Справа № 490/6035/24
н/п 2/490/2812/2024
Центральний районний суд м. Миколаєва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2024 року м. Миколаїв

Центральний районний суд міста Миколаєва у складі головуючого судді Саламатіна О.В., за участю секретаря судового засідання Рябой Д.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

15.07.2024 року до Центрального районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якій позивачка просить суд визначити, що частка ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в праві спільної сумісної власності на земельну ділянку, площею 0,10 га з кадастровим номером :15:018:0007, яка розташована по АДРЕСА_1 складала 1/4, а також визнати за ОСОБА_1 право власності на частки земельної ділянки, площею 0,10 га з кадастровим номером :15:018:0007, яка розташована по АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1

В обґрунтування вимог посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік - ОСОБА_4 . Позивачка є спадкоємицею після смерті чоловіка, за заповітом.

Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина, на належне йому за життя майно:

- частка житлового будинку та земельна ділянка у спільній сумісній власності по АДРЕСА_1 .

З метою отримання належного позивачці спадкового майна вона 28.05.2024 року звернулась до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Швейнової Н.С. та отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом, реєстровий №279, на частки житлового будинку з відповідною частиною прилеглих до нього побутових будівель та споруд по АДРЕСА_1 .

Однак по оформленню спадкових прав по земельній ділянці розташованій по АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_4 було отримано Постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

З урахуванням вищевикладеного, на даний час позивачка позбавлена можливості реалізації своїх спадкових прав, що стало підставою для звернення до суду з вказаним позовом.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.07.2024 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Саламатіна О.В.

16.07.2024 року матеріали справи передано на розгляд судді Саламатіна О.В.

Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Саламатіна О.В. від 18.07.2024 року, прийнято вищезазначену позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі. Розгляд справи постановлено проводити в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 15.08.2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

17.09.2024 року розгляд справи відкладався у зв`язку з неявкою сторін.

14.11.2024 року представниця позивачки адвокат Островська О.В. надала суду заяву про розгляд справи без участі позивача та його представника. Просила вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили.

11.11.2024 року до суду надійшла заява від відповідачки ОСОБА_3 , в якій просить справу розглядати без ї участі, проти задоволення позовних вимог не заперечує.

Враховуючи наведене вище, на підставі частини другої статті 247 ЦПК україни фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

28.09.2001 ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , яка діяла від свого імені та від імені своєї неповнолітньої доньки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уклали договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 . Зазначений договір було посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Дворецькою О.М. за реєстровим №2754 та зареєстровано в КП ММ БТІ за №11008 від 09.10.2001 року. Відповідно п. 1 зазначеного договору покупці купили в рівних частках кожний цілий житловий будинок з усіма прилеглими до нього господарськими та побутовими будівлями та спорудами. Отже частка кожного складає 1/4.

На підставі рішення Миколаївської міської ради від 25.04.2008 №23/44 земельна ділянка по АДРЕСА_1 , загальною площею 1000 кв.м., із цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та кадастровим номером :15:018:0007 була передана у спільну сумісну власність ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , про що на ім`я ОСОБА_4 було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЗ № 137152 від 22.12.2008 року.

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_7 вийшла заміж, змінила прізвище на " ОСОБА_8 ", що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 виданого 23.06.2012 року Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції.

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого 07.09.2023 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

Копією Свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 , виданого 01.04.1983 року Палацом урочистих подій, м. Миколаїв, також підтверджується, що померлий ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 є чоловіком позивачки ОСОБА_1 .

Так, згідно копії Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого 28.05.2024 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Швейновою Н.С. та зареєстрованого в реєстрі за №279, спадкоємицею зазначеного у цьому свідоцтві майна ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є його дружина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , - (однієї четвертої) частки в праві спільної часткової власності на житловий будинок з відповідною часткою прилеглих до нього побутових будівель та споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Опис об`єкта нерухомого майна: житловий будинок літера А-1, загальною площею 106,3 кв.м, житловою площею 56,6 кв.м; льох літ.Впд; вбиральня літ.Г; сарай літ.Д, душ літ.Ж, навіс літ.ЛІ, гараж літ.С, навіс літ.Ф, споруди №3, 5, 1, 11; огорожа №2,4. Вказане спадкове майно належало спадкодавцю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченим ОСОБА_9 , приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області 28 вересня 2001 року, за реєстровим № 2754, зареєстрованим Миколаївським міжміським бюро технічної інвентаризації 09 жовтня 2001 року за реєстровим № 11008, в книзі 57. Вказане свідоцтво про право на спадщину на частку вищевказаного спадкового майна видано ОСОБА_1

З Інформації з Державного реєстру речових прав, сформованої 28.05.2024 року, вбачається, що ОСОБА_1 на праві приватної спільної часткової власності належить частка житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Поряд з цим, постановою від 28.05.2024 року за №70/02-31 приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Швейновою Н.С відмовлено ОСОБА_1 у вчиненні нотаріальної дії видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , після смерті її чоловіка, ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_7 , в зв`язку з неможливістю встановити частку померлого на вищевказану земельну ділянку, що належить власникам на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Згідно із ч. 1 ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

При цьому зі змісту ст. 357 ЦК вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні.

Аналогічного висновку дійшов Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.3.4 інформаційного листа від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування».

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України).

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Відповідно до положень ст. 1226 ЦК України, частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі.

У відповідності до роз`яснень, наданих у Постанові Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», - частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними (п.5).

Відповідно до роз`яснень, наданих у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», - у разі смерті співвласника частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними. Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду.

Частиною 1 ст. 131 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) також передбачена можливість набуття права власності на земельну ділянку на підставі спадкування.

Згідно з ч.ч. 1, 4 ст. 120 ЗК України Уразі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Відповідно до ст. 86 ЗК України земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність).

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 89 ЗК України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки, крім випадків, установлених законом.

Відповідно до ч. 5 ст. 89 ЗК України поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на і житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про можливість задоволення позовних вимог щодо визначення частки земельної ділянки що належала ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,10 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :15:018:0007 на момент смерті в розмірі частки вказаної земельної ділянки, оскільки саме такий розмір часток у праві спільної часткової власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , належав ОСОБА_4 на момент його смерті.

Щодо вимоги про визнання за ОСОБА_1 права власності на частки земельної ділянки площею 0,10 га з кадастровим номером :15:018:0007, яка розташована по АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд зазначає таке.

Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством.

Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на справедливий суд включає в себе принцип доступу до суду, ефективність якого обумовлюється тим, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду за вирішенням певного питання, і що держава не повинна чинити правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Принцип «пропорційності» тісно пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності.

Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом в постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 681/203/17.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997р. № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч.4 ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

При цьому, як вбачається з Постанови від 28.05.2024 року за №70/02-31 приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Швейновою Н.С відмовлено ОСОБА_1 у вчиненні нотаріальної дії видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , після смерті її чоловіка, ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_7 в зв`язку з неможливістю встановити частку померлого на вищевказану земельну ділянку, що належить власникам на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, оскільки судом виначено розмір частки у спільній сумісній власності ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на земельну ділянку, площею 0,10 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки: :15:018:0007, а за такого усунуті підстави, які перешкоджали оформленню спадкових прав у нотаріальному порядку, а саме вчиненню нотраіальної дії - видачі ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її чоловіка, ОСОБА_4 , на частку земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 .

Враховуючи наведене вище, в частині вимог про визнання за ОСОБА_1 права власності на частки земельної ділянки площею 0,10 га з кадастровим номером :15:018:0007, яка розташована по АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 89, 263-265, 268 ЦПК України суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса проживання: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП невідомий, адреса проживання: АДРЕСА_3 ), ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП невідомий, адреса проживання: АДРЕСА_2 ), про визнання права власності, задовольнити частково.

Визначити, що розмір частки ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у спільній сумісній власності на земельну ділянку, площею 0,10 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки: :15:018:0007, на момент смерті складав частки вказаної земельної ділянки.

В іншій частині позову, відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Саламатін