Справа № 585/4547/24
Номер провадження 2/585/1281/24
У Х В А Л А

12 листопада 2024 року м.Ромни

Суддя Роменського міськрайонного суду Сумської області Цвєлодуб Г.О., вивчивши позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дітей, -

В С Т А Н О В И В :

30 жовтня 2024 року до Роменського міськрайонного суду Сумської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дітей.

На виконання вимог ч.1 ст. 187 ЦПК України та для належного виклику відповідача, судом було направлено запит щодо отримання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідача.

Згідно отриманої 11.11.2024 р. на запит суду інформації, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Так, при вирішенні суд питання щодо наявності підстав для відкриття провадження за вказаними матеріалами позовної заяви було встановлено наступне.

За загальним правилом, що визначене ч.1 ст. 27 ЦПК України, позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Звертаючись до суду із заявленою вимогою про визначення місця проживання малолітніх дітей із матір`ю позивач вказує на те, що існує реальний правовий спір між сторонами, оскільки відповідач (батько дітей) та малолітні діти з 03.02.2023 р. покинули територію України та проживають на території Королівства Нідерланди, останній раз позивач бачила дітей 31.08.2024 р., після цього відповідач переїхав із дітьми на проживання у інше місто на території Королівства Нідерланди, адресу проживання приховує, від спілкування ухиляється.

Вбачається, що відповідач та малолітні діти проживають за межами України, тобто справа обтяжена іноземним елементом, однак який правовий статус перебування у іноземній державі мають відповідач та малолітні діти - за змістом позову не зазначено, як і не зазначено посилання на докази, які такий правовий статус можуть підтвердити.

У зв`язку з наведеними обставинами позивачем, юрисдикція такого спору має визначатись за спеціальними правилами, передбаченими як законами України, так і міжнародно-правовими договорами, правила яких є частиною національного законодавства України.

Відповідно до частин першої, другої статті 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України.

За приписами пункту 3 частини першої статті 2 Закону України «Про міжнародне приватне право» цей Закон застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом, зокрема, підсудність судам України справ з іноземним елементом.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» іноземний елемент - це ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм, зокрема, хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою.

Підсудність (тут і далі - йдеться про юрисдикцію національних судів) судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися, крім випадків, передбачених у статті 76 цього Закону. Суд відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо у суді чи іншому юрисдикційному органі іноземної держави є справа із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав (стаття 75 Закону України «Про міжнародне приватне право»).

Підсудність судам України є виключною у справах з іноземним елементом, якщо у справі, яка стосується правовідносин між дітьми та батьками, обидві сторони мають місце проживання в Україні (пункт 2 частини першої статті 77 Закону України «Про міжнародне приватне право»).

При цьому судом враховується, що що заявлений спір стосується правовідносин між дітьми та батьками, водночас, одна із сторін (батько) вже проживає за межами України, що виключає безумовну підсудність цього спору судам України за правилами статей 75, 77 Закону України «Про міжнародне приватне право», оскільки на дату подання такого позову до суду відповідач вже постійно не проживав на території України з лютого 2023 року.

Водночас відповідно до статті 9 Конституції України, статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України», частини другої статті 3 ЦПК України якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України.

Тож юрисдикція цього спору має визначатися передусім не за правилами національного цивільного процесу, а за правилами відповідних міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Підвідомчість спору (юрисдикція суду відповідної країни) стосовно визначення місця проживання дитини, коли дитина викрадена та/або незаконно утримується в іншій державі, регулюється міжнародно-правовими договорами про правову допомогу, а також є спеціалізованими міжнародними договорами, якими є Гаазька Конвенція 1980 року та Конвенція про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей (далі - Гаазька конвенція 1996 року).

За правилами Гаазької Конвенції 1996 року у випадку викрадення держава, в якій дитина зазвичай проживала безпосередньо перед переміщенням або утримуванням, зберігає юрисдикцію відповідно до статті 5, за умови дотримання певних умов відповідно до статті 7 цієї Конвенції. Стаття 7 Гаазької Конвенції 1996 року встановлює форму збереження юрисдикції держави, в якій дитина мала звичайне місце проживання безпосередньо до переміщення чи утримування. Правила статті 6 Гаазької Конвенції 1996 року застосовуються у випадках, коли неможливо встановити постійне місце проживання дитини.

Визначення, яке із правил підвідомчості спору підлягає застосуванню, залежить від встановлених фактичних обставин, зокрема, місця постійного проживання дитини, його зміни чи ненабуття такого місця дитиною.

При цьому, для вирішення питання, чи підлягає розгляд справи судами України, суд попередньо має з`ясувати: 1. чи було звичайним місцем проживання дитини в Україні до її переміщення за кордон? 2. чи обрала дитина інше місце постійного проживання за межами України? 3. чи прижилася дитина у новому середовищі? 4. якщо неможливо встановити звичайне місце проживання дитини, то на території якої з держав вона перебуває у зв`язку з переміщенням?

Залежно від встановлення обставин того, чи підлягає вирішенню спір судами України, судам у подальшому належить або вирішити спір по суті, або закрити провадження у справі, оскільки спір не підлягає розгляду судами України у порядку цивільного судочинства.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 17 серпня 2022 року у справі № 613/1185/19 (провадження № 61-2286св21).

У разі встановлення факту зміни звичайного місця проживання дитини юрисдикція спору слідує за звичайним місцем проживання дитини і в такому випадку суди України не вправі вирішувати спір по суті, що узгоджується з правилами Гаазької Конвенції 1996 року.

З огляду на наведене, позивачем за змістом позову не розкрито обставини щодо звичного місця проживання малолітніх дітей та правового статусу відповідача та малолітніх дітей на території іншої держави, не зазначено посилання на докази щодо цих обставин, що є вирішальним при визначенні підсудності такої справи судам України чи судовим установам іншої Договірної Держави.

Окрім вказаного, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частини четверта та шоста статті 19 СК України).

За змістом позовної заяви та долучених до неї документів не вбачається достатніх даних про те, який відповідний орган опіки та піклування за територіальним розташуванням може бути залучений судом згідно ст. 53 ЦПК України при підготовці справи до розгляду, однак участь ООП у розгляді справ такої категорії є обов`язковим, у зв`язку із чим позивачу необхідно самостійно визначити ООП, який підлягає залученню до участі у справі у якості третьої особи.

Для усунення недоліків позовної заяви позивачу необхідно подати до суду позовну заяву у новій редакції, по кількості інших учасників справи, з урахуванням визначених вказаною ухвалою суду обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, зазначити докази, що підтверджують вказані обставини тощо.

Виходячи з вищезазначеного і відповідно до ст.185 ЦПК України, суддя, встановивши, що заяву подано без додержання вимог, викладених у ст.ст. 175 ЦПК України, постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків. В разі невиконання вимог, вказаних в ухвалі про залишення позовної заяви без руху, позовна заява буде вважатися неподаною і повернута позивачеві.

Керуючись ст. 175, 177, 185, 260, 353 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дітей - залишити без руху, надавши строк для усунення недоліків протягом семи календарних днів з дня отримання позивачем вказаної ухвали.

Роз`яснити позивачу, що в разі невиконання ухвали суду у встановлені строки позовна заява буде вважатись неподаною та підлягає поверненню позивачеві, що не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини,що стали підставою для повернення заяви.

Ухвала окремому оскарженню не підлягає.

Суддя Роменського міськрайонного суду Г. О. Цвєлодуб