У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2024 року м. Київ

Суддя Солом`янського районного суду міста Києва Ішуніна Л. М., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову до пред`явлення позову,

ВСТАНОВИВ:

До Солом`янського районного суду міста Києва надійшла заява ОСОБА_1 про забезпечення позову до пред`явлення позову, в якій просив: накласти арешт на трикімнатну квартиру загальною площею 97,3 кв.м, житловою площею 52,3 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; накласти арешт на нежитлове приміщення загальною площею 3,4 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , що належать на праві власності ОСОБА_2 , яка є дружиною ОСОБА_3 .

Заява мотивована тим, що він має намір звернутися до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики до ОСОБА_3 , оскільки 05 серпня 2019 року та 05 березня 2020 року між ними були укладені договори позики (розписки), відповідно до яких заявником було надано ОСОБА_3 грошову позику в розмірі 80 000 дол. США з метою придбання квартири - об`єкту нерухомості в Солом`янському районі міста Києва з можливістю реєстрації на себе або членів родини, яку він зобов`язався повернути до 06 червня 2020 року. Однак ОСОБА_3 своїх зобов`язань за договорами позики не виконав, грошові кошти не повернув, на претензії не відповідає і спроби мирного врегулювання ігнорує.

Враховуючи викладене, у заявника наявні реальні підстави вважати, що ОСОБА_3 не має наміру повертати позику, тому буде чинити перешкоди у вирішенні спору в судовому порядку, в тому числі, шляхом дій, спрямованих на перереєстрацію належного йому та його дружині майна.

У травні 2024 року заявнику стало відомо, що 08 травня 2024 року дружина ОСОБА_3 оформила на себе право власності на об`єкти нерухомості: трикімнатну квартиру загальною площею 97,3 кв. м, жилою площею 52,3 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; нежиле приміщення загальною площею 3,4 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Заявник вважає, що хоча об`єкти нерухомого майна оформлені на дружину ОСОБА_3 , вони є сумісною власністю подружжя, а тому існує ризик переоформлення майна для того, щоб уникнути відповідальності за невиконання зобов`язань, тому у разі невжиття заходів забезпечення позову, існує вірогідність, що як тільки відповідач дізнається про судове провадження, майно буде відчужене на користь третіх осіб, що, у подальшому, може утруднити виконання рішення суду в разі задоволення позову та унеможливити ефективний захист прав ОСОБА_3 .

Заява про забезпечення позову, відповідно до частини першої статті 153 ЦПК України, розглянута без повідомлення учасників справи.

Вивчивши заяву про забезпечення позову, враховуючи принципи здійснення цивільного судочинства, співмірність заходів забезпечення позову із позовними вимогами, з якими ОСОБА_1 має намір звернутися, суд приходить до наступного висновку.

Згідно з частиною другою статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується в тому числі накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Виходячи з зазначених норм чинного законодавства України, підставою забезпечення позову є обґрунтоване припущення заявника, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до частини третьої статті 152 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Крім того, вирішуючи питання про забезпечення позову суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви. (постанова Верховного Суду від 04.06.2020 р. у справі № 200/12227/17).

Такий вид забезпечення позову як накладення арешту застосовується судом, як правило, у майнових спорах у тих випадках, коли спірне майно може бути відповідачем продане, розтрачене, кошти витрачені, що в майбутньому перешкоджатиме виконанню рішення або взагалі зробить його виконання неможливим. Отже, необхідними умовами для вжиття забезпечувальних заходів, зокрема арешту майна, є, насамперед, належність цього майна відповідачеві, розумна співмірність вартості арештованого майна ціні позову, обґрунтування необхідності вжиття заходів для захисту прав позивача та можливість такого заходу забезпечити реальне виконання очікуваного позивачем рішення.

З матеріалів справи вбачається, що предметом майбутнього спору між сторонами є стягнення боргу за договорами позики в сумі 3 336 159,54 грн.

В заяві про забезпечення позову ОСОБА_1 просить накласти арешт на: трикімнатну квартиру загальною площею 97,3 кв. м, жилою площею 52,3 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; нежиле приміщення загальною площею 3,4 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 17 травня 2024 року № 379100505 вбачається, що трикімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_1 та нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_2 належать на праві власності ОСОБА_2 , яка є дружиною ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 20 березня 2010 року.

Заявник, посилається на те, що ОСОБА_3 не виконує своїх зобов`язань щодо повернення йому коштів, зазначає, що після того як йому стане відомо про наявність позову, він може відчужити на користь третіх осіб вищевказане майно для уникнення виконання зобов`язання.

Однак заявник не зазначив обґрунтованих підстав, які свідчать про те, що невжиття заходів забезпечення шляхом накладення арешту на майно, яке належить дружині ОСОБА_3 на праві власності, впливатиме на ефективність захисту порушених прав заявника та унеможливить виконання рішення суду, в разі задоволення позову, тобто не доведено наявність обставин, що вимагають забезпечення позову.

Невиконання ОСОБА_3 зобов`язання за договорами позики не є самостійною достатньою підставою для застосування заходів забезпечення.

Крім того, заявник не надає суду будь-яких належних доказів, що ОСОБА_3 вчиняються будь-які підготовчі дії щодо відчуження нерухомого майна.

За таких обставин, аналізуючи вищевикладене, приймаючи до уваги наведені норми процесуального законодавства, виходячи з оцінки обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову суд приходить до висновку, що заява про забезпечення позову задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись вимогами статей 149-154,157,353 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову до пред`явлення позову відмовити.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного тексту ухвали.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Л. М. Ішуніна