Провадження 2 /522/263/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАІНИ

11 червня 2024 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси, у складі:

головуючого - судді Науменко А.В.,

за участю секретаря судового засідання Звонецької І.М.,

розглянувши позовну заяву в порядку загального позовного провадження ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів дарування та договору оренди

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів дарування та договору оренди.

В обгрунтування позову позивачка зазначає, вона є рідною матір`ю відповідача ОСОБА_5 . ОСОБА_2 перебуває в шлюбі із ОСОБА_6 .

Станом на серпень 2019 року Позивачка володіла квартирою під АДРЕСА_1 . Вказана квартира мала чотири житлові кімнати загальною площею 99,7 кв. м. та підсобні приміщення. Загальна площа квартири АДРЕСА_2 - 193,7 кв. м.

У 2019 році ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (син та невістка позивачки) вирішили виїхати на постійне місце проживання за кордон у Італію. Для цього їм було необхідно оформити Шенгенські візи та Італійські візи «Обране місце проживання».

Позивачка відзначає, що вищевказані візи видаються лише за умови, що потенційні емігранти мають намір виїхати з Шенгенської зони до закінчення терміну дії візи. Також емігрант повинен мати достатньо коштів для проживання протягом усього терміну перебування у Шенгенській зоні. Для цього обов`язково необхідно надати документи, які підтверджують необхідний розмір доходу та наявність задовільного матеріального становища.

Станом на 2019-2020 роки ОСОБА_2 мав офіційний доход. Однак його дружина, ОСОБА_3 , не мала офіційного доходу та документів, які б підтверджували її матеріальне становище, тому виникли проблеми з підготовкою необхідних документів на сім`ю.

Тому у 2019 році ОСОБА_2 звернувся до своєї матері, ОСОБА_1 , з проханням здійснити перереєстрацію права власності на належну їй квартиру під АДРЕСА_1 на ОСОБА_3 . Це було з метою створення документального підтвердження офіційного джерела доходу у останньої.

У свою чергу, ОСОБА_2 пояснив, що вказана перереєстрація необхідна для підтвердження матеріального становища ОСОБА_3 . Крім того, ОСОБА_2 вказав, що з метою підтвердження наявності доходу у ОСОБА_3 , остання має намір зареєструватись фізичною особою-підприємцем та оформити вказану квартиру в оренду.

Статус фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 було отримано з метою підтвердження офіційного доходу, який вона має отримувати через надання в оренду квартири під АДРЕСА_1 .

Позивачка зазначає, що для досягнення цієї мети, 1 січня 2020 року ОСОБА_3 уклала договір оренди квартири з ОСОБА_4 . У цьому договорі встановлено, що Орендодавець зобов`язується прийняти у строкове платне користування житлове приміщення (квартиру), а Орендар зобов`язується сплачувати орендну плату.

11 березня 2020 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 було укладено додаткову угоду до договору оренди квартири від 1 січня 2020 року. Згідно з цією угодою, Орендар буде перераховувати орендну плату на рахунок Орендодавця: НОМЕР_1 в ПАТ «Банк Восток».

Позивачка звертає увагу суду, що ОСОБА_4 є рідною сестрою ОСОБА_8 . ОСОБА_3 свідомо оформила квартиру в оренду саме своїй сестрі, оскільки це було необхідно для документального підтвердження задовільного матеріального стану та високого розміру доходів при подачі документів для отримання візи.

Після укладення зазначених договорів відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в квартиру не в`їжджали та не користувались нею.

В подальшому, як вбачається з тексту позову, відповідачам було відмовлено в отриманні італійської візи. Однак на прохання позивачки отримати вказану квартиру назад, відповідачі відмовили їй вказавши, що будуть пробувати отримати візу ще один раз.

Виходячи з вищевикладеного позивачка просить суд визнати недійсним договір дарування, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колмаковою Н.В. 12.09.2019 року, зареєстрованого в реєстрі за № 441, визнати недійсним договір дарування, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колмаковою Н.В. 12.09.2019 року, зареєстрованого в реєстрі за № 443, визнати недійсним договір оренди квартири від 01.01.2020 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Ухвалою суду від 25.10.2023 року вказаний позов залишено без руху.

Ухвалою суду від 06.11.2023 року провадження у справі відкрито та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 06.11.2023 року вирішено накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 .

11.12.2023 року від представника відповідача ОСОБА_3 до суду надійшло клопотання про скасування заходів забезпечення позову.

16.01.2024 року від відповідача ОСОБА_3 до суду надійшов відзив на позовну заяву.

Відповідно до вказаного відзиву відповідачка заперечує проти задоволення позову в повному обсязі.

В обгрунтування відзиву відповідач вказує, що договори дарування, що є предметом даної позовної заяви не є правочинами, які було вчинено без наміру створення правових наслідків, що обумовлювалися цим правочином, адже Відповідачка отримала, зареєструвала та розпоряджується подарованим їй майном, що і є правовим наслідком подібних договорів. Натомість, зазначені в позовній заяві аргументи Позивача є необґрунтованими та такими, що не відповідають дійсним обставинам справи.

ОСОБА_3 зазначає, що укладання договорів відповідало волевиявленню сторін правочину на момент його укладення, адже квартира АДРЕСА_1 була подарована Відповідачу 2 Позивачем, а згодом Відповідачем 2 Відповідачу 1 в якості подарунка на річницю заміжжя. Будь яка інформація, про те, що між Позивачем та Відповідачами 1 та 2 була якась домовленість, щодо повернення цієї квартири у матеріалах справи відсутня. Позивачем не доведено наявності умислу з певним спрямуванням волі у неї та відповідача щодо настання інших наслідків вчинених правочинів, аніж дарування квартири, спочатку своєму синові, а потім від сина його дружині. Натомість, така послідовність здійснення правочинів може бути легко пояснена спільним намаганням сторін зменшити державне мито, яке було необхідно сплатити при укладенні договорів дарування, укладених між родичами першої лінії спорідненості.

16.01.2024 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзив.

Ухвалою суду від 27.02.2024 року вирішено задовольнити клопотання позивача про витребування доказів.

Ухвалою суду від 27.02.2024 року підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.

Ухвалою суду від 09.04.2024 року вирішено у задоволенні заяви про скасування заходів забезпечення позову відмовити.

15.04.2024 року від відповідачки ОСОБА_3 до суду надійшла заява про зустрічне забезпечення позову.

Ухвалою суду від 15.04.2024 року вирішено у задоволенні заяви про зустрічне забезпечення позову відмовити.

29.05.2024 року позивач звернулась до суду з письмовою заявою посвідченою нотаріально в якій просила суд розглянути справу без її присутності. Підтвердила усі обставини викладені у позові.

У судове засідання призначене на 10.06.2024 року з`явились Представник позивача ОСОБА_9 , представник ОСОБА_10 - представник ОСОБА_2 , представник відповідача ОСОБА_11 - представник ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_3 (поза межами суду).

Сторона позивача наполягала на задоволенні позову в повному обсязі. Сторона відповідача заперечувала проти задоволення позову в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_4 звернулась до суду з заявою про розгляд справи за її відсутністю, позов не визнала, пояснень по справі не надала.

Представник відповідача ОСОБА_2 позов визнав, підтримав обставини зазначені у позові.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 (далі за текстом - Позивачка), народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вона є рідною матір`ю ОСОБА_2 (далі за текстом - Відповідач), народженого ІНФОРМАЦІЯ_2 . Ці дані підтверджуються свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 06 грудня 1967 року.

На момент серпня 2019 року Позивачка була власницею квартири під АДРЕСА_1 . Квартира складається з чотирьох житлових кімнат загальною площею 99,7 кв. м. та підсобних приміщень. Загальна площа квартири АДРЕСА_2 (дев`ять) становить 193,7 кв. м.

12 вересня 2019 року ОСОБА_1 уклала договір дарування з ОСОБА_2 . Договір був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колмаковою Н.В. та зареєстрований під № 441, дата державної реєстрації 12.09.2019 року о 10:02. Згідно з цим договором, ОСОБА_1 подарувала квартиру під АДРЕСА_1 . Ця квартира складається з чотирьох житлових кімнат загальною площею 99,7 кв. м. та підсобних приміщень. Загальна площа квартири АДРЕСА_2 (дев`ять) - 193,7 кв. м. Зазначена квартира належить дарувальнику на підставі свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_2 , виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради 26 квітня 2010 року. Це свідоцтво зареєстровано в КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» в книзі: 196доп-98, номер запису: 2264, реєстраційний номер: 30367788.

12 вересня 2019 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали договір дарування, який був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колмаковою Н.В. та зареєстрований під № 443. Дата державної реєстрації 12.09.2019 року о 10:58 Згідно з цим договором, ОСОБА_2 подарував квартиру під АДРЕСА_1 . Ця квартира складається з чотирьох житлових кімнат загальною площею 99,7 кв. м. та підсобних приміщень. Загальна площа квартири АДРЕСА_2 (дев`ять) становить 193,7 кв. м. Зазначена квартира належить дарувальнику на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колмаковою Н.В. 12.09.2019 року за реєстровим № 441, право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 12.09.2019 року, номер запису про право власності: 33185960, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101 (інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №180708626 від 12.09.2019 року).

Таким чином під час укладання зазначених договорів усі сторони знаходились одночасно у нотаріальній конторі.

Частиною першою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За правилами статті 215 ЦК недотримання цих вимог є підставою для визнання відповідного правочину недійсним.

Відповідно до ч. 1, 2 статті 234 Цивільного Кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до частин першої та другої статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду і знають заздалегідь, що він не буде виконаний.

Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, з якою погодився Верховний Суд у постановах: від 08 лютого 2018 року у справі № 756/9955/16-ц (провадження № 61-835св17), від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15-ц (провадження № 61-1300св18).

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

Для встановлення умислу сторін, суд встановлює наступне.

Під час судового засідання відповідачка ОСОБА_3 заперечувала факт того, що квартира була дарована з метою отримання візи на проживання закордоном. Вона стверджувала, що квартиру подарували на річницю весілля.

Проте, суд вбачає за необхідне перевірити деякі факти, а саме:

Згідно з Свідоцтвом про шлюб Серії НОМЕР_3 , шлюб між відповідачами було укладено 09.12.2007 року.

Оскаржувані договори дарування квартири були укладені 12.09.2019 року.

Інтервал між цими двома датами складає 11 років, 9 місяців та 4 дні.

Зважаючи на ці факти, у суду виникає обґрунтований сумнів щодо того, чи дарування квартири на річницю весілля було дійсним мотивом. Як ви вже зазначено, інтервал між укладенням шлюбу (09.12.2007 року) та укладенням договорів дарування (12.09.2019 року) становить 11 років, 9 місяців та 4 дні. Це досить тривалий період, дата перебування у шлюбі не є «ювілейною» тому у суду виникає об`єктивний сумнів щодо мотиву зазначеного відповідачем ОСОБА_3 .

Відповідачем ОСОБА_3 не доведено та не обґрунтовано чи були якісь інші події, зміни в житті відповідачів окрім бажання отримати візи, що могли вплинути на рішення сторін правочинів щодо майна.

В той же час, аналізуючи версію подій по даруванню квартири зі сторони позивача, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що в той же місяць, а саме 03.09.2019 коли було укладено договори дарування зазначеної квартири ОСОБА_12 отримує статус фізичної особи- підприємця, про що свідчить витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (Дата та номер запису про проведення державної реєстрації: 03.09.2019 року, номер запису: 0155684).

01 січня 2020 року ОСОБА_12 уклала договір оренди квартири з рідною сестрою ОСОБА_4 . Згідно з пунктом 1.1 цього договору, Орендодавець зобов`язується надати Орендареві житлове приміщення (Квартиру) в оренду, а Орендар зобов`язується сплачувати орендну плату.

Згідно з пунктом 5.1 договору, місячна орендна плата становить 105 680 гривень. За офіційним курсом Національного Банку України на 01 січня 2020 року, це еквівалент 4000 євро.

11 березня 2020 року сторони уклали додаткову угоду, згідно з якою Орендар перераховує орендну плату на рахунок Орендодавця в ПАТ «Банк Восток».

Аналізуючи вказану інформацію, суд висловлює обгрунтований сумнів стосовно реальності укладення вказаного договору оренди.

Важливо визначити, що створення ФОП в Україні при наявному плануванні виїзду з усією сім`єю за межі України зі статусом «Обране місце проживання», тобто для постійного проживання, у той же період, що і укладення визначених договорів дарування не викликає думку про збіг обставин.

У разі якщо створення фізичної особи-підприємця (ФОП) є метою підтвердження офіційного доходу від оренди квартири, то це об`єктивно може вказувати на намір відповідачки підтвердити свою фінансову стабільність для отримання візи.

Важливо враховувати, що оренда квартири рідній сестрі в даному випадку теж може викликати сумніви. Адже орендна плата у розмірі 4000 євро є досить великою з точки зору наявної публічної інформації до якої має доступ сторонній спостерігач. Цей розмір очевидно не відповідає ринковим умовам та об`єктивним факторам відносно розміру та місця розташування квартири.

Факт, що орендодавець і орендар є рідними сестрами, перерахування орендної плати на банківський рахунок відповідачки, та створення ФОП у той же час, що і укладення договорів дарування викликає сумніви щодо об`єктивності та правомірної мети угоди.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (Nadtochiy v. Ukraine, заява N 7460/03, § 26) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Отже, принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 14.08.2018 року у справі № 905/2382/17, від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18.

Саме стандарт доказування, поряд із внутрішнім переконанням судді, дозволяє оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суддю у своїй версії, що робить оцінку доказів об`єктивною та більш обґрунтованою.

Судові акти різних національних судових інстанцій (Верховного Суду - справи № 917/1307/18, № 916/2403/18, № 910/18036/17, № 905/2382/17), як і Європейського суду з прав людини і основоположних свобод (рішення по справі «Бендерський проти України») орієнтують судову практику застосовувати при оцінці доказів стандарт доказування «баланс ймовірностей» (balance of probabilities), або як його ще називають «переваги більш вагомих доказів» (preponderance of the evidence), що притаманний саме приватно-правовим відносинам. За класичним визначенням цей стандарт тлумачиться як розумний ступінь ймовірності, але менш високий в порівнянні з кримінальною справою.

Саме за цим стандартом доказування, тягар доведення факту вважається виконаним, якщо на підставі поданих доказів можна зробити висновок, що факт швидше мав місце, ніж не мав.

Відповідач не спростовує того факту, що вони з чоловіком намагалися отримати італійську візу, крім того відповідачка зазначила, що вона знає іноземні мови та саме вона займалась підготовкою документів. Однак не пов`язує це жодним чином з укладаннями договорів дарування.

На думку суду версія обставин позивачки є більш переконливою. На відміну від версії відповідачки, версія позивача є більш доведеною, не викликає сумнівів та ґрунтується на наявних у матеріалах справи доказах.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Як зазначає відповідачка у своєму відзиві, послідовність здійснення правочинів може бути легко пояснена спільним намаганням сторін зменшити державне мито, яке було необхідно сплатити при укладенні договорів дарування, укладених між родичами першої лінії спорідненості.

З приводу цього суд зазначає, що згідно зі статтею 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість. Відповідно до частини 3 статті 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин 2-5 статті 13 цього Кодексу.

Добросовісність при правовому регулюванні цивільних відносин повинна розглядатися як відповідність реальної поведінки учасників таких відносин вимогам загальносоціальних уявлень про честь і совість. Іншими словами, щоб бути добросовісним, дії та вчинки учасників цивільних відносин мають здійснюватися таким чином, щоб вони викликали схвальну оцінку з боку суспільної моралі, зокрема в аспекті відповідності застосовуваних засобів правового регулювання тим цілям, які перед ним ставляться. І, навпаки, реалізація правового регулювання цивільних відносин буде недобросовісною, якщо соціальна свідомість відторгає її як таку, що не відповідає задекларованій меті.

Аналізуючи частину 2 статті 13 ЦК України можна дійти висновку, що недобросовісна поведінка особи, яка полягає у вчиненні дій, які можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом. Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права. Обов`язковою умовою кваліфікації дій особи як зловживання правом є встановлення факту вчинення дій, спрямованих на здійснення належного відповідній особі суб`єктивного цивільного права.

Заборона зловживання правом по суті випливає з якості врівноваженості, закладеної такою засадою, як юридична рівність учасників цивільних правовідносин. Ця формула виражає втілення в цивільному праві принципів пропорційності, еквівалентності, справедливості під час реалізації суб`єктивних цивільних прав і виконання юридичних обов`язків.

Виходячи із аналізу норм, закріплених у ЦК України, поняття "добросовісність" ототожнюється із поняттям "безвинність" і навпаки, "недобросовісність" із "виною". Такий висновок випливає із того, що за діяння, якими заподіяно шкоду внаслідок недобросовісної поведінки, може наступати відповідальність (наприклад, частина 3 статті 39 ЦК України), а оскільки обов`язковим елементом настання відповідальності, за загальним правилом, є вина, то такі діяння є винними.

Верховний Суд у зазначеній справі № 204/3949/17, враховуючи конкретні обставини цієї справи щодо наявності обставин, визначених частинами 2 та 3 статті 13 ЦК України, застосував загальні засади цивільного права - принцип справедливості, добросовісності та розумності, а також керувався однією з аксіом цивільного судочинства: "Placuitinomnibusrebuspraecipuumesseiustitiaeaequitatisquequamstrictiiurisrationem", що означає: "У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права", застосував положення частини 3 статті 16 ЦК України та відмовив позивачу за зустрічним позовом у захисті цивільного права та інтересу, яким особа зловживала, оскільки він переслідував мету уникнути у майбутньому сплату додаткових податків, що не заперечується ним у позовній заяві.

В даній справі, посилаючись на формальне укладення спірних договорів і придбання квартири ОСОБА_3 , сторони правочину також переслідували мету уникнути у майбутньому сплату додаткових податків, про що прямо зазначається стороною відповідача у відзиві. Такі умисні дії необхідно оцінити як недобросовісні, що свідчить про наявність обставин, визначених частиною другою статті 13 ЦК України.

Отже, неправомірна мета та недобросовісна поведінка позбавляють сторону права посилатися на такі обставини, як на підстави та умови надання захисту судом.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17-ц зокрема зазначено, що судами попередніх інстанцій слід було надати належну правову оцінку тому, що спірний договір дарування нерухомого майна уклали сторони, які є близькими родичами, слід було перевірити чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином; чи направлені дії сторін договору на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича….зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) й дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

У своїй постанові від 31.03.2021 року у справі № 201/2832/19 Верховний Суд наводячи критерії фіктивності договору, зазначає, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме собою невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

При цьому, повертаючись до питання важливості встановлення, нікчемний це правочин чи оспорюваний, у своїй постанові від 13.01.2021 року у справі № 712/7975/17 Верховний Суд зазначає, нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (ч. 2 ст. 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».

Аналізуючи фактичні обставини справи, вимоги законодавства, суд дійшов висновку, що зазначені Договори дарування є фіктивними, як такі що не спрямовані на реальне настання правових наслідків, адже вчинений між родичами першого ступеню спорідненості, суто в паперовій формі, без передання майна у фактичне володіння або будь-яких інших дій, без зміни статусу сторін відносно цього майна, оскільки судом враховано, що сторонами укладались спірні договори дарування та оренди, які охоплювалися єдиною метою - висвітлення офіційного доходу у ОСОБА_3 для отримання візи для всіх членів сім`ї.

Разом з цим, суд враховує ту обставину, що сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, оскільки спірна квартира не передавалась у фактичне використання відповідачів, зазначена квартира залишилась фактично у власності позивача, а відтак є всі підстави для кваліфікації Договорів дарування квартири та оренди як фіктивних.

Той факт, що квартира весь час залишалась у користуванні позивача підтверджується зокрема квитанціями про сплату комунальних послуг позивачкою до цього часу.

В той же час належних та достатніх доказів того, що хтось з відповідачів проживав у вказаній квартирі, після укладання договорів дарування, або на підставі договорів оренди відповідачами не надано.

Таким чином, суд приходить до висновку, що всі оспорювані договори, а саме дарування та оренди слід розглядати як договори направлені для досягнення протиправної мети, а саме отримання фіктивних документів для підтвердження відповідачем ОСОБА_13 необхідної інформації щодо отриманням доходу, для подальшого введення в оману третьої сторони, а саме для отримання візи «Обрання постійного місця проживання»

Жодна зі сторін не заперечували того факту що відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були здійснені спроби отримати візу у Італії.

Однією з необхідних умов отримання візи є підтвердження встановленого розміру пасивного доходу у відповідачів.

Відповідно до Афідевіту від 13.04.2020 року завіреного приватним нотаріусом Гладких О.Л. вбачається, що ОСОБА_13 було підтверджено факт отримання довідки № В-01-05274БТ від ПАТ «Банк Восток» та виписку по рахунку.

Відповідно до Афідевіту від 13.04.2020 року завіреного приватним нотаріусом Гладких О.Л. вбачається, що ОСОБА_13 було підтверджено факт відкриття банківського рахунку та виписку по рахунку.

Так, відповідно до Афідевіту від 16.04.2020 року завіреного приватним нотаріусом Гладких О.Л. вбачається, що ОСОБА_13 було підтверджено факт укладання Договору оренди від 01.01.2020 року, Акт-прийому передачі за договором оренди квартири від 01.01.2020 року та Додаткова угода від 01.01.2020 року.

Згідно відповіді Консульства від 26.06.2020 року мінімальний розмір пасивного доходу для отримання візи повинен становити сумарно щонайменше 31000,00 євро на рік.

Згідно відповіді Консульства від 09.09.2020 року запит на отримання візи було відхилено через відсутність документального обсягу доходу, а саме з огляду на те, що мінімальний розмір пасивного доходу для отримання візи повинен складати щонайменше 31000,00 євро на рік для кожного з заявників.

В сукупності факт відкриття відповідачкою власного ФОП, укладення договорів дарування, укладення договору оренди, переклад вказаного договору на італійську мову, оренда квартири з сестрою за очевидно завищеною ціною, оформлення додаткової угоди для сплати оренди на банківський рахунок, відсутність доказів фактичного проживання у квартирі відповідачами свідчить про те, що всі учасники оспорюваних правочинів, знали та усвідомлювали напевно дійсні цілі укладення вказаних правочинів, які не відповідають правовій природі цих правочинів.

Укладаючи оспорювані правочини її сторони свідомо і недобросовісно переслідували неправомірну мету, а саме фіктивно укладали договори дарування та оренди між членами сім`ї уникаючи встановленого оподаткування, для того щоб в подальшому ввести в оману посольство для отримання візи, як третю особу.

У відповідності до п. 29 рішення ЄСПЛ у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 року статтю 6 пункт 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Також суд враховує Висновок № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому зазначений Висновок акцентує увагу на тому, що згідно з практикою ЄСПЛ очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а, крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Посилання сторони відповідача на практику Верховного Суду України судом до уваги не береться, адже воно зводиться до фрагментарного застосування практики, що виявляється в посиланні на правові позиції Верховного Суду України які не є релевантними для вказаної судової справи»

Крім того, суд бере до уваги позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема, у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

На підставі викладеного керуючись ст.ст. 258-259, 263-265, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів дарування та договору оренди задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колмаковою Н.В. 12.09.2019 року, зареєстрованого в реєстрі за № 441.

Визнати недійсним договір дарування, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колмаковою Н.В. 12.09.2019 року, зареєстрованого в реєстрі за № 443.

Визнати недійсним договір оренди квартири від 01.01.2020 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1 ст. 354 ЦПК України.

Суддя А.В. Науменко

Повний текст рішення виготовлено 24.06.2024 року.

Суддя А.В. Науменко

11.06.24