Справа № 344/105/23
Провадження № 22-ц/4808/752/24
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М.
Суддя-доповідач Луганська
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Луганської В.М.

суддів Баркова В.М., Девляшевського В.А.,

за участю секретаря Струтинської Д.В.

учасники справи

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Івано-Франківського апеляційного суду справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_3 ,

на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 13 березня 2024 року, ухвалене судом у складі судді Бабій О.М., за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу таким, що відбувся та визнання права власності на нерухоме майно та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення,

в с т а н о в и в:

У січні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обгрунтуванння якого зазначив, що у квітні 2021 року вирішив придбати однокімнатну квартиру у АДРЕСА_1 та звернувся до ріелтора, який запропонував декілька варіантів, одним із яких була квартира АДРЕСА_2 , власницею якої була ОСОБА_2 .

У травні 2021 року позивач остаточно домовився з власницею про продаж квартири. З метою укладення договору купівлі-продажу сторони звернулись до нотаріуса, який повідомив, що квартира перебуває в іпотеці та щодо неї існує заборона на відчуження, що унеможливлює укладення договору купівлі-продажу. Відповідачка запевнила, що повністю погасила іпотеку ще в 2008 року, тому підстав для обтяжень на квартиру немає, обіцяла надати документи, щоб зняти накладені на квартиру обтяження.

27 серпня 2021 року між сторонами фактично було укладено договір купівлі-продажу, було досягнуто домовленості щодо всіх істотних умов договору купівлі-продажу квартири, при цьому відбулося повне виконання умов цього договору.

Позивач сплатив ОСОБА_2 в повному обсязі обумовлену вартість квартири за її відчуження, що підтверджується розпискою від 27 серпня 2021 року. Свідком передачі грошових коштів ОСОБА_2 був ріелтор ОСОБА_4 .

ОСОБА_2 зобов`язувалась, що як тільки її представник ОСОБА_4 зніме всі обмеження та заборони щодо відчуження квартири, вона приїде для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу. У разі неможливості прибути до Івано-Франківська, то повноваження на укладення договору мав її представник ОСОБА_4 згідно довіреності від 25 травня 2021 року № 316.

10 вересня 2022 року на підставі фактично укладеного договору ОСОБА_4 було передано квартиру та ключі від неї, про що було складено акт прийняття-передачі квартири та передано оригінали правовстановлюючих документів на квартиру.

Після зняття обмежень та заборон щодо квартири договір купівлі-продажу квартири все одно не був оформлений нотаріально, ОСОБА_2 не відповідала на телефонні дзвінки, зв`язок з нею втрачено.

У жовтні 2022 року позивач з представником відповідачки ОСОБА_4 звернулись до нотаріуса для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири, але виявилось, що довіреність від 25 травня 2021 року припинена відповідачко 20 грудня 2021 року.

Всі вищезазначені обставини свідчать про те, що відповідачка, отримавши у повному обсязі грошові кошти за квартиру, ухиляється від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу.

Просив суд в порядку ч. 2 ст. 220 ЦК України визнати договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_3 , який укладено між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 дійсним, та таким, що відбувся. Визнати за позивачем право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 .

В квітні 2023 року ОСОБА_2 звернулась з зустрічною позовною заявою, в обґрунтування якої зазначила, що вона є власницею квартири АДРЕСА_2 , яку придбала на підставі договору купівлі-продажу від 12.05.2006 року, її право власності на спірну квартиру підтверджується відомостями з державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Зазначила, що жодної письмової угоди стосовно купівлі-продажу належної їй квартири не укладала, відсутні нотаріально посвідчені договори, ОСОБА_1 незаконно вселився в її квартиру.

Відповідач ОСОБА_1 своїми протиправними діями порушує її право на вільне користування приватною власністю, у зв`язку з чим вона змушена звернутись до суду із зустрічним позовом та просила зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні належною їй квартирою АДРЕСА_2 шляхом виселення з неї та повернення належних їй ключів та оригіналів правовстановлюючих документів: договору купівлі-продажу від 12.05.2006 року, укладеного між нею та ОСОБА_5 .

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 13 березня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу таким, що відбувся та визнання права власності на нерухоме майно відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_3 , звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 13 березня 2024 року та ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник зазначив, що висновок суду про відсутність доказів ухилення відповідачки від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, а також доказів укладення між позивачем та відповідачкою договору купівлі-продажу квартири помилковим. Судом було досліджено оригінал розписки від 27.08.2021 року, відповідно до якої відповідачка ОСОБА_2 отримала 13000 доларів США в рахунок повної оплати за належну їй квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , та претензій немає.

Про намір відповідачки відчужити належну їй квартиру свідчить факт передачі відповідачкою ріелтору ОСОБА_4 оригіналів правовстановлюючих документів на квартиру, ключів від квартири, а також довіреність від 25.05.2021 року № 316, видана на ім`я ОСОБА_4 , який уповноважувався вчиняти дії, пов`язані з відчуження квартири від імені відповідачки ОСОБА_2 .

Факт укладення між сторонами спору договору купівлі-продажу підтвердив також допитаний судом свідок ОСОБА_4 .

Вважає безпідставним твердження суду про неналежність свідчень свідка ОСОБА_4 , які підтверджують факт укладення між позивачем та відповідачкою договору купівлі-продажу, як доказу. Показання свідка ОСОБА_4 містять інформацію щодо предмета доказування у даній цивільній справі, тому вважає, що вони є належними доказами.

Твердження суду суперечать правовим позиціям викладеним у постанові Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі № 921/260/19 відповідно до якої суд визнав правильним врахування судами попередніх інстанцій для встановлення обставин укладення договору показання свідків та зазначив, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд не взяв до уваги розписку від 27.08.2021 року, оскільки на переконання суду вона не підтверджує, що іншою стороною договору був саме позивач ОСОБА_1 та що сторони уклали саме договір купівлі-продажу квартири.

Вважає, що наявні у матеріалах справи докази підтверджують у своїй сукупності факт укладення договору купівлі-продажу квартири саме між ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 . Зміст розписки підтверджує досягнення угоди між сторонами щодо ціни та предмету договору. Досягнення згоди щодо інших умов договору, а також обставини щодо суб`єктного складу даного правочину підтверджуються актом приймання передачі квартири, підписаним ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , показаннями свідка ОСОБА_4 , викладеними позивачем ОСОБА_1 у позовній заяві фактичними даними.

Вважає безпідставними висновки суду щодо відсутності волевиявлення відповідачки ОСОБА_2 щодо укладення договору купівлі-продажу, оскільки таке волевиявлення підтверджується змістом розписки, згідно з якої відповідачка отримала кошти у сумі 13000 доларів США у рахунок вартості квартири, а також фактом видачі та змістом довіреності на ім`я ОСОБА_4 , у якій ОСОБА_4 уповноважувався вчиняти дії щодо відчуження квартири та показаннями самого ОСОБА_4 як свідка.

Судом не конкретизовано, щодо яких істотних умов договору купівлі-продажу сторони не досягли згоди.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 підтримав апеляційну скаргу в межах її доводів.

У судове засідання ОСОБА_2 не з`явилась, про дату час та місце судового засідання повідомлена відповідно до вимог закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справу.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає можливим провести судовий розгляд справи без позивача та відповідача по справі, які повідомлені належним чином про дату, час та місце розгляду справи.

Заслухавши доповідача, вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно роз`яснень, які містяться в п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Із змісту апеляційної скарги вбачається, що рішення оскаржується в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу таким, що відбувся та визнання права власності на нерухоме майно, в іншій частині рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 13 березня 2024 року, не оскаржується. В судовому засіданні представник ОСОБА_1 ОСОБА_3 зазначив що рішення оскаржується в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , а тому апеляційний суд відповідно до частини 1 ст. 367 ЦПК України перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду лише в оскаржуваній частині, а саме в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_3 , який укладено між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 дійсним, та визнання за позивачем права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції встановивши, що сторони не дотримались письмової форми правочину, не посвідчили його нотаріально, а також не досягли згоди щодо всіх істотних умов договору, дійшов висновку, що вимога про визнання договору купівлі-продажу квартири дійсним та таким, що відбувся не підлягає задоволенню.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду в оскаржуваній частині відповідає встановленим по справі обставинам та вимогам закону, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є власницею квартири АДРЕСА_2 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу та витягом про реєстрацію права власності.

Згідно довіреності від 25 травня 2021 року ОСОБА_2 уповноважила ОСОБА_4 представляти її інтереси в будь яких установах, вчиняти різні реєстраційні дії з квартирою, в тому числі щодо зняття відповідачки з реєстрації та інше.

Дію вказаної довіреності ОСОБА_2 припинила 20 грудня 2021 року, що підтверджується витягом з Єдиного реєстру довіреностей.

Згідно розписки від 27 серпня 2021 року ОСОБА_2 отримала кошти в сумі 13 000 доларів CША в рахунок повної оплати за належну їй квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

Згідно Акту прийому-передачі від 10 вересня 2021 року ОСОБА_2 , від якої діяв ОСОБА_4 передала ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_2 та ключі від зазначеної квартири.

Згідно висновку експерта № 1587/1588/23-28 від 24.11.2023 у число 13 000 розписки від 27 серпня 2021 року зміни не вносились.

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 10 серпня 2022 року визнано припиненими кредитні зобов`язання за кредитним договором № 4350603 від 05 червня 2006 року, який укладений між ОСОБА_2 та АКБ «Трансбанк». Визнано припиненою іпотеку за іпотечним договором від 05 червня 2006 року, який укладений між ОСОБА_2 та АКБ «Трансбанк», посвідченим приватним нотаріусом Івано-Франківського нотаріального округу Чумакевич Л.М., за реєстровим номером № 1626. Знято заборону відчуження на вказану квартиру.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За змістом положень частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За правилами частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 657 ЦК України передбачено, зокрема, що договір купівлі-продажу квартири або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Цивільним кодексом України передбачено правові наслідки недодержання вимоги щодо нотаріального посвідчення правочину.

Згідно з частиною першою статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Нормами матеріального законодавства передбачена можливість визнавати у судовому порядку нікчемні договори дійсними, зокрема на підставі частини другої статті 220 ЦК України.

За правилами частини другої статті 220 ЦК України у випадку, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Зазначена частина друга статті 220 ЦК України застосовується до правовідносин у разі, коли сторони вчинили правочин у встановленій законом письмовій формі, зміст якого відповідав волі сторін, які дійшовши згоди щодо усіх істотних умов договору, виконали такий договір повністю чи частково, і лише не було дотримано вимоги про нотаріальне посвідчення такого договору через ухилення однієї сторони договору.

У постанові Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року у справі № 6-1288цс17 викладено правовий висновок про те, що однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. При розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування частини другої статті 220 ЦК України.

У постанові Верховного Суду від 18 серпня 2021 року у справі № 305/1468/16-ц зазначено про те, що визнання дійсним договору (конвалідація) на підставі частини другої статті 220 ЦК України допускається тільки для нікчемних правочинів (тобто для яких недотримання письмової форми пов`язується саме з відсутністю нотаріального посвідчення і це зумовлює їх нікчемність). Згідно з частиною другою статті 220 ЦК України конвалідація можлива за наявності таких умов: досягнення між сторонами згоди щодо усіх істотних умов договору; наявність письмових доказів досягнення домовленості щодо всіх істотних умов договору; повне або часткове виконання договору; ухилення однією зі сторін від його нотаріального посвідчення.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

На підтвердження вчинення договору купівлі-продажу позивачем надано розписку від 27 серпня 2021 року, відповідно до якої ОСОБА_2 отримала кошти в сумі 13 000 доларів CША в рахунок повної оплати за належну їй квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , та претензій немає. Позивачем надано акт прийому-передачі від 10 вересня 2021 року, відповідно до якого ОСОБА_2 , від якої діяв ОСОБА_4 передала ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_2 та ключі від зазначеної квартири.

Колегія суддів вважає, що надані докази не підтверджують факт укладення між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договору купівлі-продажу спірної квартири, оскільки не містять відомостей щодо того, що сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору купівлі-продажу нерухомості, зокрема відомостей опису нерухомості, дійсної вартості квартири, ціни договору та строку оплати за ним, із зазначенням усіх притаманних такому договору реквізитів.

Водночас позивач не довів, що ОСОБА_2 безповоротно ухилялася від нотаріального посвідчення правочину та позивач втратив можливість з будь-яких причин його посвідчити, що є обов`язковими умовами для визнання правочину дійсним із підстав, зазначених у позові.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, вірно встановив, що позивачем не надано доказів того, що сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав, передбачених ч. 2 ст. 220 ЦК України, для визначення договору-купівлі дійсним та визнання права власності на квартиру за позивачем.

Доводи апеляційної скарги про те, що укладення договору купівлі-продажу підтверджується показами свідка ОСОБА_4 , які суд першої інстанції вважав неналежними, є необґрунтованими, оскільки покази свідків не можуть підтверджувати факт вчинення договору купівлі-продажу нерухомого майна, який мав бути укладений у письмовій формі з досягненням усіх істотних умов такого договору та нотаріально посвідчений. Процесуальний закон вимагає, щоб обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Посилання скаржника на висновки викладені у постанові Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі № 921/260/19 не заслуговують на увагу, оскільки фактичні обставини у наведеній справі відрізняються від тих, що установлені судом у справі, що розглядається.

Доводи касаційної скарги про те, що позивачем надано достатні та належні докази на підтвердження факту ухилення відповідачки від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, а саме факт анулювання нею довіреності, виданої на ім`я ОСОБА_4 , подана нею до суду зустрічна позовна заява про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення, заперечення факту отримання коштів як оплати вартості відчуженої нею квартири, недобросовісна поведінка, не заслуговують на увагу, оскільки сама відповідачка заперечувала факт укладання договору купівлі-продажу спірної квартири, аналювання нею довіреності яка була видана ОСОБА_4 не свідчить про її ухилення від укладання договору.

Відповідно до пункту 1 частини 1статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судові рішення суду першої інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_3 , задоволенню не підлягає, а рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 13 березня 2024 року в оскаржуваній частині слід залишити без змін.

Згідно положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, Івано-Франківський апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 13 березня 2024 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 20 червня 2024 року.

Головуючий В.М. Луганська

Судді: В.М. Барков

В.А. Девляшевський