Справа № 473/3412/24
РІШЕННЯ

іменем України

"13" листопада 2024 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі: головуючої судді Ротар М.М., за участю секретаря судового засідання Ніколаєнко Г.О.

позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 , представника відповідача адвоката Федоренко Г.М., представниці третьої особи без самостійних вимог ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вознесенську Миколаївської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Вознесенської міської ради Миколаївської області, Орган опіки та піклування виконавчого комітету Бузької сільської ради Вознесенського району Миколаївської області, Служба у справах дітей Бузької сільської ради Вознесенського району Миколаївської області про позбавлення батьківських прав,

встановив

в червні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачки ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав відносно її малолітнього сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що сторони є батьками малолітнього ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Малолітня дитина тривалий час проживає разом з позивачем за адресою: АДРЕСА_1 . У будинку створені усі необхідні умови для проживання та розвитку дитини. Позивач, як батько, сумлінно виконує свої батьківські обов`язки, проявляє батьківську турботу, піклується про фізичний розвиток дитини, самостійно займається вихованням та утриманням дитини. Відповідачка не має можливості забезпечити належний рівень життя дитини (забезпечувати його матеріально, створити необхідні житлово-побутові умови для проживання), в зв`язку з чим сторони дійшли згоди щодо визначення місця проживання дитини з позивачем. Відповідачка повністю усунулася від виконання батьківських обов`язків, зловживала алкоголем та підтримувала аморальний спосіб життя.

Враховуючи наведене, позивач ОСОБА_1 просив позбавити відповідачку ОСОБА_2 батьківських прав відносно її малолітнього сина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 28 червня 2024 року відкрито провадження у цій справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою цього ж суду від 28 червня 2024 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Вознесенської міської ради Миколаївської області та Орган опіки та піклування виконавчого коімтету Бузької сільської ради Вознесенського району Миколаївської області та витребувано від органу опіки та піклування виконавчого комітету Вознесенської міської ради Миколаївської області висновок про доцільність позбавлення батьківських прав відповідачки ОСОБА_2

18 липня 2024 року від відповідачки ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідачка заперечувала проти задоволення позовних вимог, пояснила, що дійсно дитина проживає разом з позивачем, але про це була домовленість між ними після розірвання шлюбу. В той же час вона постійно підтримувала зв`язок з дитиною, приймала участь у його житті, відвідувала дитячий садок та школу, матеріально забезпечувала всім необхідним. Вона працює та позитивно характеризується за місцем проживання, в матеріалах справи відсутні докази, що вона не виконує своїх батьківських обов`язків.

29 липня 2024 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, в якій позивач зазначив, що позбавлення батківських прав відповідача буде відповідати інтересам дитини, оскільки дитина на сьогоднішній день сама не виявляє бажання спілкуватися з матір`ю.

Ухвалою суду від 16 вересня 2024 року закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, вказуючи при цьому на наявність у справі достатніх доказів, які свідчать про свідоме невиконання відповідачкою своїх батьківських обов`язків щодо дитини.

Відповідачка ОСОБА_2 та її представниця - адвокат Федоренко Г.М. заперечували проти задоволення позовних вимог, вважали, що підстав, які передбачені ст.164 Сімейного Кодексу України, для позбавлення батьківських прав відсутні.

Представник третьої особи без самостійних вимог - органу опіки та піклування виконавчого комітету Вознесенської міської ради Миколаївської області Дробинська Н.В. у судове засідання надала заяву, в якій вирішення вказаного спору залишила на розсуд суду.

Представник третьої особи без самостійних вимог - органу опіки та піклування виконавчого комітету Бузької сільської ради Вознесенського району Миколаївської області Заволока Ю.Ю. у судове засідання надав заяву, в якій вирішення вказаного спору залишив на розсуд суду.

Представник третьої особи без самостійних вимог - служби у справах дітей Бузької сільської ради Вознесенського району Миколаївської області в судовому засіданні, вирішення позвних вимог залишила на розсуд суду.

Заслухавши показання свідків, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, суд прийшов до наступного.

Так, відповідно до вимог ст. ст. 150, 155, 180 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про здоров`я дитини, фізичний, духовний та моральний розвиток останньої, забезпечити здобуття нею освіти, що є найважливішими обов`язками матері і батька, а також повинні матеріально утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Зазначене узгоджується з положеннями Закону України «Про охорону дитинства», ст. 12 якого передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Зокрема, п.2 ч. 1 ст. 164 СК України передбачає, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

При цьому, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти (п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» за № 3 від 30.03.2007 року).

Вказані фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Водночас, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Згідно ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (ч. 1 ст. 9 Конвенції).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці.

ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України»).

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).

В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 28 грудня 2018 року шлюб було розірваною.

Сторони є батьками малолітнього ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З матеріалів справи та пояснень учасників також встановлено, що малолітній ОСОБА_5 проживав після розірвання шлюбу між сторонами з матір`ю ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_2 до 01 вересня 2022 року.

З вересня 2022 року дитина проживає з батьком ОСОБА_1 в с. Таборівка Вознесенського району Миколаївської області.

Як пояснили сторони в судовому засіданні це була обоюдна домовленість між ними, оскільки це було в інтересах дитини.

В судовому засіданні були допитані свідки ОСОБА_6 , яка пояснила, що знає відповідачку як турботливу маму, яка виховує трьох дітей, діти завжди охайні, гарно виховані, у стані алкогольного сп`яніння ніколи відповідачку ОСОБА_2 не бачила.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснив, що мешкає з відповідачкою однією сім`єю за адресою АДРЕСА_3 , вона завжди опікувалася своїми дітьми, алкогольними напоями не зловживає і аморальний спосіб життя не веде. ЇЇ син ОСОБА_8 часто був у них вдома, де має свою кімнату і всі необхідні речі. Відповідачка ОСОБА_2 постійно спілкується зі своїм сином, є турботливою матір`ю і порядною людиною.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснив, що відповідачка є його матір`ю, в стані алкогольного сп`яніння він її ніколи не бачив, вона трубується про своїх дітей з сином ОСОБА_5 постійно спілкується та приймає участь у його житті.

Матеріали справи не містять жодних доказів, які б спростувували ці покази, навпаки відповідно до характеристи, яка була надана ФОП ОСОБА_10 , ОСОБА_2 зарекомендувала себе як ввічлива порядна та старанна робітниця, відповідно до характеристики ПОГ СВГ ВП Вознесенського РУП ГУНП в Миколаївській області скарг в бік ОСОБА_2 не надходило, в компаніях які ведуть аморальний спосіб життя помічена не була.

З матеріалів справи вбачається та підтверджується поясненнями учасників справи, що спір щодо місця проживання дитини між позивачем та відповідачкою відсутній.

Відповідно до частини 5, 6 ст.19 Сімейного кодексу орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Органом опіки та піклування виконавчого комітету Бузької сільської ради Вознесенського району Миколаївської області від 14 травня 2024 року наданий висновок за № 160 про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно її малолітнього сина ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

При цьому у висновку зазначено, що вивчалися лише умови, які створив батько ОСОБА_1 для проживання свого сина з ним, умови проживання відповідачки обстежені не були взагалі.

Як пояснила представниця третьої особи Служби у справах дітей Бузької сільської ради Вознесенського району Миколаївської області на засіданні комісії з питань захисту прав дитини 14.05.2024 року розглядалася заява ОСОБА_1 про надання висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно їх малолітнього сина ОСОБА_4 і на той час відповідчка ОСОБА_2 не заперечувала, що у батька більше можливостей виховувати сина, однак на сьогоднішній день вона вважає, що підстав для позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 немає.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останньої батьківських прав, покладено на позивача.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц).

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та характеристик учасників цих правовідносин (постанови від 18 лютого 2021 року у справі №645/920/19, від 07 лютого 2022 року у справі №759/3554/20, від 12 лютого 2024 року у справі №202/1931/22).

Позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дітей на їх виховання, захист їх інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дітьми, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

Належних та допустимих доказів винної поведінки та ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків судом не встановлено і позивачем не доведено.

Суд вважає, що докази, надані позивачем, не свідчать про свідоме ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, а також про необхідність застосування такого виключного заходу як позбавлення батьківських прав саме в інтересах дитини.

Необґрунтоване (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання батьків до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини.

У справі відсутні відомості про застосування органами у справах дітей заходів впливу для спонукання матері до належного виконання своїх батьківських обов`язків, відновлення психоемоційних зв`язків дитини з нею, вжиття заходів щодо збалансування інтересів матері й сина.

Навпаки, матеріали справи свідчать, що щодо відповідача немає жодного підтвердженого факта неналежного виконання нею батьківських обов`язків.

Суд на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. У свою чергу у цій справі, з урахуванням доказів, які є в матеріалах справи, в найкращих інтересах сина сторін зберегти зв`язок з матір`ю, не позбавляючи відповідача батьківських прав щодо сина ОСОБА_5 .

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49). Наявності таких обставин у цій справі не доведено.

З огляду на зазначене, з урахуванням встановлених у цій справі обставин, суд дійшов висновку про те, що підстави, передбачені ч.1 ст. 164 СК України для позбавлення відповідачки батьківських прав, відсутні, доказів, що відповідачка є особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину, не надано, а тому розрив з матір`ю сімейних відносин не відповідає інтересам дитини. Отже, необхідність та пропорційність застосування такого заходу за обставин цієї справи не доведено.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ухвалив:

у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Вознесенської міської ради Миколаївської області, Орган опіки та піклування виконавчого комітету Бузької сільської ради Вознесенського району Миколаївської області, Служба у справах дітей Бузької сільської ради Вознесенського району Миколаївської області про позбавлення батьківських прав, відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 15 листопада 2024 року.

Суддя М.М. Ротар