Виноградівський районний суд Закарпатської області
___________________________________________________________________________________________________ Справа № 299/5988/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15.11.2024 року м.Виноградів

Виноградівський районний суд Закарпатської області у особі головуючого судді А.А.Надопта, секретар судового засідання С.С.Онисько, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Виноградів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору- орган опіки та піклування Виноградівської міської ради про визначення місця проживання дитини,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся в суд з даним позовом, який мотивовано тим, що 03.05.2008р. між позивачем та позивачкою був укладений шлюб, про що посадовою особою виконавчого комітету Малокопанської сільської ради Виноградівського району Закарпатської області зроблений актовий запис №2. Від шлюбу з Відповідачкою народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується Свідоцтвом про народження НОМЕР_1 від 25.12.2008 року. В подальшому згідно рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 03.02.2023р. шлюб між позивачем і ОСОБА_2 розірвано.

Обгрунтовуючи свої вимоги позивач зазначає, що з моменту окремого проживання (розлучення) з Відповідачкою, їх син ОСОБА_3 знаходиться на його повному утриманні. На даний час проживає разом з позивачем по місцю мого проживання у будинку батьків позивача по АДРЕСА_1 , де в нього є своя кімната і син ОСОБА_3 має все необхідне для проживання, зростання і нормального розвитку, син ОСОБА_3 відвідує школу, закінчив 9-В Виноградівської ЗОШ №4. За останні місяці дійсно Відповідачка приїжджала на побачення з сином, приносила гостинці і все, та поверталась до себе по місцю свого проживання. З моменту окремого проживання з Відповідачкою, зокрема, син ОСОБА_3 знаходяться на повному утриманні позивача, оскільки Відповідачка не надає жодної матеріальної допомоги, тому він сам утримує сина, і несе всі витрати.

Окрім того, з початку 2024р. відповідачка не виявляє заінтересованості в тому як зростає їх спільний син ОСОБА_3 , не цікавиться його успіхами в навчанні, не піклується про фізичний і духовний розвиток в необхідному обсязі, зокрема - не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, майже не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надає на даний час дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, а відтак, на підставі наведеного позивач просить суд визначити місце проживання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком- позивачем по справі за адресою проживання батька: АДРЕСА_1 , залишити сина ОСОБА_3 на самостійному утриманні та вихованні батька - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та встановити той факт, що він самостійно виховує та утримує дитину віком до 18 років, а саме: неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою АДРЕСА_1 .

В судове засідання позивач не з`явився, проте подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, свої позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, наведених у позовній заяві та просив такі задоволити; відповідачка в судове засідання також не з`явилася, проте 11.11.2024р. подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги чоловіка визнала та не заперечувала проти їх задоволення; Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача- Орган опіки та піклування Виноградівської міської ради не з`явився, проте 23.10.2024р. подали до суду Висновок органу опіки та піклування Виноградівської міської ради за №02.1-15/4971 від 22.10.2024р. про доцільність визначення місця проживання неповнолітнього сина сторін ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_1 передати на розсуд суду, а відтак, враховуючи, що сторони повідомлені про місце і час розгляду справи у суді, а тому суда є всі підстави для вирішення справу на підставі наявних в ній доказів та матеріалів, поданих сторонами по справі.

Так, за змістом ч.2 ст.43 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. Під добросовісністю необхідно розуміти користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживання процесуальними правами.

У справах "Осман проти Сполученого королівства" та "Креуз проти Польщі" Європейський суд з прав людини роз`яснив, що, реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху в судовому процесі. Рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).

Перевіряючи поважність причин неявки в судове засідання сторін, суд встановив, що сторонам надсилались судові повістки про виклик в судове засідання на адреси, засоби зв`язку, які зазначено в позовній заяві, однак сторони жодного разу не з`явились і не повідомляли суд про поважність причин неявки в судові засідання. Така поведінка сторін суперечить приписам статей 43, 44 ЦПК України, а тим більше що кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

З метою запобігання безладному руху справи з врахуванням особливостей судового процесу, та зважуючи на те що сторони нових доказів ніж ті що подано до суду не зможуть подати і такі слід вважати достатніми для вирішення заявлених позовних вимог, то зазначене на думку суду щодо розгляду справи за відсутності сторін не вплине на своєчасний розгляд справи та не призведе до порушення процесуальних прав сторін у спірних правовідносинах.

Оскільки явка сторін не була визнана судом обов`язковою, а обставини справи з урахуванням позовних вимог та поданих сторонами доказів судом можливо встановити у повному обсязі, то на підставі приписів ЦПК неявка сторін, не перешкоджає розгляду справи в даному судовому засіданні.

У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК Україниу у зв`язку з розглядом справи за відсутності сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Отже, дослідивши матеріали справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає позов підставним та обґрунтованим, який підлягає до повного задоволення із урахуванням наступного.

За приписами ст.15 ЦК України, ст.ст.10 ч.1, ч.3, ст.60 ч.1, ч.4, ст.213 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини встановлено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при вирішенні спору щодо його цивільних прав і обов`язків.

Судом встановлено, що сторони по справі є батьками неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зокрема, 03.05.2008р. між сторонами по справі був укладений шлюб у виконавчому комітеті Малокопанської сільської ради Виноградівського району Закарпатської області за актовим записом №2, від якого у подружжя народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується Свідоцтвом про народження НОМЕР_1 від 25.12.2008р., в подальшому рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 03.02.2023р. шлюб між позивачем і ОСОБА_2 розірвано.

З матеріалів справи встановлено, що з моменту окремого проживання (розлучення) подружжя ОСОБА_1 , їх син ОСОБА_3 знаходиться на повному утриманні позивача, на даний час проживає разом з позивачем по місцю його проживання у будинку батьків позивача по АДРЕСА_1 , де в нього є своя кімната і син ОСОБА_3 має все необхідне для проживання, зростання і нормального розвитку сина, Відповідачка не надає жодної матеріальної допомоги, тому він сам утримує сина, і несе всі витрати, оскільки Відповідачка не виявляє заінтересованості в тому як зростає їх спільний син ОСОБА_3 , не цікавиться його успіхами в навчанні, не піклується про фізичний і духовний розвиток в необхідному обсязі, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, майже не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення.

Окрім того під час розгляду даної справи по суті Органом опіки та піклування - Виноградівською міською радою Берегівського району, Закарпатської області подано суду письмовий висновок щодо розв`язання спору між сторонами №02.1-15/4971 від 22.10.2024р., відповідно до якого виконавчий комітет, після з`ясування обставин справи, розмов із сторонами та їх сином, прийшов до висновку про доцільність визначення місця проживання неповнолітнього сина сторін ОСОБА_3 -ІНФОРМАЦІЯ_1 передати на розсуд суду.

Разом з тим, з того ж висновку вбачається, що спеціалістами служби у справах дітей проведено обстеження умов проживання позивача, під час якого встановлено, що позивач проживає в АДРЕСА_1 у будинку батьків позивача разом з сином ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , в будинку створенні всі належні умови для проживання, виховання та навчання дитини. Батько не працевлаштований, проте займається по найму будівництвом.

Отже, вирішуючи даний спір між стронами суд виходить з наступного.

Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання із дитиною.

Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Статтею 3 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989р., ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зобов`язує держави-учасниці забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, які стосуються застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР.

Так, Європейський суд з прав людини зазначив, що з метою недопущення порушень статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року під час розгляду справ про визначення місця проживання дитини слід враховувати два міркування: по-перше, в найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки з сім`єю, окрім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або явно дисфункціональна; і по-друге, в найкращих інтересах дитини забезпечити її розвиток в безпечному, надійному і стабільному середовищі та в середовищі, що не є дисфункціональним (Рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», § 100; Рішення ЄСПЛ від 11липня 2017 року у справі «М. С. проти України», § 76).

Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Крім того, частиною першою статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Частиною четвертою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Таким чином, цією нормою права встановлено вичерпний перелік осіб, місце проживання (місцезнаходження) яких може вважатися місцем проживання дитини, яка не досягла десяти років: батько, мати, опікун дитини, навчальний заклад чи заклад охорони здоров`я, в якому проживає дитина.

Під час розгляду даної справи у суді не встановлено, що позивач позбавлений батьківських прав щодо свого сина.

Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

За частинами першою, другою статті 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своїм батьком.

У даній справі суд встановив, що позивач- батько дитини має постійне місце проживання, займається будівництвом, а відтак має джерело існування, він створив всі належні умови для проживання, виховання та розвитку дитини.

При цьому суд враховує і позицію Органу опіки та піклування Виноградівської міської ради, який у своєму Висновку органу опіки та піклування Виноградівської міської ради за №02.1-15/4971 від 22.10.2024р. про доцільність визначення місця проживання неповнолітнього сина сторін ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_1 передати на розсуд суду.

Разом з тим, з того ж висновку вбачається, що спеціалістами служби у справах дітей проведено обстеження умов проживання позивача, під час якого встановлено, що син ОСОБА_3 проживає разом саме з позивачем, в будинку створенні всі належні умови для проживання, виховання та навчання дитини. Матеріально-побутові умови сім`ї задовільні.

При цьому суд в цій справі не встановив виняткових обставин у розумінні положень статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, які б свідчили про неможливість проживання неповнолітнього сина ОСОБА_3 - 2008 р.н. разом з його батьком.

Таким чином, з урахуванням того, що Орган опіки та піклування - Виноградівської міської ради Берегівського району, Закарпатської області подав суду письмовий висновок щодо розв`язання спору між сторонами №02.1-15/4971 від 22.10.2024р., відповідно до якого виконавчий комітет, після з`ясування обставин справи, розмов із сторонами та їх дитиною, прийшов до висновку про фактичну доцільність визначення місця проживання неповнолітнього сина сторін ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком, поданих письмової заяви самого сина ОСОБА_3 від 14.11.2024р. про його бажання проживати разом з батьком та поданої заяви відповідачки про її згоду на проживання сина саме з батьком, суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для визначення місця проживання дитини саме з батьком, а відтак, виходячи з наведеного, оцінивши усі докази у справі, суд прийшов до висновку про задоволення позову.

Керуючись ст.ст.10,11,60,209,212-215,263-265 ЦПК України, суд-

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору- орган опіки та піклування Виноградівської міської ради про визначення місця проживання дитини - задоволити.

Визначити місце проживання неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за батьком, - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою проживання батька : АДРЕСА_1 , та залишити сина ОСОБА_3 на самостійному утриманні та вихованні батька - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Встановити факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживаючий за адресою : АДРЕСА_1 , самостійно виховує та утримує дитину віком до 18 років, а саме: неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Закарпатської області через Виноградівський районний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

ГоловуючийА. А. Надопта