печерський районний суд міста києва
пр. № 2-5616/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2024 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Литвинової І. В.,

за участю секретаря судового засідання - Когут Н. В.,

представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача Мірводи А. М. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» про стягнення трьох відсотків річних та індексу інфляції за весь час прострочення виконання зобов`язання,

УСТАНОВИВ:

І. Позиція сторін у справі.

Позивач звернулася до суду із вказаним позовом, у якому просила стягнути з відповідача суму трьох відсотків річних та індексу інфляції за весь час прострочення виконання зобов`язання перед нею щодо виконання рішення Печерського району від 18 січня 2022 року у справі № 757/13450/20-ц про стягнення грошових коштів у розмірі 475 482, 37 грн, які ТОВ «Кей-Колект» не виплатив і станом на день подання цього позову. Тому позивач просить стягнути з відповідача суму трьох відсотків річних та індексу інфляції за весь час прострочення виконання зобов`язання, починаючи з 11 березня 2020 року по 23 лютого 2022 року, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України.

Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що відповідач не виконує рішення суду про стягнення на користь позивача суми у розмірі 475 482, 37 грн.

Представник відповідача у своєму відзиві позов не визнав, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, вказав, що позивач доказів на підтвердження неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань, а саме після ухвалення судового рішення, та фактичного не повернення коштів, зокрема у межах відкрито виконавчого провадження з примусового виконання зазначеного судового рішення, стороною позивача суду не надано. Також, пред`явивши даний позов, позивач не довів достатніми доказами наявність протиправного невиконання (неналежного виконання), зокрема судового рішення, за яким на користь позивача були стягнуті кошти з огляду на неналежне виконання відповідачем договірних зобов`язань, а тому пред`явлені позовні вимоги за наведених в позові підстав є передчасними.

ІІ. Процесуальні дії і рішення суду.

22 березня 2024 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано 26 березня 2024 року, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями.

27 березня 2024 року у справі відкрито провадження для розгляду у спрощеному позовному провадженні з викликом сторін.

16 квітня 2024 року через Електронний суд до суду надійшов відзив представника відповідача, зареєстрований 17 квітня 2024 року.

19 квітня 2024 року за допомогою Електронного суду представник позивача подала відповідь на відзив.

22 серпня 2024 року від представника позивача до суду надійшла заява про стягнення понесених судових витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги у розмірі 20 000, 00 грн.

У судовому засіданні за допомогою відеоконференції представник позивача позов підтримала з підстав наведених у заявах по суті, просила задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача позов не визнала, просила відмовити у задоволенні, посилаючись на свої доводи, викладені у відзиві.

Суд, заслухавши обґрунтування і заперечення представників сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

ІІІ. Фактичні обставини справи.

22 жовтня 2007 року АКБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 0, згідно з яким кредитор надав позичальнику грошові кошти в сумі 530 000, 00 грн.

У забезпечення виконання цього кредитного договору від 22 жовтня 2007 року, ОСОБА_3 та АКБ «УкрСиббанк» укладено договір іпотеки від 22 жовтня 2007 року та договір поруки № 151722 від 22 жовтня 2007 року.

На підставі договору факторингу №1 від 12 грудня 2011 року статус кредитора за договором про надання споживчого кредиту №0 від 22 жовтня 2007 року набуло ТОВ «Кей-Колект».

У зв`язку із тим, що ОСОБА_4 не виконував своїх зобов`язань за даним кредитним договором ще з 2010 року, до ТОВ «Кей-Колект» звернулося із письмовим листом від 23 червня 2016 року до поручителя ОСОБА_3 із вимогою про усунення порушень основного зобов`язання.

12 квітня 2017 року ОСОБА_3 та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір №0/733535 про припинення зобов`язання переданням відступного за договором про надання споживчого кредиту №0 від 22 жовтня 2007 року, що також підтверджується платіжним дорученням №7 від 12 квітня 2017 року про передання відступного у розмірі 457 482, 37 грн, довідкою ТОВ Кей-Колект» №11-7075-733535 від 12 квітня 2017 року.

24 грудня 2019 року рішенням Полонського районного суду Хмельницької області у справі № 681/1548/19 задоволено позов ОСОБА_3 до ТОВ «Кей-Колект» про визнання поруки припиненою: визнано припиненим договір поруки № 151722 від 22 жовтня 2007 року, укладений ОСОБА_3 та АКБ «Укрсиббанк» з 22 квітня 2015 року, яке набрало законної сили 28 січня 2020 року.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва у справі № 757/13450/20-ц від 18 січня 2022 року позов ОСОБА_3 задоволено частково: присуджено стягнути з ТОВ «Кей-Колект» на користь ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 475 482, 37 грн, судовий збір у розмірі 3 122, 29 грн, яке набрало законної сили 18 лютого 2022 року.

Станом на 23 лютого 2022 року рішення суду у справі 757/13450/20-ц не виконано.

ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду.

Відповідно до частини четвертої ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних на суму боргу відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).

Відповідно до висновку викладеного в постанові Великої Палати Верховного суду у справі № 910/3831/22 від 07 лютого 2024 року, що передбачений частиною другою статті 625 ЦК України обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми виникає виходячи з наявності самого факту прострочення, який у цій справі має місце з моменту безпідставного одержання відповідачем грошових коштів позивача.

У спорі сторін часом безпідставного одержання відповідачем грошових коштів позивача є момент отримання коштів, що відбулося 12 квітня 2017 року, а тому обов`язок повернути кошти в відповідача утворився з наступного дня отримання таких коштів, а саме: 13 квітня 2017 року. Період нарахування з 13 квітня 2017 року по 10 березня 2020 року стосувався предмету спору у справі № 757/13450/20-ц.

Оскільки грошові кошти не стягнуті на користь позивача, сума інфляційних втрат (90 347, 00 грн) та 3 % річних (27 911,12 грн), враховуючи суму у розмірі 475 482, 37 грн, за період з 11 березня 2020 року (подання позовної заяви у Печерський районний суд м. Києва, яка розглянута у справі 757/13450/20-ц) по 23 лютого 2022 року (останній день перед оголошенням на території України воєнного стану відповідно до Указу Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», який був затверджений Верховною Радою України відповідно до Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року) становить 118 258, 12 грн.

Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що доводи сторони відповідача не ґрунтуються на законі і не спростовують аргументів позивача, отже позов обґрунтований і підлягає задоволенню.

V. Розподіл судових витрат.

Відповідно до ст.ст. 137, 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі, керуючись

ст.ст. 3, 8, 21, 55, 61, 129, 129-1 Конституції України,

ст.ст. 1-16, 625 Цивільного кодексу України,

ст.ст. 1-23, 76-82, 89, 95, 258-259, 263-265, 267, 274-279, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» про стягнення трьох відсотків річних та індексу інфляції за весь час прострочення виконання зобов`язання задовольнити.

Стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (, вул. Менделєєва, буд. 12, оф. 94/1, м. Київ, 01103) на користь ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) грошові кошти у сумі 118 258, 12 грн, з яких: 90 347, 00 грн - інфляційні втрати та 27 911,12 грн - 3 % річних, а також судовий збір - 1 211, 20 грн, витрати на правову допомогу у розмірі 20 000, 00 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Повний текст судового рішення буде складено 15 жовтня 2024 року.

Суддя І. В. Литвинова