ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8023/24 Справа № 932/6834/23 Суддя у 1-й інстанції - Цитульський В. І. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

судді-доповідача Никифоряка Л.П.,

суддів Халаджи О.В., Максюти Ж.І.,

за участі секретаря судового засідання Драгомерецької А.О.,

розглянувши відкрито в залі судових засідань Дніпровського апеляційного суду в місті Дніпро справу, що виникла з цивільних правовідносин за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Максим Олексійович про скасування рішення реєстратора, права власності та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, в якій подана апеляційна скарга ОСОБА_2 на заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2023року Дніпровська міська рада звернулась в суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з вимогами про скасування рішення приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар М.О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 21 лютого 2020року №51271417; припинення права власності та скасування державної реєстрації права власності з закриттям розділу на квартиру АДРЕСА_1 ; усунення перешкод Дніпровській міській раді у користуванні земельною ділянкою, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 шляхом зобов`язання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 знести самочинно добудовані до вказаної квартири лоджії піл літ. І площею 5,7 кв.м. та під літ. ІІ площею7,3 кв.м. та привести планування квартири у попередній стан.

Позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 добудували до належної їм квартири дві лоджії. В подальшому за відповідачами було зареєстровано право власності на квартиру із врахуванням вказаних лоджій. Позивач вказує, що вказані лоджії розташовані на земельній ділянці комунальної власності та побудовані самовільно. Відтак підстав для реєстрації права власності на них за відповідачами не було.

Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2023року позов Дніпровської міської ради задоволено частково.

Скасовано державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_3 , реєстраційний номер 101, проведену 19 лютого 2020року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар М.О., номер відомостей про речове право 35615166.

Зобов`язано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 знести самочинно добудовані до квартири АДРЕСА_3 лоджії, позначені під літ. І площею 5,7 кв.м. та під літ. ІІ площею7,3 кв.м.

В решті в задоволенні позову відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов частково, виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог в частині скасування державної реєстрації права власності та знесення самочинно добудованих лоджій.

З рішенням суду не погодився відповідач ОСОБА_2 , в апеляційній скарзі висловив вимогу про скасування рішення з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Незаконність та необґрунтованість рішення суду на думку заявника полягало у процесуальних порушеннях суду першої інстанції щодо неналежного повідомлення відповідачів про дату і час слухання справи та позбавлення відповідачів права на подання доказів і заперечень на позов.

Доводи апеляційної скарги зводились до того, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту права в частині скасування державної реєстрації права власності.

Також заявник стверджував про те, що в матеріалах справи відсутні докази здійснення відповідачами самочинного будівництва.

Вказував, що у результаті задоволення позову, відбулось порушення принципу допустимого втручання у мирне володіння майном.

У відзиві на апеляційну скаргу, позивач заперечив проти задоволення апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 , просив її залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень, довідками про доставку електронного листа і смс-повідомлення та отримання документів в електронному суді.

Переглядаючи справу за наявними в ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції з огляду на доводи апеляційної скарги та межі, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, відповідно до положень частини 1 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

В ході судового розгляду встановлено такі обставини, які підтверджені належними та допустимими доказами.

Земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_2 перебуває у комунальній власності.

Із інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №339483599 вбачається, що 19 лютого 2020року за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомості 101. Площа квартири вказана 78,9 кв.м., в тому числі дві лоджії І та ІІ.

Документи, подані для реєстрації: свідоцтво про право власності, видане Виконкомом міської ради народних депутаті 27 серпня 2001року.

Згідно свідоцтва про право власності на житло від 27 серпня 2001року квартира АДРЕСА_4 належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . У свідоцтві вказано, що площа квартири становить 65,9 кв.м.

Порівнюючи план квартири на момент приватизації та станом на 2018 рік встановлено що до квартири добудовані дві лоджії: під номером І площею 5,7 кв.м. та під номером ІІ площею 7,3 кв.м.

Згідно акту інженера з інвентаризації нерухомого майна від 18 грудня 2018року вказано, що прибудова лоджій до квартири виконана із легких металевих конструкцій без втручання в несучі конструкції житлового будинку та не потребує введення в експлуатацію, керуючись статтею 152 ЖК України.

Згідно статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 212 ЗК України передбачено, що самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Задовольняючи позовні вимоги в частині зобов`язання відповідачів знести самочинно добудовані до квартири лоджії, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що в матеріалах справи відсутні відомості про надання земельної ділянки відповідачам під забудову, а позивач, який діє від імені власника земельної ділянки не давав дозволу на узаконення самочинного будівництва, а тому суд встановив самочинність будівництва, захоплення таким будівництвом земель міста та відсутність підстав для реєстрації права власності на такі приміщення.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про процесуальні порушеннях суду першої інстанції щодо неналежного повідомлення відповідачів про дату і час слухання справи та позбавлення відповідачів права на подання доказів та заперечень щодо позову, не приймаються апеляційним судом до уваги, оскільки відповідачі мали можливість викласти свої заперечення щодо позову в заяві про перегляд заочного рішення, а також в поданій апеляційній скарзі, а тому вказані обставини не можуть слугувати підставою для скасування правильного по суті рішення суду.

Посилання апеляційної скарги на те, що в матеріалах справи відсутні докази здійснення відповідачами самочинного будівництва є необґрунтованими з огляду на наступне.

Як встановлено судами та не спростовано відповідачами, відповідну земельну ділянку міська рада не відводила відповідачам для мети забудови, спорудження прибудови до квартири відбулося без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи та без належно затвердженого проекту.

Міська рада не виділяла земельну ділянку відповідачам під зведену прибудову до квартири на першому поверсі багатоквартирного будинку, і таку прибудову відповідачі зробили за рахунок зайняття земельної ділянки, яка належить територіальній громаді міста.

З огляду на вказане, міська рада має право на позов, бо захищає право власності територіальної громади міста на земельну ділянку (стаття 12, пункт «б» статті 80, частина перша та пункт «а» частини другої статті 83 ЗК України). Самочинний характер будівництва є істотним порушенням будівельних норм і правил та суттєвим порушенням прав власника земельної ділянки.

Формулювання приписів статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації (узаконення) самочинного будівництва та набуття права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею. Тож, державна реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, яка його здійснила, не змінює правового режиму такого будівництва як самочинного, у тому числі з метою застосування положень частини четвертої статті 376 ЦК України, а тому аргументи відповідачів про те, що вони узаконили прибудову до квартири є неприйнятними.

Ураховуючи висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 15 листопада 2023 року у справі № 916/1174/22 щодо належного способу захисту прав власника, на земельній ділянці якого самочинно споруджений об`єкт (пункт 113), встановлені судами обставини розміщення прибудови до квартири на комунальній земельній ділянці загального користування без дозволу власника цієї ділянки, який спорудженням такої прибудови обмежений у правах користування та розпорядження відповідним майном, вимога про демонтаж самочинно збудованого об`єкта та приведення квартири до попереднього стану за рахунок відповідача є належним способом захисту.

Доводи апеляційної скарги про те, що у результаті задоволення позову, відбулось порушення принципу допустимого втручання у мирне володіння майном, не приймаються апеляційним судом до уваги, оскільки задоволення позовної вимоги щодо знесення самочинної прибудови до квартири на земельній ділянці, яка є власністю територіальної громади, переслідує легітимну мету контролю за використанням земельної ділянки комунальної власності згідно із загальними інтересами. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, тим, що ця ділянка є прибудинковою територією загального користування навколо багатоквартирного будинку, до якого відповідачі всупереч вимогам закону зробили прибудову, розширивши їх квартиру.

Беручи до уваги, що прибудинкова територія необхідна для обслуговування багатоквартирного будинку та задоволення потреб усіх власників (співвласників) і наймачів (орендарів) приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку, контроль за використанням відповідної земельної ділянки комунальної власності з боку її власника відповідає загальним інтересам. Задоволення вимоги міської ради щодо знесення самочинної прибудови до квартири на земельній ділянці, яка є власністю територіальної громади, дозволяє досягнути вказаної мети контролю.

З огляду на викладене вище, враховуючи, зокрема, недобросовісну поведінку відповідачів щодо проведення без документів, які дають право виконувати будівельні роботи, та без належно затвердженого проекту самочинної прибудови до квартири на земельній ділянці комунальної власності, яку міська рада відповідачам для вказаної мети не відводила, задоволення вимоги щодо знесення самочинної прибудови до квартири на цій ділянці є пропорційним меті контролю за використанням останньої у загальних інтересах.

Відповідачі не мали жодних юридичних підстав вважати, що у них виникло право власності на самочинно споруджений об`єкт. Це право не виникає з факту його державної реєстрації. Тому задоволення позову щодо знесення самочинної прибудови до квартири на земельній ділянці, яка є власністю територіальної громади, відновить рівновагу між загальними інтересами територіальної громади у користуванні та розпорядженні належною їй комунальною земельною ділянкою й індивідуальним інтересом відповідачів у правомірному користуванні та розпорядженні їх квартирою у багатоквартирному будинку. Відповідно до цього майновий тягар, пов`язаний із задоволеною вимогою, не можна вважати для відповідачів надмірним.

Між тим, апеляційний суд зазначає, що слушними є доводи апеляційної скарги про те, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту права в частині скасування державної реєстрації права власності.

Так, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про те, що державний реєстратор прийняв рішення про реєстрацію права власності на частини квартири, які є об`єктами самочинного будівництва, незаконно.

Однак, у постанові від 15 листопада 2023 року у справі № 916/1174/22 Велика Палата Верховного Суду вказала, що сам по собі факт державної реєстрації права власності на самочинно побудовану будівлю, споруду, не слід розглядати як окреме відносно факту самочинного будівництва порушення прав власника земельної ділянки (пункт 89); права власника земельної ділянки порушуються в результаті факту самочинного будівництва, а не державної реєстрації права власності на самочинно побудоване майно. Державна реєстрація права власності на самочинно побудовану будівлю, споруду поза встановленим статтею 376 ЦК України порядком за особою, яка таке будівництво здійснила, лише додає до вже існуючих фактичних обмежень (які з`явились безпосередньо з факту самочинного будівництва) власника земельної ділянки в реалізації свого права власності додаткові юридичні обмеження (пункт 92);

за обставин, коли право власності на самочинно побудоване нерухоме майно зареєстроване за певною особою без дотримання визначеного статтею 376 ЦК України порядку, задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на таке майно, або вимоги про скасування державної реєстрації прав, або вимоги про припинення права власності тощо у встановленому законом порядку не вирішить юридичну долю самочинно побудованого майна та не призведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна (пункт 112);

належними вимогами, які може заявити власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження нею, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно (пункт 113).

Отже, за змістом наведених висновків вимога про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності, яке він прийняв на підставі технічного паспорта на об`єкт (у якому є недостовірні дані щодо самочинного збудованого приміщення), є неналежним способом захисту. Юридичні перешкоди для власника земельної ділянки, які виникли внаслідок зазначеної реєстрації, усуваються внаслідок задоволення судом належних позовних вимог про знесення самочинно побудованого нерухомого майна (внаслідок демонтажу якого на підставі пункту 1 частини першої, частини другої статті 14 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» закриваються відповідний розділ у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційна справа).

З огляду на вказане, слід скасувати судове рішення у частині задоволення вимоги про скасування державної реєстрації права власності і відмовити у її задоволенні.

В решті, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (пункт 4 частини першої статті 376 ЦПК України).

Керуючись статтями 259,268,374,376,381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2023 року в частині скасування державної реєстрації права власності скасувати, та ухвалити нове в цій частині про відмову у задоволенні позовних вимог.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 14 листопада 2024року.

Судді: