ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5661/24 Справа № 199/4657/18 Суддя у 1-й інстанції - Якименко Л.Г. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

судді-доповідача Никифоряка Л.П.,

суддів Максюти Ж.І., Халаджи О.В.,

за участі секретаря судового засідання Драгомерецької А.О.,

розглянувши відкрито в залі судових засідань Дніпровського апеляційного суду в місті Дніпро справу, що виникла з цивільних правовідносин за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Сенс Банк про визнання договору недійсним та стягнення моральної шкоди, в якій подано апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 11 липня 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

02 липня 2018року ОСОБА_1 та Громадська організація «Дніпропетровська незалежна Правозахисна організація», яка діяла в інтересах члена організації ОСОБА_1 звернулись в суд з позовом до Акціонерного комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» в якому виклали вимоги про захист прав споживача.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 травня 2019року позов в частині позовних вимог Громадської організації «Дніпропетровська незалежна Правозахисна організація», яка діяла в інтересах члена організації ОСОБА_1 залишений без розгляду.

Позивач ОСОБА_1 уточнювала позовні вимоги 20 березня 2019року та 12 січня 2022року та останнього разу ОСОБА_1 вимагала:

1). Визнати незаконною односторонню зміну розміру відсоткової ставки по Договору кредиту № 9/119-6 від 24 березня 2006року, укладеного між Банком та ОСОБА_1 з 10,75 відсотків річних на 13,00 відсотків річних;

2). Зобов`язати Банк перерахувати відсотки за користування кредитом згідно з пунктом 1.1. статті 1 Договору кредиту № 9/119-6 від 24 березня 2006року, що були незаконно нараховані, виходячи з 13,00 відсотків річних, а різницю зарахувати в рахунок погашення кредиту;

3). Визнати порушення Банком умов підпункту 1.3.2., пункту 1.3., статті 1 Договору кредиту № 9/119-6 від 24 березня 2006року, укладеного між Банком та ОСОБА_1 ;

4). Визнати порушеним право ОСОБА_1 як споживача фінансових послуг Банку;

5). На підставі того, що Банком порушені істотні умови кредитного договору, визнати недійсним Договір кредиту № 9/119-6 від 24 березня 2006року укладений між Банком та ОСОБА_1 ;

6). Визнати припиненим зобов`язання за Договором кредиту № 9/119-6 від 24 березня 2006року в частині сплати відсотків по кредиту, починаючи з 12 травня 2009року по 23 березня 2021року;

7). Визнати припиненим зобов`язання за Договором кредиту № 9/119-6 від 24 березня 2006року, в частині сплати тіла кредиту в сумі 29 671,00Євро;

8). Визнати незаконним стягнення Банком із ОСОБА_1 при підписанні Договору кредиту № 9/119-6 від 24 березня 2006року грошових коштів на загальну суму 3001,79грн, що були еквівалентними (на день платежу) - 493,4євро, за курсом НБУ 6,087грн, у вигляді комісій банку та оплати супутніх послуг банку, та стягнути з Банку на користь ОСОБА_1 грошових коштів в сумі еквівалентній 493,14євро;

9). Стягнути з Банку на користь ОСОБА_1 грошові кошти, як надлишково сплачені, в сумі 5 623,73Євро;

10). Стягнути з Банку на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 12 355,92грн за виконання судово-економічної експертизи експертами Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз;

11). Стягнути з Банку на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 60000,00гривень;

12). Стягнути з Банку на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані з явкою до суду у вигляді компенсації за відрив від звичайних занять за всі дні, коли позивач з`являлася до суду.

Існування таких вимог позивачка обґрунтовувала тим, що 24 березня 2006року нею укладений кредитний договір з Банком № 9/119-6 за умовами якого Банк зобов`язався надати Позичальниці грошові кошти у розмірі 37 330,00Євро на придбання будинку, з кінцевим терміном повернення заборгованості до 23 березня 2021року. Кошти за пунктом 2.1 Договору кредиту мали повертатися на позичковий рахунок позичальниці № НОМЕР_1 , однак Банк не уклав з позичальницею договору про відкриття такого позичкового рахунку і не повідомив чи такий рахунок відкрито. Порушенням своїх прав ОСОБА_1 вбачала також в тім, що в Договорі кредиту не було визначено порядок, форму і строки повернення саме тіла кредиту, та Банк обмежився тільки посиланням в договорі на порядок, форму і строки сплати відсотків.

Водночас як стверджувала позивачка в Договорі кредиту сторони дійшли згоди про сплату позичальницею основної суми боргу до 23 числа кожного місяця та сплату відсотків 10-го числа кожного місяця в розмірі 10,75% річних, та про погашенням основної заборгованості згідно з графіком, наведеним у п. 1.1 Договору кредиту. Та заявниця стверджувала, що Банком перед укладенням договору порушений встановлений законодавством порядок при наданні споживчого кредиту, оскільки відсоткова ставка не відповідала реальному положенню на фінансовому ринку та була умисно занижена, та ОСОБА_1 вважала, що тим самим банк ввів в оману позичальницю щодо істотних умов кредитного договору та його ціни, абсолютного значення здороження кредиту та відсоткової ставки з метою привернення уваги до фінансової послуги. Та ОСОБА_1 вважала, що підвищення відсоткової ставки за Договором кредиту з боку Банку було здійснено без належних підстав, які були визначені в договорі, про що також не було повідомлено позичальницю.

Інший довід зводився до того, що Банком до Договору кредиту включені умови, які є несправедливими у розумінні положень Закону України «Про захист прав споживачів» по відношенню до ОСОБА_1 як споживача фінансових послуг щодо комісії за оформлення кредитної справи та відкриття позичкового рахунку, видачі готівки і обслуговування, внаслідок чого позичальницею було зайво сплачені 3001,79грн, що становили на час укладення договору 493,14Євро.

Також порушенням своїх прав позивачка вважала те, що Банк за умови неналежного виконання умов договору більш ніж на 60 календарних днів станом на 12 травня 2009року не виконав положення пункту 4.5 Договору кредиту щодо спливу строків користування кредитом та стягнення кредиту в повному обсязі і відсотків за фактичний час користування кредитом, а також штрафних санкцій за цей час. Та ОСОБА_1 стверджувала що сплативши в період часу з 15 серпня 2009року по 16 травня 2018року 35294,73Євро вона повернула тіло кредиту, проценти та штрафні санкції що утворилися станом на 12 травня 2009року і надлишково сплаченими є кошти в сумі 5623,73Євро.

Крім того, порушенням своїх прав ОСОБА_1 вбачала в тім, що відділення Банку в якому вона укладала договір і отримувала кошти припинило свою діяльність та позичальницю в порушення умов договору не було письмово повідомлено про нову адресу що унеможливило своєчасне погашення кредиту та сплату відсотків.

Наведені обставини, на думку позивачки, спричинили порушення її прав що було поєднане з приниженням її гідності і призвело до виникнення стресового стану та порушення нормальних життєвих зв`язків, та позбавило її можливості реалізувати свої звички і бажання, завдавши душевних страждань.

У відзиві на позовну заяву та письмових поясненнях представник відповідача стверджував про те, що матеріали кредитного досьє та цивільної справи містять докази того, що 06 березня 2006року позичальниця ОСОБА_1 звернулася до Банку із заявою на отримання кредиту на відповідних умовах, та лише 24 березня 2006року уклала з банком кредитний договір. Позичальниця мала достатній час визначитися з кредитором, та мала можливість отримати кредит в інших банках України, однак вибрала саме Акціонерний комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк», та жодними доказами не підтверджено примушування позичальниці до укладення договору саме з Банком або введення позичальниці в оману. Позивач до укладання кредитного договору отримала всю інформацію щодо кредитування і протягом кількох років належно виконувала взяті за договором зобов`язання.

Також обґрунтування позовних вимог через порушення положень пункту 3.6 Постанови НБУ № 168 від 10 травня 2007року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» не ґрунтується на законі через те, що такі Правила не поширювали своєї дії на правовідносини, які виникли до їх затвердження.

Крім того, представник відповідача просила застосувати до позовних вимог строки позовної давності.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня 2020року залучено до участі у цій справі замість Акціонерного комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» правонаступника Акціонерне товариство «Альфа-Банк» назву якого змінено на Акціонерне товариство «Сенс Банк»-Банк.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 липня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково. Суд зобов`язав Банк перерахувати відсотки за користування кредитом відповідно до п.1.1 Договору кредиту № 9/119-6 від 24 березня 2006року, укладеного між Акціонерним комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 у розмірі 10,75% річних; та стягнув з Банку на користь ОСОБА_1 витрати на проведення судово-економічної експертизи у розмірі 12355,92грн. В задоволенні решти вимог відмовив.

Суд першої інстанції виходив з того, що спірний Договір кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору. Умови кредитного договору містять повну інформацію про: порядок перерахування коштів і період надання кредиту (п. 1.1, п. 2.1), розмір процентної ставки (п.1.1), порядок нарахування відсотків (п. 2.4.), зміну відсотків (п. 2.6.), порядок сплати відсотків (стаття 2), період внесення платежів (п. 1.1), порядок розрахунків та відповідальність за порушення умов договору (стаття 4), визначено розмір щомісячного платежу (п.1.1.). На підставі зазначеного суд виснував, що з моменту підписання цього договору позивачка була обізнана з умовами правочину щодо оплатності наданого кредиту, свого обов`язку щомісячно вносити плату за користування кредитом, розміру процентів, порядку їх нарахування та відповідальності за прострочення погашення кредиту; сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; на момент укладення договору ОСОБА_1 не заявляла додаткових вимог щодо умов кредитного договору, була поінформована про всі істотні умови договору, спосіб та терміни погашення кредиту, його сукупну вартість, розмір та терміни сплати процентів та інших платежів, та в подальшому виконувала його умови - тому відсутні підстави вважати дії відповідача при укладанні оспорюваного договору нечесною підприємницькою практикою, що вводить споживача в оману. Тож згідно висновків суду позивачкою не надано доказів введення її в оману. Підписуючи кредитний договір, ОСОБА_1 не повідомляла банк про наявність у неї будь-яких зауважень чи заперечень стосовно змісту наданої їй інформації, умов отримання, користування та повернення кредиту. Отримання кредиту споживач також не заперечувала. При дослідженні змісту та умов договору суд дійшов висновку, що укладений договір кредиту не суперечить нормам чинного законодавства, відповідає вільному волевиявленню та внутрішній волі учасників правочину.

Згідно висновків суду, позовні вимоги про порушення права ОСОБА_1 як споживача фінансових послуг з боку Банку - суд першої інстанції також не задовольнив, оскільки позивачка належним чином не обґрунтувала та не конкретизувала у позові у чому саме полягає порушення банком її прав, та які дії вчинив відповідач при наданні фінансової послуги, які порушили права позивачки.

Також суд виснував, що позивачкою ОСОБА_1 не конкретизовано і не надано обґрунтування тому в чому саме полягає порушення підпункту 1.3.2, пункту 1.3, статті 1 Договору кредиту, оскільки укладаючи договір кредиту, вказаним підпунктом сторони передбачили порядок укладання договору забезпечення (іпотечного договору та необхідності укладання додаткової угоди до нього), після отримання позичальником, Іпотекодавцем, правовстановлюючих документів щодо права власності на предмет іпотеки, та який негативний вплив в подальшому мала така домовленість на права позивачки при виконанні договору.

Також, на думку суду, позивачкою в судовому засіданні не доведено що існувала одна із підстав для припинення зобов`язання за кредитним договором, які передбачені Договором кредиту чи Главою 50 ЦК України, доказів протилежного позивачкою не надано.

Водночас суд вважав, що положення пункту 3.3.16 Договору кредиту №9/119-6 від 24 березня 2006року за якими позичальниця зобов`язана була сплатити кредитору комісію за отримання готівкових грошей, оформлення кредитної справи та інше розрахункове обслуговування - є несправедливими та існували правові підстави для визнання таких положень договору недійсним. Однак згідно висновків суду, оскільки позивачка була обізнана з дня укладення Договору кредиту, в тому числі з умовами щодо комісії, сплатила всі суми і не заявляла вимоги про визнання таких умов договору недійсними, то початком перебігу позовної давності для таких вимог є день укладення договору та саме з цього часу позивачка мала реалізувати своє право на звернення до суду в межах строків позовної давності, однак із позовом ОСОБА_1 звернулася лише у липні 2018 року і тим самим пропустила строки позовної давності, що і стало підставою для відмови у задоволенні позову в цій частині.

Позовні вимоги про стягнення з Банку на користь ОСОБА_1 надлишково сплачених коштів у сумі 5623,73Євро суд також вважав необґрунтованими, так як позивачкою не наведено правових підстав для цього та власний довільний арифметичний розрахунок, без урахування умов кредитного договору щодо нарахування сплати відсотків, згідно пунктів 2.3-2.5 Договору кредиту не є належним та достатнім доказом.

Заразом суд виснував що сторони Договору кредиту передбачили можливість зміни відсоткової ставки та відповідно положень пункту 2.6.1 про намір змінити розмір процентів за надання кредиту, кредитор зобов`язаний повідомити позичальника не пізніше ніж за десять робочих днів до дати початку їх застосування, а також надати для укладення відповідну додаткову угоду про внесення змін до цього договору, яка повинна бути підписана або відхилена позичальником протягом зазначеного строку. Та згідно висновків суду Банком не надано доказів виконання наведених положень Договору кредиту та фактичної зміни розміру процентів, однак відповідно до базових умов, викладених на момент укладення Договору кредиту станом на 24 березня 2006року, реальна процентна ставка становила - 11,76%, що підтверджено в ході судового розгляду Висновком експерта № 812/813-21 за результатами проведення судово-економічної експертизи і за таких умов захист прав ОСОБА_1 шляхом зобов`язання Банку перерахувати відсотки за користування кредитом відповідно до п.1.1 Договору кредиту в розмірі 10,75% річних суд вважав належним способом захисту. Водночас суд відхилив посилання відповідачки про пропуск строку позовної давності в частині таких вимог, оскільки позивачка сплачувала кошти за кредитним договором до травня 2018 року.

Разом із тим, суд першої інстанції не знайшов підстав для задоволення позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди в певному розмірі через недоведеність обставин про спричинення діями відповідача моральної шкоди, душевних страждань чи іншого порушення особистих прав ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , виклала вимогу про скасування рішення в частині позовних вимог, за пунктами 1)., 3)., 4)., 5)., 6)., 7)., 8)., 9)., 11)., та 12) в задоволенні яких їй було відмовлено та просила задовольнити позов в цій частині.

В обґрунтування апеляційної скарги позивачка посилалася на те, що судом першої інстанції порушені норми процесуального права щодо належного повідомлення учасника про час та місце розгляду справи і щодо порядку вирішення заявленого відводу.

Заявник стверджувала також про те, що є суперечливими висновки суду з огляду на те, що фактично відмовивши в задоволенні вимоги за пунктом 1) про визнання незаконною односторонньої зміни Банком розміру відсоткової ставки за Договором кредиту суд зобов`язав Банк перерахувати відсотки за користування кредитом виходячи із ставки 10,75%.

Вирішуючи вимогу за пунктом 3) щодо порушення умов підпункту 1.3.2 пункту 1.3 статті 1 Договору кредиту суд не врахував того, що Банком не дотримано положень про укладення Додаткової угоди до Іпотечного договору після реєстрації права власності позичальника на нерухоме майно; так само вирішуючи вимогу за пунктом 5) позову про визнання Договору кредиту недійсним, суд не врахував того, що Банком не дотримано положень про укладення Договору про відкриття позичкового рахунку. Та заявник стверджувала що судом першої інстанції не дано правової оцінки Договору кредиту який не містить положень щодо порядку, форми та строків сплати тіла кредиту за Договором кредиту та тій обставині що відділення Банку в якому вона укладала договір і отримувала кошти припинило свою діяльність та позичальницю в порушення умов договору не було письмово повідомлено про нову адресу що унеможливило своєчасне погашення кредиту та сплату відсотків.

Також заявниця зазначала, що при укладанні кредитного договору в іноземній валюті порушені її права як споживача фінансових послуг, оскільки ОСОБА_1 не могла розрахуватися за придбану нерухомість без здійснення валютно-обмінної операції що вказує на нечесну підприємницьку діяльність Банку.

Та ОСОБА_1 не погодилась із висновками суду в частині вирішення вимог за пунктом 6) позову про порушенням її прав Банком, який за умов неналежного виконання зобов`язання з боку позичальниці більш ніж на 60 календарних днів станом на 12 травня 2009року не виконав положення пункту 4.5 Договору кредиту про припинення зобов`язання; та згідно пункту 7) позовних вимог про визнання зобов`язання припиненим із визначенням заборгованості за тілом кредиту в сумі 29 671,00Євро; та за пунктом 9) в частині наявності надлишково сплаченої суми погашення за Договором кредиту в сумі 5 623,73Євро.

В частині вирішення спору про незаконність положень Договору кредиту щодо комісії, заявниця вважала висновки суду такими що не ґрунтуються на положеннях належної норми матеріального права, Закону України «Про захист прав споживачів».

Інші вимога апеляційної скарги, в частині відмови у відшкодуванні моральної шкоди заявницею зводилась до незгоди з висновками суду першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом учасники справи повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідкою про доставку електронного листа і смс-повідомлення.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту рішення, яке оскаржено, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В ході судового розгляду встановлено такі обставини, які підтверджені належними та допустимими доказами.

24 березня 2006року між Акціонерним комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено Договір кредиту № 9/119-6, за умовами пункту 1.1 статті 1 якого Банк зобов`язався надати позичальниці ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 37 330,00Євро зі сплатою 10,75 відсотків річних та запропонованим в договорі згідно з графіком наведеним у п.1.1 Договору кредиту порядком погашення суми основної заборгованості, з кінцевим терміном повернення заборгованості до 23 березня 2021року зі сплатою основної суми боргу до 23 числа кожного місяця та сплати відсотків 10-го числа кожного місяця /том І а.с.45-46/; пунктом 1.2. Договору кредиту визначено, що Позичальнику надається кредит на наступі цілі: придбання нерухомого майна домоволодіння АДРЕСА_1 .

Підпунктом 1.3.2 пункту 1.3 статті 1 Договору кредиту передбачено, що протягом двох робочих днів після державної реєстрації за Позичальником права власності на нерухоме майно зазначене в пункті 1.2 договору, Кредитор укладає з Позичальником додаткову угоду до Іпотечного договору, зазначеного в підпункті 1.3.1 цього Договору.

За змістом пункту 2.1 статті 2 Договору кредиту надання кредиту проводиться шляхом перерахування суми Кредиту з позичкового рахунку Позичальника № НОМЕР_1 в Парковому відділенні Дніпропетровської області філії АКБ «Укрсоцбанк» на його поточний рахунок № НОМЕР_2 в цьому відділенні; за пунктом 2.4 нарахування відсотків за користування кредитом здійснюється у валюті кредиту за фактичну заборгованість за кредитом, за фактичну кількість днів у періоді (28, 29, 30, 31/360), щомісячно в останній робочий день місяця; пунктом 2.5 Договору передбачено, що у разі наявності простроченої заборгованості за Кредитом та несплачених відсотків за його використання кошти в першу чергу направляються на сплату прострочених відсотків за його використання; за змістом пункту 2.6.1 Договору у разі зміни відсоткових ставок на кредитному ринку України …, Кредитор має право ініціювати зміну розміру відсотків, визначених в пункті 1.1 Договору кредиту.

В Підпункті 3.1.1 пункту 3.1 статті 3 Договору кредиту йдеться про обов`язок Кредитора протягом одного робочого дня від дня набрання чинності договорами, визначеними в пункті 1.3 цього Договору, і за умови виконання Позичальником своїх обов`язків, передбачених пунктами 3.3.1 та 3.3.16 цього Договору відкрити Позичальнику в Парковому відділенні Дніпропетровської області філії АКБ «Укрсоцбанк» позичковий рахунок № НОМЕР_1 , поточний рахунок № НОМЕР_2 і перерахувати Позичальнику позичкові гроші в сумі Кредиту в порядку визначеному цим Договором.

Підпунктом 3.3.16 пункту 3.3 статті 3 Договору кредиту, зокрема визначено, що Позичальник зобов`язався в день укладення цього Договору сплатити Кредитору комісію за оформлення кредитної справи та відкриття позичкового рахунку в розмір 1 відсоток від суми кредиту, комісію за отримання готівкових грошей в розмірі 0,25% від суми кредиту; та комісію за інше розрахункове обслуговування в розмірі 30,00грн.

За змістом пункту 4.5 Договору кредиту у разі невиконання (неналежного виконання) Позичальником обов`язків визначених підпунктами 3.3.9 (про сплату відсотків за використання Кредиту в порядку, визначеному підпунктами 2.4 та 2.5 цього Договору) та 3.3.10 (про своєчасне та в повному обсязі погашення кредиту із нарахованими відсотками за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями в порядку визначеному в п.п.1.1 цього Договору) протягом більше ніж 60 календарних днів, строк користування Кредитом вважається таким, що сплив та відповідно позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити відсотки за фактичне використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).

Наявний в справі Договір купівлі-продажу домоволодіння від 24 березня 2006року містить відомості про придбання ОСОБА_1 будинку АДРЕСА_1 та в пункті 2.1. Договору зазначено, зокрема, що суму в розмірі 227 256,64грн, що становить еквівалент 37 330Євро покупець зобов`язується сплатити продавцю протягом одного дня з моменту підписання цього договору за рахунок кредитних коштів одержаних в Парковому відділенні Дніпропетровської області філії АКБ «Укрсоцбанк» /том І а.с.48-50/.

Також матеріали справи містять Іпотечний договір № 186 від 24 березня 2006року укладений між Банком та ОСОБА_1 за яким іпотекодавець передала в іпотеку іпотекодержателю в якості забезпечення виконання іпотекодавцем зобов`язань за Договором кредиту № 9/119-6 від 24 березня 2006року домоволодіння-будинок АДРЕСА_1 /том І а.с.52-54/.

Також із змісту квитанцій за період з 25 квітня 2006 року по 16 травня 2018року позичальниця ОСОБА_1 здійснювала погашення за Договором кредиту № 9/119-6 від 24 березня 2006року на відповідні рахунки Банку, в тому числі на позичковий рахунок № НОМЕР_1 /том І а.с.55-143/.

Відповідно до Висновку експерта № 812/813-21 від 19 листопада 2020року за договором кредиту № 9/119-6 укладеним 24 березня 2006року між ОСОБА_1 та Банком, відповідно до базових умов, викладених на момент укладення договору станом на 24 березня 2006року реальна процентна ставка становила 11,76%, абсолютне значення подорожчання кредиту становило 31 234,87Євро /том ІІ а.с.211-231/.

Відмовляючи частково в задоволенні позовних вимог за пунктами 1)., 3)., 4)., 5)., 6)., 7)., 8)., 9)., 11)., та 12), суд першої інстанції виходив з того, що позивачка за укладеним з відповідачем Договором кредиту отримала кредитні кошти та використала їх згідно мети кредиту, ознайомилася та підписала письмовий договір, сторони правочину досягли згоди щодо усіх істотних умов для укладення такого правочину (сума кредиту, процент за користування ним, строки повернення, розмір щомісячного платежу тощо), що, зокрема, свідчить про її погодження з умовами договору, а тому підстави для визнання кредитного договору недійсним як в частині так і в цілому відсутні.

У даній справі сторони не оскаржили висновків суду першої інстанції щодо відсотків за користування кредитом відповідно до п.1.1 Договору кредиту № 9/119-6 від 24 березня 2006року на рівні 10,75% річних, та з приводу фактичного розміру відсотків, які нараховувались позичальниці ОСОБА_1 за Договором кредиту № 9/119-6 від 24 березня 2006року за користування позиченими коштами на рівні 11,76% річних - з огляду на що такі висновки не можуть бути предметом перевірки апеляційного суду.

Перевіривши оскаржуване рішення в межах доводів апеляційної скарги апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дотримався вимог законодавства щодо законності і обґрунтованості рішення.

Одним із фундаментальних принципів приватноправових відносин є принцип свободи договору, закріплений у пункті 3 статті 3 Цивільного кодексу України /надалі ЦК України/, та межі дії цього принципу визначаються критеріями справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності, що обумовлюють розумний баланс між комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг.

Запровадження наведених принципів має на меті фактичну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, оскільки договір представляє спільну волю його сторін на досягнення правового результату.

Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної Асамблеї Ради Європи від 17 травня 1973 року N 543, зокрема, передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача.

Правовідносини з приводу надання кредиту регулюються Цивільним кодексом України та Законом України «Про банки та банківську діяльність» № 2121-ІІІ від 07 грудня 2000 року в редакції, що діяла на час укладення кредитного договору, /надалі Закон № 2121-ІІІ/ відповідно до статті 2 якого банківським кредитом визнається будь-яке зобов`язання банку надати певну суму грошей, в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов`язання сплати процентів та інших зборів з такої суми.

Та за загальним правилом договірне зобов`язання повинне виконуватись відповідно до тих умов, які сторони визначили при укладенні договору.

За положеннями статей 626 - 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Правовою формою щодо оформлення відносин сторін є кредитний договір, та відповідно до положень частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно цивільного законодавства кредитний договір набирає чинності з моменту, коли сторони в належній формі досягли згоди з усіх його істотних умов /ч.1 ст. 638 ЦК України/ та істотними умовами кредитного договору є предмет, строк повернення та його ціна /розмір процентів/.

Відповідно до змісту частини першої та другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних) та правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Розглядаючи обставини цієї справи в контексті вказаних норм правав Договорі кредиту визначено розмір позики, строк повернення, а також пунктом 1.1 Договору кредиту зазначено якою є щомісячна сума мінімально необхідного платежу, оскільки визначено що позичальник здійснює повернення кредиту частинами щомісячно, зі сплатою основної суми боргу до 23 числа кожного місяця в сумі 207,00Євро на позичковий рахунок Позичальника № НОМЕР_1 в Парковому відділенні Дніпропетровської області філії АКБ «Укрсоцбанк».

Однією з істотних умов укладання кредитного договору, яка має бути чітко виписана в договорі є сплата процентів на грошову суму, отриману в кредит. В кредитному договорі визначено сплату відсотків 10-го числа кожного місяця в розмірі 10,75% річних, також сторонами домовлено, щонарахування відсотків за користування кредитом здійснюється у валюті кредиту за фактичну заборгованість за кредитом, за фактичну кількість днів у періоді (28, 29, 30, 31/360), щомісячно в останній робочий день місяця, тобто визначено, щосплата процентів здійснюється за фактичний строк користування кредитними коштами, отже в договорі чітко визначено яким чином та у якому співвідношенні Банк визначає розмір сум що йдуть на погашення кредиту та процентів.

Отже умови Кредитного договору в яких визначено розмір щомісячної суми мінімально необхідного платежу, та окремо розмір процентів із вказівкою в якому порядку їх слід розраховувати є такими що відповідають принципам цивільного права.

Позивачка не ставила під сумнів саме умови Договору кредиту щодо розміру відсотків, не оспорила істотної умови про розмір відсоткової ставки, вимога останньої зводилась до визнання незаконною односторонньої зміни розміру відсоткової ставки та суд першої інстанції вважав що взаємний зв`язок доказів в їх сукупності вказують на їх достатність для висновку про те, що односторонньої зміни розміру відсотків в розумінні положень Договору кредиту не відбулось, фактичні обставини інші. Тож такі висновки суду усувають необхідність розгляду інших наведених позивачкою аргументів щодо розміру відсоткової ставки.

Частинами 1, 2 статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК України, де закріплено, що зміст правочину не має суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного судочинства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, правочин, що вчиняється батьками не може суперечити правам та інтересам їх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей; недійсним також є правочин, якщо його недійсність встановлена законом.

Пунктом 2 частини другої статті 11 Закону № 2121-ІІІ встановлено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Положеннями статті 1051 ЦК України визначено, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Зазначений висновок узгоджується з положенням статті 204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Так за конкретних обставин цієї справи вбачається, що відповідно до умов Кредитного договору Банк надав позичальниці кредит в сумі 37 330Євро на придбання будинку АДРЕСА_1 з терміном повернення кредиту до 23 березня 2021року із сплатою відсотків у розмірі 10,75% річних. Та відповідно до наявних у справі письмових доказів ОСОБА_1 придбала нерухоме майно на придбання якого було видано кредитні кошти саме за кредитні кошти та на виконання умов Договору кредиту в період часу за період з 25 квітня 2006 року по 16 травня 2018року позивачка здійснювала погашення по кредиту за Договором кредиту № 9/119-6 від 24 березня 2006року.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини п`ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).

Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2, 3 частини третьої статті 18 Закону "Про захист прав споживачів"); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

Наявний у справі Договір кредиту та надані відповідачем докази свідчать про те, що позичальник ОСОБА_1 була повідомлена про строк повернення кредиту та розмір процентів. Так само, Банком підтверджено те, що позичальниця була повідомлена та остання володіла інформацією, щодо здороження кредиту та висловлювала свою згоду на укладення Договору кредиту саме в іноземній валюті на умовах визначених та відображених у цьому договорі.

З урахуванням наведеного апеляційний суд приходить до висновку про те, що умови Договору кредиту містять детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, також щодо валютних ризиків. Також підтверджено факт користування кредитними коштами в межах визначеної в Договорі кредиту суми, що не оспорюється позивачем та підтверджується копіями документальних доказів.

Суду надано докази з приводу підписання ОСОБА_1 письмового договору, вчинення нею дій що охоплюються поняттям кредитного договору, та дій направлених на тривале виконання досягнутих за договором умов. Та стосовно обставин справи спростування презумпції правомірності не було, оскільки недійсність правочину /договору позики/ прямо законом не встановлена, та ОСОБА_1 не довела тих обставин на які вона посилалася, щодо відсутності її волевиявлення на отримання позики.

Так само доводи позивачки не можуть обґрунтовуватись лише самими правовими підставами або аргументами на які робиться посилання в апеляційній скарзі без встановлення відповідних фактів. За недоведеності заявлених в позовній заяві фактів, повністю тотожною до якої є апеляційна скарга щодо порушення прав позивачки як позичальника, висновки суду в оскаржуваній частині ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Ключові аргументи ОСОБА_1 з приводу того, що мались порушення її прав через те, що припинився сам правочин як договір 12 травня 2009року, висунуті заявницею в її апеляційній скарзі, були предметом перевірки суду першої інстанції висновки якого задовольняють вимогу законності. Водночас вимоги позивачки зводились до обов`язку Банку припинити нарахування відсотків через тривале понад 60 календарних днів невиконання нею умов Договору кредиту № 9/119-6 від 24 березня 2006року, що мало потягти припинення договору, при цьому з боку позичальниці не підтверджено того, що вона у свою чергу виконала положення пункту 4.5 Договору та протягом одного робочого дня погасила кредит в повному обсязі, сплатила відсотки за фактичне використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню). Фактичні обставини вказують на те, що позичальниця погашала кредитні кошти по 16 травня 2018року.

Доводи апеляційної скарги є повністю ідентичними з вимогами позивачки наведеними в позовній заяві та суд першої інстанції відреагував на всі аргументи заявниці стосовно достовірності та доказового значення як письмового договору так і висновку судової експертизи та обґрунтовано вважав що зазначені документальні докази є належними письмовими доказами які були вирішальними для розгляду справи.

Ніщо не вказує на те, що судом не дотримано принципу рівності що витікає із змісту частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тож висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову в частині позовних вимог ґрунтується на дійсних обставинах, ухвалюючи його, суд правильно застосував норми матеріального права, із дійсного змісту наведених норм вбачається, що права споживача на момент укладення договору не були порушені, оскільки Банк надав позичальниці всю інформацію щодо надання кредиту, необхідність повідомлення якої визначено наведеними нормами, з огляду на що позивач могла реалізувати свої права повною мірою, що у сукупності свідчить про те, що зміст правочину не суперечить вимогам наведених норм права, відсутні підстави вважати що умови договору є несправедливими по відношенню до позичальниці.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Водночас, заявницею апеляційної скарги не підтверджено жодних порушень норм процесуального права, через які вона не змогла повною мірою реалізувати свої процесуальні права чи які би призвели до ухвалення незаконного рішення, оскільки судом першої інстанції створені умови для того, щоб позивачка надала пояснення та докази щодо обставин, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог.

Фактично доводи апеляційної скарги за своєю суттю є ідентичними тому що було викладено в позовній заяві та зазначені доводи були предметом перевірки судом першої інстанції який дійшов обґрунтованого та законного висновку.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції виконав вимоги закону про законність та обґрунтованість рішення суду, правильно застосував норми матеріального права, що дає підстави суду апеляційної інстанції відповідно до статті 375 ЦПК України залишити без задоволення апеляційну скаргу та без зміни рішення суду першої інстанції.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст. 259,268,374,375,381-384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 14 листопада 2024року.

Судді: