, що ОСОБА_2 в ході розгляду справи спростовано не було.

Відповідач ОСОБА_2 зазначає, що станом на 24.04.2023 грошові кошти позивачу повернуто, проте належних доказів на підтвердження вказаної обставини суду не надано.

Посилання ОСОБА_2 на скріншоти/знімки екрана як на підставу виконання відповідачем зобов`язання з повернення позики суд не бере до уваги, оскільки зі змісту таких доказів не вбачається, що вони стосуються виниклих спірних правовідносин між сторонами.

Відповідно до положень ст.102, 103 ЦПК України висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. Суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо .

Положеннями ст.105 ЦПК України визначено випадки обов`язкового призначення експертизи, зокрема: призначення експертизи судом є обов`язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи судом є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити: 1) характер і ступінь ушкодження здоров`я; 2) психічний стан особи; 3) вік особи, якщо про це немає відповідних документів і неможливо їх одержати.

З урахуванням положень ЦПК України твердження відповідача на те, що він не ідентифікує свій підпис на документі, що ставить під сумнів автентичність самого документа, як доказу, суд не приймає до уваги, оскільки клопотання про проведення почеркознавчої експертизи відповідачем заявлено не було.

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача( кредитора) свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Зазначений висновок узгоджується із висновками, викладеними Верховним Судом у постанові від 31.10.2018 № 707/2606/16-ц.

За таких обставин, суд доходить висновку, що наявність розписки від 23.11.2021 у позивача, в даному випадку свідчить про невиконане відповідачем зобов`язання на суму.

При цьому відповідач не надав належних та допустимих доказів, які б спростовували отримання ним в борг грошових коштів чи їх повернення в обумовлені сторонами строки.

У відповідності до висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

За вказаних обставин судвизнає заявлений позов обґрунтованим і таким, що належить до задоволення та висновує про необхідність стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 заборгованості за договором позики від 23.11.2021 в сумі 2 500 доларів США.

Питання про розподіл судових витрат по справі суд вирішує відповідно до ст.141 ЦПК України.

Керуючись ст.263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Позовну ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 23.11.2021 в сумі 2 500 (дві тисячі п`ятсот) доларів США.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати зі сплати судового збору у сумі 1 211 грн 20 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне ім`я позивача: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_5 ;

Повне ім`я відповідача: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_6 .

Суддя О.В. Солоха

Повний текст рішення складено 15.11.2024.