ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2024 року

м. Київ

справа № 405/1459/20

провадження № 61-5836св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів:Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В.,Гулька Б. І., Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачка - ОСОБА_2 ,

особа, яка подала апеляційну скаргу, - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда

від 27 березня 2023 року у складі судді Шевченко І. М. та постанову Кропивницького апеляційного суду від 28 лютого 2024 року у складі колегії суддів: Дуковського О. Л., Голованя А. М., Дьомич Л. М., та касаційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 22 березня 2024 року у складі колегії суддів: Дуковського О. Л., Голованя А. М., Дьомич Л. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що з 14 вересня 2012 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, у якому мають дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На початку 2015 року він вирішив придбати земельну ділянку для будівництва житлового будинку, у зв`язку з чим звернувся за допомогою до батьків.

У березні 2015 року батьки подарували йому 30 000,00 грн на придбання земельної ділянки. Переймаючись, що він витратить кошти не за призначенням, вони запропонували йому написати письмове зобов`язання.

30 квітня 2015 року він придбав земельну ділянку

АДРЕСА_1 , цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер :46:393:0016, площею 0,0997 га, вартістю 52 954,00 грн, з яких:

30 000,00 грн - подаровані батьками, 22 954,00 грн - отримані ним від здійснення підприємницької діяльності. Однак будівництво він не розпочав через брак коштів, заощаджень для початку будівництва не мав, дружина не працювала, а родина перебувала на його утриманні.

Відповідачка не підтримувала його бажання будувати будинок та надалі проживати в ньому, категорично відмовилася працювати на земельній ділянці.

На початку 2017 року його батьки повідомили, що побудують на належній йому земельній ділянці житловий будинок власними силами, оскільки мать достатні доходи для здійснення будівництва.

За спільною домовленістю всіх членів родини, його батьки вирішили, що подарують йому 2/3 частки квартири

АДРЕСА_2 , яка належала на праві спільної часткової власності йому, його матері ОСОБА_5 та брату ОСОБА_6 , по 1/3 частці кожному. При цьому, замість 1/3 частки квартири, що належить братові

ОСОБА_6 батьки пообіцяли придбати йому інше житло.

На виконання зазначеної домовленості 24 квітня 2017 року укладено договір дарування квартири

АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Драною І. В. (приватний нотаріус Драна І. В.), зареєстрований в реєстрі за № 1209. Обдарованою за договором є малолітня ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від імені та інтересах якої діяла ОСОБА_2 Квартиру подарували доньці оскільки на цьому наполягала відповідачка.

Надалі його батьки почали будівництво житлового будинку та придбання будівельних матеріалів. Відповідачка категорично відмовлялася працювати на земельній ділянці, аргументуючи це тим, що будинок їм не належить.

У середині 2019 року до Державної архітектурно-будівельної інспекції подано декларацію про початок будівельних робіт. Станом на початок осені 2019 року батьки збудовали житловий будинок (лише стіни з газобетону та покрівля) загальною площею 190,2 кв. м. На будівництво стін та покрівлі будинку вони витратили близько 250 000,00 грн. Витрати батьків на придбання будівельних матеріалів, що були використані для будівництва спірного житлового будинку, підтверджуються відповідними товарними видатковими накладними та фіскальними чеками, квитанціями, а також показаннями свідків.

Вони з відповідачкою не брали участі у будівництві будинку та придбанні будівельних матеріалів.

У вересні 2019 року позивач подав декларацію про готовність до експлуатації об`єкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта та зареєстрував право власності на своє ім`я.

Посилаючись на те, що більша частина коштів на будівництво спірного житлового будинку витрачена його батьками, а відповідачка не працювала, не дбала про стабільне фінансове становище сім`ї, зароблені позивачем кошти витрачала не

в інтересах сім`ї, особистою працею не сприяла набуттю майна, ОСОБА_1 просив визнати його особистою приватною власністю земельну ділянку АДРЕСА_1 , кадастровий номер :46:39360016, площею 0,0997 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, та житловий будинок, загальною площею 190,20 кв. м, житловою 90,3 кв. м, за цією ж адресою.

У липні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом про поділ спільного майна подружжя, в якому просила визнати земельну ділянку АДРЕСА_1 , кадастровий номер :46:39360016, площею 0,0997 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя; визнати житловий будинок, розташований за адресою:

АДРЕСА_1 (літ. А - житловий будинок,

літ. Б - альтанка, літ. В - погріб, літ. Г - сарай, літ. Є - басейн, літ. кр, крі, кр2, крЗ, кр4, кр5 - ганок, літ. М-ЛЗ - огорожа) спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та провести розподіл спільного майна подружжя, визнавши за нею право власності на 1/2 частку зазначеного нерухомого майна.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що з 14 вересня 2012 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , який рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 14 лютого 2020 року було розірвано.

Перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_1 , вона весь час працювала, оскільки для будівництва будинку необхідні були кошти. ЇЇ мати ОСОБА_8 доглядала за їх дочкою та офіційно перебувала у декретній відпустці.

Всі домашні обов`язки, догляд за дитиною у поза робочий час, приготування їжі та побутові проблеми виконувала та вирішувала за час шлюбу саме вона.

Факт того, що вони з самого початку планували будувати двоповерховий будинок та мали на це кошти, підтверджується будівельним паспортом Управління містобудування та архітектури Кіровоградської міської ради від 22 червня

2015 року. До 2019 року будинок уже був збудований та придатний для проживання.

У своєму позові ОСОБА_1 зазначає недостовірні відомості про те, що станом на березень 2020 року будинок непридатний до проживання, оскільки підведено лише водопостачання, а електро- та газопостачання не підведені.

На час інвентаризації нерухомого майна, проведеної у 2019 році, до будинку та сараю вже було підведено електроенергію, що підтверджується технічним паспортом від 13 вересня 2019 року № 207-19.

Посилаючись на те, що спірні об`єкти нерухомого майна є спільною сумісною власністю подружжя, ОСОБА_2 просила задовольнити її позовні вимоги.

Короткий зміст ухвалених судових рішень

Ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 04 жовтня 2021 року зустрічний позов прийнято до спільного розгляду з первісним позовом.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 27 березня 2023 року, залишеним без змін постановою Кропивницького апеляційного суду від 28 лютого 2024 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано земельну ділянку № НОМЕР_1 , кадастровий номер :46:393:0016, загальною площею 0,0997 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнано житловий будинок

АДРЕСА_1 , об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку земельної ділянки № НОМЕР_1 , кадастровий номер :46:393:0016, загальною площею 0,0997 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 190,2 кв. м, житловою площею 90,3 кв. м.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, мотивоване тим, що сторони набули у власність спірне нерухоме майно під час перебування у зареєстрованому шлюбі, а тому житловий будинок та земельна ділянка є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу між ними

у рівних частках, відповідно до вимог частини першої статті 70 СК України.

ОСОБА_1 не довів, що спірний житловий будинок збудували його батьки за власні кошти.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 22 березня 2024 року відмовлено

у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 .

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що ОСОБА_3 як особа, яка не брала участі у розгляді справи, 27 лютого 2024 року звернулася з апеляційною скаргою на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 27 березня

2023 року з пропуском строку на апеляційне провадження. Поважних причин пропуску зазначеного процесуального строку не навела.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 27 березня 2023 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 28 лютого

2024 року,якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив оскаржувані судові рішення скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм права без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 31 січня 2024 року у справі № 570/1268/17, від 20 лютого 2020 року у справі № 496/6067/15-ц, від 09 листопада 2022 року у справі № 569/13242/14-ц, від 22 червня 2021 року

у справі № 200/606/18, від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18, від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21, від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, від 16 січня 2023 року у справі № 754/3132/16-ц, від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, від 02 серпня 2023 року у справі № 2-7439/08, від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц та постановах Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-159цс15 та від 18 листопада 2015 року у справі № 6-388цс15 (пункт 1 частини другої

статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)).

Крім того, посилається на порушення судами норм процесуального права (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суди попередніх інстанцій не врахували, що шлюбні стосунки між сторонами було припинено у червні 2019 року, оскільки вони спільно не проживали, не були пов`язані спільним побутом. Відповідачка не брала участі у будівництві будинку.

Суди належно не мотивували свій висновок про те, що станом на 18 вересня

2019 року у будинку були виконані всі передбачені будівельним паспортом роботи з дотриманням державних будівельних норм, стандартів і правил.

Не звернули уваги на те, що будівельний паспорт не підтверджує початку будівництва будинку, оскільки виключно після направлення замовником повідомлення про початок виконання будівельних робіт до компетентних органів, будівельний паспорт стає підставою для виконання будівельних робіт.

Єдиним повідомленням про початок виконання будівельних робіт є повідомлення від 25 травня 2019 року і лише 13 вересня 2019 року він подав декларацію про готовність об`єкта до експлуатації, згідно з якою матеріали зовнішніх стін двоповерхового будинку АДРЕСА_1 , зведені з газобетону; інженерне обладнання - холодне водопостачання та водовідведення, вартістю 250 000,00 грн.

Тобто технічний паспорт від 13 вересня 2019 року № 207-19 містить виключно перелік об`єктів нерухомого майна, зведених у 2019 році, і не містить відомостей про під`єднання до домоволодіння електроенергії.

У пункті 7 декларації про готовність об`єкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта, зазначено, що індивідуальний житловий будинок складається з двох поверхів, загальною площею 190,0 кв. м, житловою площею 90,3 кв. м, чотирьох кімнат, матеріали зовнішніх стін - газобетон, перелік інженерного обладнання: холодне водопостачання, водовідведення.

Тобто з часу придбання незабудованої земельної ділянки (30 квітня 2015 року) до набрання чинності судовим рішення про розірвання шлюбу (15 березня 2020 року) стан та вартість нерухомого майна, яке є предметом спору значно змінився.

Зокрема згідно з висновком експерта про проведення судової оціночно-будівельної експертизи від 14 березня 2024 року № 1302/24 станом на 18 вересня 2019 року ринкова вартість житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою:

АДРЕСА_1 , без урахування вартості земельної ділянки, становить 2 938 023,00 грн, а станом на 15 березня 2020 року - 3 426 116,00 грн.

На порушення норм процесуального права суди попередніх інстанцій не взяли до уваги надані позивачем докази, а також надали неправильну оцінку будівельним паспортам та декларації про готовність до експлуатації об`єкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта, що призвело до ухвалення незаконних та необґрунтованих судових рішень.

Суди визнали за відповідачкою право власності на частку у спірному житловому будинку, який будувався після розірвання шлюбу за його особисті кошти, а тому мав бути визнаний його особистою власністю або вирішити питання про відшкодування відповідачкою вартості його особистої власності.

Крім того, суди не звернули увагу на те, що з березня 2020 він проживав

однією сім`єю з ОСОБА_3 за адресою:

АДРЕСА_2 , а з 24 лютого 2022 року у спірному житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Із 15 березня 2020 року вартість житлового будинку значно збільшилася, а тому ОСОБА_3 , яка брала участь у будівництві, також має право на частку

у спірному будинку.

Зважаючи на наведене, судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, оскільки стосуються прав свобод, інтересів та (або) обов`язків ОСОБА_3 , яка не була залучена до участі у розгляді справи.

Суд апеляційної інстанції порушив порядок вирішення заявленого позивачем відводу.

У квітні 2023 року ОСОБА_3 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 22 березня

2024 року,у якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила оскаржувані судові рішення скасувати та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, суд апеляційної інстанції не врахував, що вона звернулася до суду, як особа, яка не брала участі у справі, посилаючись на те, що рішенням суду першої інстанції вирішено питання про її права та інтереси.

Суду апеляційної інстанції належало відкрити апеляційне провадження, а у разі з`ясування, що судовим рішенням питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки не вирішувалося, закрити апеляційне провадження відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України.

Зазначеного суд апеляційної інстанції не врахував, неправильно застосував статтю 358 ЦПК України, а тому дійшов помилкового висновку про відмову у відкритті апеляційного провадження за її апеляційною скаргою.

У травні 2024 року до Верховного Суду від ОСОБА_2 надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_3 , у якому вона просила касаційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 22 березня

2024 року - без змін.

Відзив мотивовано тим, що звертаючись до суду з апеляційною скаргою,

ОСОБА_3 не зазначила поважних підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження та не надала будь-яких доказів на підтвердження того, що саме після постановлення ухвали Ленінського районного суду м. Кіровограда

від 20 лютого 2020 року у справі № 405/606/24 (за позовом ОСОБА_3

до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 , про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна) їй стало відомо про наявність рішення Ленінського районного суду

м. Кіровограда від 27 березня 2023 року, а тому суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову у відкритті апеляційного провадження.

У червні 2024 року до Верховного Суду від ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Поліщук Ю. Р., надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якому вона просила касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 27 березня 2023 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 28 лютого 2024 року - без змін.

Рішення судів попередніх інстанцій є законними та обґрунтованими, а доводи касаційної скарги - безпідставними. Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що спірний житловий будинок побудували його батьки та брат, однак у касаційній скарзі він посилається на те, що будівництвом займалася ОСОБА_3 та її батьки. Зазначене дає підстави для висновку про недостовірність його аргументів.

Безпідставними є посилання заявника на те, що суди попередніх інстанцій не надали належної правової оцінки його доводам про те, що 25 січня 2020 року ОСОБА_2 відчужила транспортний засіб марки «Citroen», який він вважає спільним сумісним майном подружжя, зважаючи на те, що він звернувся до суду з іншим позовом (справа № 405/5287/20) про компенсацію вартості 1/2 частки зазначеного автомобіля, у задоволенні якого рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 10 травня 2023 року було відмовлено за необґрунтованістю.

Разом з тим транспортний засіб марки «Citroen» вона відчужила за згодою позивача 30 серпня 2018 року, а отримані від продажу грошові кошти було витрачено на потреби сім`ї.

Як законний співвласник спірного житлового будинку вона, не надавала згоди на поліпшення спільного майна подружжя. З 2020 року триває розгляд цього спору. Як суд першої інстанції, так і апеляційний суд неодноразово запитував у позивача, чи надавала відповідачка йому згоду на здійснення поліпшення житлових умов після 15 березня 2020 року. У судовому засіданні він визнав, що вона згоди не надавала. Будь-яких вимог стосовно компенсації вартості будівельних матеріалів він не заявляв.

У відзиві заявниця просить стягнути з ОСОБА_1 на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у суді касаційної інстанції 20 000,00 грн.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 22 квітня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 27 березня 2023 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 28 лютого 2024 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 22 квітня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 22 березня 2024 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії:

Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду від 09 травня 2024 року (після усунення недоліків) відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_3

з підстав, визначених частиною другою статті 389 ЦПК України; витребувано із Ленінського районного суду м. Кіровограда матеріали цивільної справи № 405/1459/20; надано учасникам справи строк для подання відзиву.

Ухвалою Верховного Суду від 24 травня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 з підстав, визначених

пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України; надано учасникам справи строк для подання відзиву.

У травні 2024 року матеріали справи № 405/1459/20 надійшли до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи

з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги ОСОБА_9 та касаційної скарги ОСОБА_3 , які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення з огляду на таке.

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 14 вересня 2012 року, який рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда

від 14 лютого 2020 року було розірвано.

У шлюбі у них народилася дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На підставі договору купівлі-продажу від 30 квітня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Панчишиною С. С., зареєстрованого у реєстрі за № 1577, ОСОБА_1 придбав земельну ділянку АДРЕСА_1 , кадастровий номер :46:393:0016, загальною площею 0,0997 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку.

ОСОБА_2 дала згоду на укладення її чоловіком договору про купівлю земельної ділянки та підтвердила той факт, що гроші, які витрачаються на придбання цього об`єкта нерухомості, є їх спільною сумісною власністю, а придбана земельна ділянка також буде об`єктом права спільної сумісної власності як така, що набувається ними за час шлюбу (пункт 5.5. договору купівлі-продажу від 30 квітня 2015 року).

Згідно з будівельним паспортом від 22 червня 2015 року, виданим

Управлінням містобудування та архітектури Кіровоградської міської

ради, планувалося будівництво двоповерхового житлового будинку за адресою:

АДРЕСА_1 . Замовником зазначено

ОСОБА_1 .

Відповідно до повідомлення про початок виконання будівельних робіт щодо об`єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта, що зареєстроване в Управлінні державного архітектурно-будівельного контролю Міської ради міста Кропивницького 22 травня 2019 року, замовником нового будівництва сараю є ОСОБА_1 ; генеральним підрядником, відповідно до цього повідомлення, також є ОСОБА_1 .

Відповідно до будівельного паспорта про будівництво сараю від 11 травня

2019 року реєстраційний номер 19-1374, реєстраційний номер містобудівного НОМЕР_2 , житловий будинок, що позначений цифрою № 2 на схемі забудови земельної ділянки, позначений як вже існуючий, що підтверджується декларацією про готовність до експлуатації об`єкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта.

Згідно з декларацією про готовність до експлуатації об`єкта, будівництво якого здійснюється на підставі будівельного паспорта від 18 вересня 2019 року на об`єкті виконані всі передбачені будівельним паспортом обсяги робіт із дотриманням відповідних державних будівельних норм, стандартів і правил. Обладнання встановлене згідно з актами про його прийняття після випробування

у визначеному порядку. Заходи з охорони праці, забезпечення вибухобезпеки, пожежної безпеки, охорони навколишнього природного середовища

і антисейсмічні заходи проведені в повному обсязі.

На час інвентаризації нерухомого майна до будинку та сараю було проведено електроенергію, що підтверджується технічним паспортом № НОМЕР_3 , виготовленим 13 вересня 2019 року.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Щодо касаційної скарги ОСОБА_1 .

Згідно з частиною першою статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша

статті 70 СК України).

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

У статті 65 СК України передбачено, зокрема, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Отже, до складу майна, що підлягає поділу, включається спільне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, у тому числі, яке знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня

2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20)).

Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів (див. постанову Верховного Суду від 19 травня 2021 року

у справі № 707/1359/16-ц).

Установивши, що спірне нерухоме майно набуто у власність ОСОБА_1 та ОСОБА_2 під час перебування у зареєстрованому шлюбі, ОСОБА_1 не спростував презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для його поділу у рівних частках відповідно до вимог частини першої статті 70 СК України.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_10 посилався на те, що спірний житловий будинок є його особистою приватною власністю, оскільки більшу частину коштів на будівництво спірного житлового будинку витратили його батьки, а відповідачка не працювала, не дбала про стабільне фінансове становище сім`ї, зароблені позивачем кошти витрачала не в інтересах сім`ї, особистою працею не сприяла набуттю майна.

На підтвердження зазначеного він надав, зокрема, копії видаткових накладних про купівлі будівельних матеріалів, виданих на ім`я його батька від 28 лютого

2018 року, від 05 березня 2018 року, від 17 липня 2018 року, від 04 вересня

2018 року, 10 вересня 2018 року, 19 вересня 2018 року, 28 вересня 2018 року,

09 жовтня 2018 року, 15 жовтня 2018 року, а також копії розрахункових квитанцій від 03 квітня 2018 року №653225, 653227, 653228.

Надіючи оцінку зазначеним доказам, суд першої інстанції, з чим погодився апеляційний суд, зазначив, що такі не містять відомостей про використання придбаних будівельних матеріалів для будівництва спірного житлового будинку.

Перевіряючи доводи заявника про те, що відповідачка не працювала та не брала участі у будівництві, суди встановили, що ОСОБА_2 з 01 грудня 2008 року до

09 листопада 2015 року працювала на посаді бухгалтера в Приватному підприємстві «НІКОЛАС - К», а з грудня 2015 року почала працювати бухгалтером

у фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 та отримувала заробітну плату.

ОСОБА_8 , яка є матір?ю ОСОБА_2 , доглядалаза дочкоюсторін таофіційно перебувалау відпустціпо доглядуза дитиною, що підтверджуєтьсядовідкою Департаментусоціальної політикиКропивницької міськоїради від13 липня

2021 року № 427.

Зважаючи на наведене, доводи касаційної скарги про те, що більшу частину коштів на будівництво спірного житлового будинку витратили батьки позивача,

а відповідачка не працювала, не дбала про стабільне фінансове становище сім`ї не знайшли свого підтвердження.

Перевіряючи доводи заявника про те, що суди попередніх інстанцій не врахували, що з часу придбання незабудованої земельної ділянки (30 квітня 2015 року) до ухвалення судового рішення у справі про розірвання шлюбу (дата набрання рішенням законної сили - 15 березня 2020 року) стан та вартість нерухомого майна, яке є предметом спору значно змінився, а тому судам належало визнати майно його особистою приватною власністю або вирішити питання про відшкодування відповідачкою вартості його власності, Верховний Суд виходить

з такого.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Звертаючись до суду з позовом про визнання майна особистою приватною власністю, ОСОБА_1 посилався на те, що ані він, ані відповідачка жодного відношення до будівництва будинку та придбання будівельних матеріалів не мають, натомість будівництвом займалися його батьки.

Вирішуючи спір заявника, в межах заявлених ним вимог і на підставі наданих доказів, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що будівництво спірного житлового будинку сторони розпочали

у період шлюбу за спільні кошти. Позивач не довів, що будівництво будинку здійснили виключно його батьки за власні кошти.

Заперечуючи стосовно задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, ОСОБА_1 . презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, не спростував. Наявності обставин для відступу від рівності часток подружжя не довів.

У касаційній скарзі заявник посилається на те, що такі висновки судів суперечать висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 31 січня 2024 року

у справі № 570/1268/17, від 20 лютого 2020 року у справі № 496/6067/15-ц,

від 09 листопада 2022 року у справі № 569/13242/14-ц, від 22 червня 2021 року

у справі № 200/606/18, від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18,

від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21, від 19 січня 2021 року у справі

№ 916/1415/19, від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, від 16 січня 2023 року у справі № 754/3132/16-ц, від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, від 02 серпня 2023 року у справі № 2-7439/08, від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц.

У постанові Верховного Суду від 31 січня 2024 року у справі № 570/1268/17 зазначено, що сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном.

Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна,

з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості саме по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.

У постанові Верховного Суду від 20 лютого 2020 року у справі № 496/6067/15-ц зазначено, що новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу,

і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 03 грудня 2018 року у справі № 525/511/16-ц, від 09 листопада 2022 року у справі № 569/13242/14-ц, на які посилається заявник у касаційній скарзі.

Аналізуючи наведене, необхідно дійти висновку про те, що вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суди попередніх інстанцій обґрунтовано не застосували висновків Верховного Суду, викладених у згаданих постановах, оскільки не вирішували питання поділу майна подружжя, що є об`єктом незавершеного будівництва, а також питання поділу майна, яке є приватною власністю одного

з подружжя, вартість якого істотно збільшена внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя.

Доводи касаційної скарги про неврахування судами попередніх інстанцій висновку Об`єднаної палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 18 вересня

2023 року у справі № 582/18/21 (про встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом), є безпідставними, оскільки правовідносини у згаданій справі та у справі, що є предметом касаційного перегляду, не є подібними.

Верховний Суд не бере до уваги посилання ОСОБА_1 у контексті пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України на інші висновки Верховного Суду, зазначені у касаційній скарзі, оскільки зазначивши самі лише висновки Верховного Суду, заявник не обґрунтував у чому полягає їх неправильне застосування чи незастосування судами попередніх інстанцій, що призвело до неправильного вирішення спору.

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції порушив порядок вирішення заявленого позивачем відводу є безпідставними.

Відповідно до матеріалів справи у судовому засідання 28 лютого 2024 року

ОСОБА_1 , в інтересах якого діяла адвокат Сюр Н. В., заявила відвід колегії суддів Кропивницького апеляційного суду з підстав, передбачених пунктом 5 частини першої статті 36 ЦПК України, оскільки існують обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності суддів.

Відповідно до частини третьої статті 40 ЦПК України якщо суд доходить висновку про необґрунтованість заявленого відводу і заява про такий відвід надійшла до суду за три робочі дні (або раніше) до наступного засідання, вирішення питання про відвід здійснюється суддею, який не входить до складу суду, що розглядає справу, і визначається у порядку, встановленому частиною першою статті 33 цього Кодексу. Такому судді не може бути заявлений відвід.

Якщо заява про відвід судді надійшла до суду пізніше ніж за три робочі дні до наступного засідання, така заява не підлягає передачі на розгляд іншому судді,

а питання про відвід судді вирішується судом, що розглядає справу.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду у складі колегії суддів:

Дуковського О. Л., Голованя А. М., Дьомич Л. М. від 28 лютого 2024 року

у задоволенні заяви ОСОБА_1 , в інтересах якого діяла адвокат Сюр Н. В., про відвід колегії суддів Кропивницького апеляційного суду відмовлено.

Зважаючи на наведене, посилання заявника на те, що судом апеляційної інстанції було порушено порядок вирішення заяви про відвід, є необґрунтованими, суд розглянув заяву про відвід з дотриманням норм процесуального права та постановив обґрунтовану ухвалу.

Верховний Суд не бере до уваги посилання заявника на те, що судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, оскільки стосуються прав свобод, інтересів та (або) обов`язків ОСОБА_3 , зважаючи на те, що звертаючись до суду

з позовом про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю, ОСОБА_1 , діючи на власний розсуд, визначав коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги. Ані позовна заява, ані апеляційна скарга ОСОБА_1 не містить посилання на те, що ОСОБА_3 брала участь у будівництві спірного житлового будинку. Крім того, ОСОБА_3 не уповноважувала позивача на вчинення відповідних процесуальних дій стосовно оскарження судових рішень від її імені.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальних частинах оскаржуваних судових рішень, та зводяться до необхідності переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів попередніх інстанцій.

Водночас встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів

є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено

статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року

у справі № 373/2054/16-ц).

Щодо касаційної скарги ОСОБА_3 на ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 22 березня 2024 року

У лютому 2024 року ОСОБА_3 звернулася до Кропивницького апеляційного суду з апеляційною скаргою на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 27 березня 2023 року, у якій просила оскаржуване судове рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 та зустрічного позову ОСОБА_2 .

Згідно зі статтею 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Статтею 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що учасники справи, яка є предметом судового розгляду, та інші особи мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Чинний ЦПК України містить декілька норм, що регулюють участь в апеляційному перегляді осіб, які не брали участі у справі.

Відповідно до частини першої статті 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з частиною третьою 18 ЦПК України обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Згідно з частиною першою статті 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду (пункт 2 частини першої статті 352 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 352 ЦПК України строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

На обґрунтування поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження ОСОБА_3 зазначала, що про ухвалення рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 27 березня 2023 року їй стало відомо 21 лютого 2024 року,

а саме після отримання копії ухвали Ленінського районного суду м. Кіровограда

від 20 лютого 2024 року про забезпечення позову у справі № 405/606/24 за її позовом до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною власністю та поділ майна.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 27 лютого 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без руху. Надано заявниці строк для звернення до суду з клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження із зазначенням інших підстав для поновлення строку.

Ухвала суду мотивована тим, що апеляційна скарга подана з пропуском строку на апеляційне оскарження, а наведені заявницею підстави для поновлення зазначеного процесуального строку є неповажними, оскільки вона не надала доказів на підтвердження того, що про ухвалення оскаржуваного судового рішення їй стало відомо 21 лютого 2024 року.

11 березня 2024 року ОСОБА_3 подала до Кропивницького апеляційного суду заяву, в якій просила поновити їй строк на апеляційне оскарження та призначити справу до розгляду.

Заява обґрунтована тим, що про оскаржуване судове рішення їй стало відомо

21 лютого 2024 року після отримання ухвали Ленінського районного суду

м. Кіровограда від 20 лютого 2024 року про забезпечення позову у справі

№ 405/606/24, якою задоволено її заяву про забезпечення позову та заборонено державним реєстраторам, нотаріусам та іншим уповноваженим на вчинення реєстраційних дій особам вчиняти будь-які дії щодо нерухомого майна, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Дізнавшись про майновий спір між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , вона змушена була звернутися за правовою допомогою та подати апеляційну скаргу на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 27 березня 2023 року, яке вона просить скасувати, оскільки цим рішенням вирішено питання про її права та законні інтереси.

Відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, апеляційний суд виходив

з того, що звертаючись до суду із заявою про поновлення строку на апеляційне оскарження, заявниця посилається ті ж самі підстави для поновлення строку, які суд апеляційної інстанції визнав неповажними.

Колегія суддів дослідила ухвалу Ленінського районного суду від 20 лютого

2024 року у справі № 405/606/24 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною власністю, поділ майна, якою задоволено заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову та заборонено вчиняти державним реєстраторам, нотаріусам та іншим уповноваженим на вчинення реєстраційний дій особам будь - які реєстраційні дії щодо нерухомого майна, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначена ухвала не містить посилання на рішення Ленінського районного суду

м. Кіровограда від 27 березня 2023 року, ухвалене у цій справі.

Зважаючи на наведе, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_3 не вказала поважних підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження та не надала доказів того, що саме після постановлення ухвали про забезпечення позову від 20 лютого 2024 року у справі №405/606/24 вона дізналася про ухвалення оскаржуваного рішення суду.

У касаційній скарзі заявниця посилається на те, що такий висновок суду апеляційної інстанції є помилковим, оскільки вона звернулася до суду, як особа, яка не брала участі у справі, посилаючись на те, що рішенням суду першої інстанції вирішено питання про її права та інтереси. За таких обставин суду належало відкрити апеляційне провадження, а у разі з`ясування, що судовим рішенням питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки не вирішувалося, закрити апеляційне провадження відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України.

Перевіряючи зазначені доводи заявниці, Верховний Суд виходить з такого.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 358 ЦПК України суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.

Відповідно до частини першої статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Установивши, що на виконання вимог ухвали про залишення апеляційної скарги без руху у зв`язку з пропуском строку на апеляційне оскарження, заявниця зазначила підстави для поновлення пропущеного процесуального строку, які вже були судом визнані неповажними, інших поважних підстав для його поновлення не зазначила, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для відмови у відкритті апеляційного провадження на підставі пункту 4 частини першої статті 358 ЦПК України.

Колегія суддів Верховного Суду відхиляє як необґрунтовані доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував

статтю 358 ЦПК України, не врахував, що ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом як особа, яка не брала участі у справі, а тому суду належало відкрити апеляційне провадження. Оскільки зазначена процесуальна норма не встановлює безумовного обов`язку суду поновити строк на апеляційне оскарження та прийняти до розгляду апеляційну скаргу у будь-якому разі подання її особою, яка не була залучена до участі у справі. Заявниця має враховувати, що звернення з апеляційною скаргою поза встановленим процесуальним законом строком оскарження судового рішення покладає на неї обов`язок доведення та обґрунтування відповідних обставин, що зумовили пропуск цього строку і у разі, коли відповідну апеляційну скаргу подано особою, не залученою до участі у справі.

Незалучення до участі у розгляді справи особи, яка звертається зі скаргою посилаючись на те, що рішення у цій справі стосується її прав та інтересів, не є безумовною підставою визнання причин пропуску строку поважними та поновлення цього строку.

Аналізуючи наведене, оскаржувана ухвала суду апеляційної інстанції є законною та обґрунтованою, а доводи касаційної скарги щодо порушення судом норм процесуального права не знайшли свого підтвердження.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу, понесених ОСОБА_2

у Верховному Суді

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 141 ЦПК України у разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивача.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (частини перша, третя статті 133 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).

За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, відшкодування витрат, понесених у зв`язку із реалізацією права на судовий захист або у разі подання до особи необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України слідує, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору

з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Правничу допомогу на стадії касаційного розгляду справи № 405/1459/20

ОСОБА_2 надавала адвокат Поліщук Ю. Р., яка діяла на підставі договору про надання правової допомоги від 31 травня 2024 року № 31/05/24-1 та ордера

від 31 травня 2024 року серія ВА №1048526.

У червні 2024 року до Верховного Суду від ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Поліщук Ю. Р., надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якому вона просила стягнути з ОСОБА_1 20 000,00 грн на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Згідно з умовами договору про надання правової допомоги від 31 травня 2024 року № 31/05/24-1, укладеного між ОСОБА_2 та адвокатом Поліщук Ю. Р., всього гонорар адвоката складає: 3 000,00 грн - ознайомлення з касаційною скаргою та долученими до неї додатками, збір доказів у справі; 15 000,00 грн - складення відзиву на касаційну скаргу; 2 000,00 грн - виготовлення та посвідчення копій, додатків та примірників для сторін і суду, в тому числі в електронному вигляді. Гонорарні відносини узгоджуються актом приймання-передачі.

Відповідно до акта приймання наданих послуг за договором про надання правової допомоги від 31 травня 2024 року № 31/05/24-1 загальна вартість, наданих адвокатом послуг становить 20 000,00 грн (3 000,00 грн - підготовка до розгляду справи, аналіз фактичних обставин справи, формування доказів, надання юридичних консультацій, ознайомлення з касаційною скаргою; 15 000,00 грн - складення відзиву на касаційну скаргу; 2 000,00 грн - виготовлення копій додатків, посвідчення копій, направлення документів сторонам та суду електронною поштою).

Крім того, до відзиву на касаційну скаргу додано детальний опис наданих послуг професійної правничої допомоги у справі № 405/1459/20 та квитанцію про сплату витрат на правову допомогу за договором про надання правової допомоги

від 31 травня 2024 року № 31/05/24-1.

Аналізуючи реальність (дійсність та необхідність), а також обґрунтованість розміру витрат на правничу допомогу, надану відповідачці на стадії касаційного перегляду справи, колегія суддів враховує наступне.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц;

пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 липня

2021 року у справі № 910/12876/19).

Фіксований розмір гонорару означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті іншою стороною в порядку компенсації сплаченого адвокату гонорару, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21.

Отже, у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат, зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.

Колегія суддів ураховує, що ОСОБА_2 дотримано порядок подання доказів понесення витрат на професійну правничу допомогу, надану у суді касаційної інстанції, заявлено про понесення таких витрат разом із першою заявою

у Верховному Суді, надано докази їх понесення, а також докази їх відправлення стороні позивача.

ОСОБА_1 заяву про необхідність зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які просить стягнути відповідачка, не подавав.

Ураховуючи наведене, колегія суддів не знаходить правових підстав для зменшення понесених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають відшкодуванню в порядку пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За змістом частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на те, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційних скарг без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 137, 141, 400, 410, 409, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 27 березня 2023 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 28 лютого 2024 року залишити без змін.

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 22 березня 2024 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, надану у суді касаційної інстанції, 20 000,00 грн.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД. Д. Луспеник
Судді:І. Ю. Гулейков
Б. І. Гулько
Г. В. Коломієць
Р. А. Лідовець