АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 листопада 2024 року

м. Чернівці

справа № 727/12697/23

провадження № 22-ц/822/931/24

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Одинака О. О.

суддів: Половінкіної Н. Ю., Височанської Н. К.

секретар Скулеба А. І.

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

апеляційна скарга ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , на рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 27 серпня 2024 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 12 вересня 2024 року

головуючий в суді першої інстанції суддя Терещенко О. Є.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

Позовна заява мотивована тим, що позивачка з ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі, від якого мають неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці з 2010 року шлюб між нею та ОСОБА_2 розірвано.

Судовим наказом у справі 727/1004/22 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти в розмірі заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 08 лютого 2022 року і до повноліття дитини.

На виконання судового наказу прийнято постанову від 23 лютого 2022 року про відкриття виконавчого провадження №68746350 з примусового стягнення аліментів з ОСОБА_2 .

Згідно з розрахунком заборгованості від 29 вересня 2023 року, складеного державним виконавцем Першого відділу державної виконавчої служби у м. Чернівці Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Кучерко В. І., станом на 29 вересня 2023 року заборгованість відповідача зі сплати аліментів становить 53 090 гривень 73 копійки.

Оскільки відповідач нерегулярно та не у повному обсязі сплачував аліменти,

то за ним утворилась заборгованість, а тому позивачка просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь пеню за прострочення сплати аліментів в розмірі 53 090 гривень 73 копійки.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 27 серпня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі 53 090 гривень 73 копійки.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач був обізнаний про необхідність утримувати дитину. Проте, свої зобов`язання вчасно не виконував. Наведені представником відповідача докази щодо необізнаності відповідача про необхідність сплачувати аліменти суд не прийняв до уваги, оскільки відповідачу було відомо про його фактичний обов`язок приймати участь в утриманні дитини, передбачений СК України.

Суд першої інстанції, визначаючи розмір пені за прострочення сплати аліментів, керувався розрахунком заборгованості зі сплати аліментів від 29 вересня 2023 року у виконавчому провадженні №68746350, складеним державним виконавцем, який належними доказами не був спростований відповідачем.

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 12 вересня 2024 року заяву представника позивача ОСОБА_5 про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 4000 гривень.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить:

рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 27 серпня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позову ОСОБА_1 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів у розмірі 53 090 гривень 73 копійок,

додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 12 вересня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм процесуального та матеріального права.

Зазначає, що згідно з постановою державного виконавця від 27 березня 2024 року у виконавчому провадженні №68746350 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 було стягнуто штраф за несплату аліментів понад два роки в розмірі 30% (від суми заборгованості за аліментами 74825 гривень 37 копійок станом на березень 2024 року), що становить 22447 гривень 61 копійок.

Отже, вказаний штраф за несплату аліментів був стягнутий за період прострочення сплати аліментів з лютого 2022 року по березень 2024 року.

Оскаржуваним рішенням суду першої інстанції стягнуто пеню за прострочення сплати аліментів, заборгованість за якими утворилась станом на 29 вересня 2024 року.

Тобто, штраф, що накладений державним виконавцем на боржника, у зв`язку з несплатою аліментів, охоплює той самий період прострочення сплати аліментів за який з боржника було стягнуто пеню за прострочення сплати аліментів в даній справі.

Суд першої інстанції не врахував обмеження щодо розміру стягуваної пені, що визначені в абзаці 2 частини 1 статті 196 СК України.

Сума заборгованості за аліменти (за прострочення яких стягується пеня станом на 29 вересня 2023 року) складає 53 090 гривень 73 копійок.

Розмір застосованих до відповідача заходів примусового виконання за частини 14 статті 71 ЗУ «Про виконавче провадження» становить 22447 гривень 61 копійок.

Зважаючи на вказане, розмір пені за прострочення сплати аліментів, з урахуванням винесеного державним виконавцем штрафу не може перевищувати суму у розмірі 30643гривень 12 копійок.

Тобто, максимальний розмір пені, яка підлягає стягненню з відповідача повинен становити 30643 гривень 12 копійок (дорівнювати різниці між сумою заборгованості 53 090 гривень 73 копійок та розмір застосованого штрафу 22447 гривень 61 копійок).

Вказує, що судом першої інстанції не враховано те, що Чернівецьким апеляційним судом у справі №727/3626/24 було ухвалено рішення за наслідками якого постанова державного виконавця про накладання штрафу залишається на даний час чинною та підлягає врахуванню судом під час вирішення даної справи, а сума стягуваної пені зменшенню на суму накладеного штрафу.

Зазначає, судом не враховано, що позивачка при зверненні до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів, повідомила неправильну адресу проживання відповідача, а саме АДРЕСА_1 (без зазначення номеру квартири), що унеможливило в подальшому отримання ним адресованих судом документів, оскільки належною адресою його реєстрації проживання є АДРЕСА_2 .

Тому жодні документи виконавчого провадження, в тому числі постанова про відкриття виконавчого провадження, розрахунки заборгованості за аліменти, не надсилалися боржнику.

Про заборгованість за аліменти відповідачеві стало відомо тільки 22 квітня 2024 року, при ознайомленні з матеріали виконавчого провадження, борг якого складав 74 825 гривень 37 копійок за період з 08 лютого 2022 року по 29 лютого 2024 року.

26 квітня 2024 року відповідачем була сплачена заборгованість за аліментами у повному обсязі у розмірі 77 848 гривень 70 копійок.

Тому, вважає, що вина відповідача у виникненні заборгованості зі сплати аліментів у період 08 лютого 2022 року та до 22 квітня 2024 року відсутня.

Оскільки наявними у матеріалах справи доказами належним чином підтверджено відсутність вини платника аліментів в утворенні заборгованості за аліменти то і відсутні підстави для стягнення з нього неустойки у розмірі 53 090 гривень 73 копійок за прострочення сплати аліментів.

Також, ухвалюючи оскаржуване додаткове рішення, суд першої інстанції помилково не взяв до уваги те, що позивачкою не було подано до суду розрахунок суми судових витрат, які вона понесла чи очікує понести у зв`язку з розглядом даної справи.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі , від якого мають неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 2010 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.

Судовим наказом у справі 727/1004/22 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти в розмірі заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 08 лютого 2022 року і до повноліття дитини (а.с. 8). На виконання судового наказу постановою від 23 лютого 2022 року було відкрито виконавче провадження №68746350.

Згідно з розрахунком заборгованості зі сплати аліментів, складеного державним виконавцем Першого відділу державної виконавчої служби м. Чернівці Західного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції, сума боргу станом на 29 вересня 2023 року становить 53 090 гривень 73 копійки (а.с. 5).

Постановою від 05 квітня 2024 року відкрито виконавче провадження №74331838 зі стягнення з боржика ОСОБА_2 неустойки у розмірі 53090 гривень 73 копійки (а.с. 45).

Згідно з розрахунком заборгованості зі сплати аліментів складеного державним виконавцем Першого відділу державної виконавчої служби м. Чернівці Західного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції, сума боргу станом на 22 березня 2024 року становить 74 825 гривень 37 копійки (а.с. 73).

Квитанцією від 26 березня 2024 року №129, підтверджується сплата аліментів ОСОБА_2 у розмірі 77 848 гривень 70 копійок (а.с. 75).

Відповідно до постанови про накладання штрафу від 27 квітня 2024 року у виконавчому проваджені №68746350 вбачається, що у зв`язку із наявною заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за 2 року, накладений на ОСОБА_6 штраф у розмірі 30% суми заборгованості зі сплати аліментів складає 22 447 гривень 61 копійки (а.с. 76-77).

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 27 червня 2024 року у справі №727/3626/24 у задоволенні скарги ОСОБА_2 про визнання незаконною та скасування постанови державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби м. Чернівці Західного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції Кучерко В. І. відмовлено (а.с. 168-171).

Згідно з копією закордонного паспорта ОСОБА_2 та відповіді Державної прикордонної служби України від 14 травня 2024 року встановлено обставини перетинання державного кордону України ОСОБА_2 у період з січня 2021 року по травень 2024 року (а.с. 133-142).

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У частині 1 та 2 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини 2 статті 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав

і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно із частиною 4 статті 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються

у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частина 3 статті 181 СК України).

Частинами 1 та 2 статті 196 СК України встановлено, що у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

У разі застосування до особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, заходів, передбачених частиною 14 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», максимальний розмір пені повинен дорівнювати різниці між сумою заборгованості та розміром застосованих заходів примусового виконання, передбачених частиною 14 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження».

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною 1 статті 196 СК України. Обов`язок доведення відсутності вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів покладається на боржника.

Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

Неустойка (пеня) це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів.

При цьому, розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити та 1 відсоток (тобто, заборгованість за місяць х кількість днів заборгованості х 1 %).

Загальний розмір пені становить суму розмірів пені, обчисленої за кожним місячним (періодичним) платежем.

Якщо місячний платіж сплачено не у повному розмірі, то пеня буде нараховуватися з першого дня місяця, наступного за місяцем сплати чергового платежу, на різницю між розміром, який мав бути сплачений на утримання дитини, та розміром фактично сплачених аліментів з урахуванням строку прострочення та ставки пені - 1 %.

Перебіг строку прострочення починається з першого дня місяця, наступного за місяцем внесення періодичного платежу, до дня, який передує дню сплати заборгованості.

У разі якщо заборгованість зі сплати аліментів погашено частково в іншому місяці, то визначення пені на заборгованість зі сплати аліментів розраховується з урахуванням розміру несплаченої частки аліментів за певний місяць з дня сплати частки місячного платежу і до дня, який передує дню погашення заборгованості за відповідним місячним платежем, помножену на 1 %.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16-ц (провадження № 14-616цс18).

При застосуванні формулювання «не більше 100 відсотків заборгованості» в абзаці 1 частини 1 статті 196 СК України якщо обмежувати нарахування пені поточною заборгованістю (тобто, тією яка існує за всі місяці станом на момент пред`явлення позову чи на інший момент), то при пред`явленні позову за період коли існувало прострочення, а на момент пред`явлення позову поточна заборгованість відсутня, то і не буде межі, яку не повинна перевищувати пеня. Як наслідок, очевидно, що потрібно розмежовувати сукупну поточну заборгованість та заборгованість за аліментами за певний місяць. Колегія суддів, з урахуванням принципу розумності, вважає, що оскільки пеня є змінною величиною, основою для обчислення якої є саме заборгованість за аліментами за певний місяць, то формулювання «не більше 100 відсотків заборгованості» означає, що розмір пені не повинен перевищувати розмір заборгованості, на яку вона нараховується. У разі, якщо позивач, з урахуванням принципу диспозитивності пред`явив позов про стягнення пені за декілька місяців, то розмір пені за ці місяці не повинен перевищувати сукупний розмір заборгованості, на яку вона нараховується.

Відповідний правовий висновок міститься і в постанові Верховного Суду від 19 січня 2022 року у справі № 711/679/21.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного

цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 661/905/19 (провадження

№ 61-16670сво19) вказано, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Стягнення пені, передбаченої абзацом 1 частини 1 статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти.

У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Тобто відповідач зобов`язаний довести відсутність його вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів і сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною 1 статті 196 СК України.

При цьому стягнення пені, передбаченої абзацом 1 частини 1 статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти.

Як вбачається з матеріалів справи судовим наказом від 11 лютого 2022 року, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , стягнуто аліменти у розмірі заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 08 лютого 2022 року і до повноліття дитини.

З розрахунку заборгованості зі сплати аліментів у виконавчому проваджені № 68746350вбачається, що станом на 29 вересня 2023 року сума боргу по сплаті аліментів складала 53 090 гривень 73 копійки (а.с. 5). Вказаний розрахунок у встановленому законом порядку відповідач не оскаржував.

Апелянт посилався на те, що судом першої інстанції неправильно здійснено розрахунок заборгованості з огляду на те, що 27 березня 2024 року державним виконавцем Кучерко В. І. було винесено постанову про накладення на ОСОБА_2 штрафу у розмірі 22 447, 61 грн. (30% від суми заборгованості, яка виникла станом на 11 лютого 2022 року) (а.с. 76) та була сплачена повна заборгованість у розмірі 77 848 гривень 70 копійок, що підтверджується квитанцією від 26 квітня 2024 року (а.с. 75).

Апеляційний суд погоджується з такими аргументами апеляційної скарги виходячи з того, що постанова про накладання штрафу залишається на даний час чинною та підлягає врахуванню судом під час вирішення даної справи, а сума стягуваної пені зменшенню на суму накладеного штрафу.

Згідно з абзацом 2 частини 1 статті 196 СК України у разі застосування до особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, заходів, передбачених частиною 14 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», максимальний розмір пені повинен дорівнювати різниці між сумою заборгованості та розміром застосованих заходів примусового виконання, передбачених частиною 14 статті 71 Закону України "Про виконавче провадження".

Розмір пені за прострочення сплати аліментів, з урахуванням винесеного державним виконавцем штрафу не може перевищувати суму у розмірі 30 643 гривень 12 копійок.

Отже, колегія суддів приходить до висновку , що максимальний розмір пені повинен дорівнювати різниці між сумою заборгованості та розміром застосованих заходів примусового виконання, тобто 30 643 гривень 12 копійок, що дорівнює різниці між сумою заборгованості (53 090 гривень 73 копійки) та розміром застосованих заходів примусового виконання (22 447 гривень 61 копійка).

Щодо аргументу апеляційної скарги про відсутність вини ОСОБА_2 у виникненні заборгованості зі сплати аліментів

Надаючи правову оцінку наявності вини у діях ОСОБА_2 щодо виникнення заборгованості зі сплати аліментів, колегія суддів звертається до висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 14 грудня 2021 року в справі № 2610/27695/2012.

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що «поняття та різновиди штрафів, що передбачені нормами Закону № 1404-VIII, і штрафу, передбаченого статтею 549 ЦК України, мають різну правову природу, оскільки в останньому випадку штраф є різновидом неустойки грошової суми або іншого майна, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Поняття штрафу, вжите у частині другій статті 74 Закону № 1404-VIII, стосується випадків покладення відповідальності на боржника за невиконання рішення, та його стягнення проводиться на користь держави.

У той час як суми штрафів за невиконання судових рішень про стягнення аліментів, передбачені частиною чотирнадцятою статті 71 Закону № 1404-VIII, перераховуються на користь стягувача аліментів.

Указане свідчить про те, що правова природа, характер, цільове призначення та стягувач штрафу, визначеного в частині другій статті 63 Закону № 1404-VIII, частині другій статті 74 Закону № 1404-VIII, та штрафу, передбаченого частиною чотирнадцятою статті 71 Закону № 1404-VIII, - відмінні, оскільки постанова виконавця про накладення штрафу у зв`язку з наявністю заборгованості зі сплати аліментів є рішенням виконавця щодо виконання судового рішення про стягнення аліментів, як це передбачено частиною першою статті 74 Закону № 1404-VIII. Це дає можливість тлумачити частину другу статті 74 Закону № 1404-VIII таким чином, що оскарження постанов виконавців про накладення штрафу у зв`язку з наявністю заборгованості зі сплати аліментів має відмінний порядок від оскарження постанов виконавців про накладення інших штрафів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до частини третьої статті 195 СК України розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору судом й такі спори вирішуються за правилами цивільного судочинства.

Також Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 14 грудня 2021 року враховано те, що «в боржника, хоч і наявна заборгованість зі сплати аліментів, проте ця заборгованість утворилася не з вини ОСОБА_1, а першочергово з вини державного виконавця ВДВС Стрийського МРУЮ, який неправильно визначав розмір аліментів та базу їх стягнення, тому прийнята виконувачем обов`язків заступника начальника ВПВР УДВС ГТУЮ у Львівській області Зубиком О. І. постанова про накладення штрафу не може вважатися справедливою.».

З матеріалів справи вбачається, що постановою державного виконавця від 27 березня 2024 року у виконавчому провадженні № 68746350 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 штраф у розмірі 30% суми заборгованості зі сплати аліментів, що складає 22 447 гривень 37 копійок.

Не погоджуючись із вказаною постановою державного виконавця Божика Б. А. звернувся зі скаргою на дії державного виконавця, в якій просив визнати незаконною та скасувати постанову державного виконавця від 27 березня 2024 року.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Чернівці від 29 квітня 2024 року в справі № 727/3626/24 визнано незаконною та скасовано постанову державного від 27 березня 2024 року у виконавчому провадженні № 68746350.

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 27 червня 2024 року ухвалу Шевченківського районного суду міста Чернівці від 29 квітня 2024 року скасовано та у задоволенні скарги ОСОБА_2 про визнання незаконною та скасування постанови державного виконавця від 27 березня 2024 року відмовлено (а.с. 168-171).

Верховний Суд у постанові від 17 травня 2023 року в справі № 521/10385/22 звернув увагу на те, що відповідно до частини 2 статті 63 Закону № 1404-VІІІ у разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Отже, ОСОБА_2 не спростовано наявність вини у його діях щодо виникнення заборгованості зі сплати аліментів та невиконання рішення про стягнення з нього аліментів з поважних причин.

Як зазначалось вище відповідач зобов`язаний довести відсутність його вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів і сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає безпідставними наведені доводи апеляційної скарги, оскільки наявність вини у діях ОСОБА_2 щодо виникнення заборгованості зі сплати аліментів встановлена постановою Чернівецького апеляційного суду від 27 червня 2024 року у справі № 727/3626/24.

Щодо оскарження додаткового рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 12 вересня 2024 року

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (частина 1, пункт 1 частини 3 статті 133 ЦПК України).

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (частини 1, 2 статті 137 ЦПК України).

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (частина 8 статті 141 ЦПК України).

Суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати (пункт 3 частини 1 статті 270 ЦПК України).

Заява про ухвалення додаткового рішення є заявою з процесуальних питань.

Тож подання учасником справи заяви про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу потрібно здійснювати із дотриманням вимог ЦПК України, встановлених для подання клопотань (заяв) з процесуальних питань.

Заяви, клопотання і заперечення подаються та розглядаються в порядку, встановленому цим Кодексом. У випадках, коли цим Кодексом такий порядок не встановлено він встановлюється судом (частина 3 статті 182 ЦПК України).

Загальні вимоги до форми та змісту письмової заяви, клопотання, заперечення з процесуальних питань визначені у статті 183 ЦПК України.

Будь-яка письмова заява, клопотання, заперечення повинні містити перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви (клопотання, заперечення) (пункт 6 частини 1 статті 183 ЦПК України).

За правилами частини 2 статті 183 ЦПК України до заяви, скарги, клопотання чи заперечення, які подаються на стадії виконання судового рішення, в тому числі в процесі здійснення судового контролю за виконанням судових рішень, додаються докази їх надіслання (надання) іншим учасникам справи (провадження).

Згідно з частиною 4 статті 183 ЦПК України суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини 1 або 2 цієї статті, повертає її заявнику без розгляду.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 12 квітня 2023 року в справі 626/133/21.

З матеріалів справи вбачається, що 02 вересня 2024 року представник позивача ОСОБА_5 звернулася до суду першої інстанції із клопотанням про ухвалення додаткового рішення в якому просила стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу. На підтвердження витрат на правничу допомогу надала договір про надання правової допомоги від 09 квітня 2024 року, додаток №1 до договору від 09 квітня 2024 року, відповідно до якого визначено вартість гонорару та наданих послуг на суму 10 000 гривень.

В вищезазначеному клопотанні представник позивача ОСОБА_5 вказує, що 02 травня 2024 року під час участі у судовому засіданні на підставі частини 8 статті 141 ЦПК України було подано усну заяву про те, що на протязі п`яти днів після ухвалення судового рішення будуть подані додаткові докази про понесені витрати на правничу допомогу адвоката.

Апеляційний суд, дослідивши аудіозаписи судових засідань від 15 квітня 2024 року (а.с. 91) від 02 травня 2024 року (а.с. 113) та від 20 травня 2024 року (а.с. 147), встановив, що 15 квітня 2024 року в судовому засіданні представником позивача ОСОБА_5 дійсно зроблена усна заява про наявність витрат на правничу допомогу та щодо наміру подачі такого клопотання про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Однак, колегія суддів, звертає уваги на те, що до заяви представника позивача ОСОБА_5 не додано доказів направлення (надання) іншим учасникам справи копії заяви про ухвалення додаткового рішення разом із додатками, доданими до неї, що є підставою для повернення відповідної заяви без розгляду.

Верховний Суд у постанові від 21 вересня 2022 року у справі № 725/1301/21 (провадження № 61-20691св21) зазначив, що, встановивши порушення позивачем установленого процесуальним законом порядку пред`явлення до відшкодування витрат на правничу допомогу, а саме ненаправлення позивачем на адреси інших учасників справи (відповідачів) документів, які підтверджують понесені витрати на правничу допомогу, що позбавило відповідачів можливості подати до суду клопотання про неспівмірність розміру таких витрат відповідно до частини 6 статті 137 ЦПК України, суд апеляційної інстанції обґрунтовано повернув без розгляду клопотання позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Аналогічна практика вирішення заяв про ухвалення додаткового рішення, до яких заявники не додали докази надіслання (ненадання) іншим учасникам такої заяви з доданими до неї додатками, сформована Верховним Судом і в ухвалах від 25 лютого 2021 року у справі № 906/977/19, від 01 вересня 2022 року у справі № 759/13013/14-ц (провадження № 61-14029св21), від 16 січня 2023 року у справі № 640/23065/14 (провадження № 61-1456ск21), від 02 лютого 2023 року у справі № 466/1403/20 (провадження № 61-10035св22), від 27 березня 2023 року у справі № 756/820/20 (провадження № 61-8952св22) на стадії касаційного розгляду справи.

Ураховуючи вищевказане, а також положення частини 4 статті 183 ЦПК України, апеляційний суд, приходить до висновку, що суд першої інстанції не мав правових підстав для розгляду по суті заяви представника позивача ОСОБА_5 , оскільки представником не додано доказів направлення (надання) іншим учасникам справи копії заяви про ухвалення додаткового рішення разом із додатками.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції від 27 серпня 2024 року ухвалено з порушенням норм процесуального та матеріального права, а тому його слід змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Також, підлягає зміні резолютивна частина рішення, з викладенням її в наступній редакції.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі 30 643 (тридцять тисяч шістсот сорок три) гривні 12 копійок.

Додаткове рішення суду від 12 вересня 2024 року ухвалено з порушенням норм процесуального права, а тому його слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення витрат на правничу допомогу повернути заявниці без розгляду.

Також слід змінити розподіл судових витрат зі сплати судового збору.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частини 2 статті 141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи часткове задоволення апеляційної скарги, скасування та зміни рішення суду першої інстанції, судовий збір за подання позову та за подання апеляційної скарги підлягає розподілу пропорційно задоволених вимог.

Відповідно до 7 Закону України №1928-IX «Про Державний бюджет України на 2024 рік» установлено з 1 січня 2024 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі 3028 гривень.

Підпунктом 2 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» від 8 липня 2011 року № 3674-VI встановлено судовий збір за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати.

За подання позовної заяви, підлягав сплаті судовий збір у розмірі 1211 гривень 20 копійок (3028*0,4).

Від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів (пункт 3 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір»).

Позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення пені від суми несплачених аліментів задоволено на 57,72% (30 643,12 : 53090,73 х 100 = 57,72%).

Отже, з ОСОБА_2 пропорційно до розміру задоволених позовних вимог підлягав стягненню в дохід держави судовий збір, який підлягав сплаті при поданні позовної заяви, в сумі 699 гривень 10 копійок (1 211,20 * 57,72%).

Підпунктом 6 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону встановлено судовий збір за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду; заяви про приєднання до апеляційної скарги на рішення суду; апеляційної скарги на судовий наказ, заяви про перегляд судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

В мотивувальній частині рішення суд апеляційної інстанції, прийшов до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 в частині стягнення пені у розмірі 30 643 гривень 12 копійок.

Згідно з частиною 6 статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач сплатив судовий збір за перегляд заочного рішення у розмірі 605 гривень 60 копійок та судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 610 гривень 40 копійок, що становить 2 246 гривень,

Як зазначалось вище, позивачка в силу положень пункту 3 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, тому відповідач має право на відшкодування судових витрат у сумі 949 гривень 61 копійку (2246 х 42,28).

Також, слід провести взаємозалік та компенсувати відповідачу сплачений судовий збір в розмірі 250 гривень 51 копійка (949,61 699,10) з Державного бюджету України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, Чернівецький апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Змінити мотивувальну частину рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 27 серпня 2024 року, виклавши її в редакції цієї постанови.

Змінити резолютивну частину рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 27 серпня 2024 року, виклавши її в наступній редакції.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі 30 643 (тридцять тисяч шістсот сорок три) гривні 12 копійок.

Додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 12 вересня 2024 року скасувати.

Заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення витрат на правничу допомогу повернути заявниці без розгляду.

Змінити розподіл судових витрат.

Компенсувати ОСОБА_2 з Державного бюджету України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, судовий збір у розмірі 250 гривень 51 копійка.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 13 листопада 2024 року.

Головуючий Олександр ОДИНАК

Судді : Наталія ПОЛОВІНКІНА

Наталія ВИСОЧАНСЬКА