Рішення

ІмЕНЕм України

справа № 521/21501/23

провадження № 2/521/944/24

18 червня 2024 року м. Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси в складі:

Головуючого судді Михайлюка О.А.,

при секретарі Родіоновій Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, посилаючись на те, що 17.11.2021 року між ним та ОСОБА_2 була досягнута домовленість, відповідно до якої ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошову суму у розмірі 1000 доларів США в якості авансу за купівлю на ім?я позивача автомобіля, а відповідач зобов?язався купити автомобіль та його розмитнити до 17.03.2022 року.

Позивач вказує, що станом на день подання позову автомобіль не придбаний, а грошові кошти не повернуті, у зв`язку з чим він просить суд стягнути з відповідача грошові кошти у розмірі 1042,90 дол. США.

Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, представник позивача подав до суду заяву, відповідно до якої просить суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, справу розглянути без участі сторони позивача.

Відповідач та його представник в судове засідання не з`явилися, представник відповідача подав до суду відзив на позов та заяву, відповідно до якої просить суд відмовити у задоволенні позову, справу розглянути без участі сторони відповідача.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає що позовні вимоги не обґрунтовані та задоволенню не підлягають з огляду на наступне.

В судовому засіданні встановлено, що 17.11.2021 року відповідачем ОСОБА_2 складено розписку про те, що він отримав від позивача ОСОБА_1 1000 доларів США, в якості авансу за купівлю на ім?я позивача автомобіля. Відповідач зобов?язався купити автомобіль та його розмитнити до 17.03.2022 року.

В судовому засіданні також встановлено, що жодних договорів між позивачем та відповідачем з приводу купівлі-продажу автомобіля не укладалось.

Загальний порядок укладення договорів учасниками цивільних відносин визначено у главі 53 ЦК України.

До принципово важливих складових цієї процедури відносяться зміст та форма договору, спосіб, місце укладення.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною 1 статті 206 цього Кодексу.

Зважаючи на таку вимогу, а також на положення ч. 1 ст. 210 ЦК України, ст. 19 Закону України «Про автомобільний транспорт» можна дійти висновку, що договір купівлі-продажу автомобіля між сторонам повинен укладатися в письмовій формі.

Відповідно і попередній договір купівлі-продажу повинен укладатися в письмовій формі.

Зважаючи на те, що доказів укладення між сторонами договору купівлі-продажу автомобіля, або попереднього договору купівлі-продажу автомобіля в письмовій формі не надано, можна дійти висновку, що сторони лише домовилися укласти такий договір в майбутньому, тому передані позивачем відповідачу гроші є авансом.

Частина 2 ст. 570 ЦК України встановлює презумпцію авансу, так як на відміну від завдатку аванс це лише спосіб платежу, він не виконує забезпечувальної функції за правилами ч. 1 ст. 546 ЦК України, а виконує функцію попередньої оплати.

З цього випливає, що коли сторони хочуть визнати, що сплачена сума є завдатком, вони мають здійснити наступне:

- між сторонами має бути укладений письмовий договір про завдаток (ст. 547 ЦК України), яким передбачаються зобов`язання сторін /сплата коштів боржником та передання майна, надання послуг, тощо кредитором/. Тобто це не може бути попередній договір, про укладення в майбутньому основного договору, це має бути саме основний договір, може пункт в основному договорі, окремий договір про завдаток, розписка або товарний чек. В інакшому випадку сплачена сума коштів вважається авансом.

- форма домовленості про сплату завдатку має бути письмова. Сторони можуть укласти окремо договір завдатку або передбачити його умови в основному договорі. В цьому договорі /розписці або товарному чеку/ має вказуватися, що внесена сума є саме завдатком. В іншому випадку це не завдаток, а аванс.

- завдаток є способом забезпечення реального зобов`язання. Тобто, спочатку має існувати саме зобов`язання, а вже потім завдаток, який його забезпечує. Іншими словами завдаток не є самостійним зобов`язанням. Він є тільки способом забезпечення іншого зобов`язання і повністю від нього залежить.

Таким чином, за умови відсутності хоча б одного з трьох вище наведених критеріїв відмінності передані однією стороною другій стороні грошові суми у рахунок належних за договором платежів є не завдатком, а авансом.

Суттєва відмінність авансу від завдатку полягає в тому, що на аванс не покладено функцію забезпечувати взяте сторонами на себе зобов`язання незалежно від того, яка сторона відповідальна за невиконання зобов`язання, той хто отримав аванс повинен його повернути.

Враховуючи, що сторони домовилися укласти договір у майбутньому, але відповідним чином його не оформили, сплачені в рахунок виконання майбутнього договору кошти визнаються авансом, а тому повертаються в тому розмірі, в якому вони надавались.

Велика Палата Верховного Суду у постанові в справі №904/5726/19 роз`яснила, що обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia.

Згідно з ч. 4 ст. 635 ЦК України, договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором.

Так, відповідач не був власником чи іншим володільцем майна, а саме вказаного в розписці автомобіля, що давало йому право розпоряджатися ним, та не був наділений таким правом від імені уповноваженої на такі дії особою. З цього випливає, що відповідач без достатньої правової підстави отримав грошові кошти від позивача.

Згідно з ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

У разі, якщо на виконання юридично ще неукладеного договору стороною передчасно передано майно, між сторонами виникають правовідносини внаслідок набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (статті 1212-1215 ЦК України).

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 202, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності правових відносин речово-правового характеру (не договірного) безпосередньо між власником та володільцем майна.

Предметом даного спору є вимога про повернення грошових коштів, отриманих відповідачем за розпискою від 17.11.2021 року.

При зверненні до суду із вказаним позовом ОСОБА_1 вказав, що спірні грошові кошти набуті відповідачем за наявності відповідної правової підстави, з метою забезпечення виконання у майбутньому договірних правовідносин між позивачем та ОСОБА_2 , пов`язаних з придбанням автомобіля.

Проте, за своїм змістом вказана розписка не є попереднім договором купівлі-продажу автомобіля, а також не є борговим документом, оскільки не містить зобов`язання щодо повернення коштів, порядку та строку їх повернення, водночас у ній також відсутнє посилання на зарахування отриманих коштів у рахунок платежів за конкретно визначеним договором, порядок, умови та строк його укладення та термін дії.

Так, Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц (пункт 7.23)).

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6, 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).

Отже, ризики правильності обрання способу захисту права несе позивач.

Обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.

Аналогічна правова позиція вказана, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 2 лютого 2021 року у справі №925/642/19 (пункт 54), від 6 квітня 2021 року у справі №910/10011/19 (пункт 99), від 22 червня 2021 року у справі №200/606/18 (пункт 76), від 2 листопада 2021 року у справі №925/1351/19 (пункт 6.56), від 25 січня 2022 року у справі № 43/591/20 (пункт 8.46), від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц (пункт 155), від 04 липня 2023 року у справі №233/4365/18 (пункт 30).

Таким чином, з огляду на наведені норми закону та правові позиції Верховного суду, слід зробити висновок, що обраний позивачем спосіб захисту є неефективним.

За ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що наведені в позові обґрунтування та надані докази не доводять наявності між стронами договірних відносин та обов`язку відповідача повернути позивачу суму боргу саме за будь-яким договором, та те, що позивачем неправильно обрано спосіб захисту свого порушеного права, суд вважає що в задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. 208, 210, 547, 570, 635, 1212 ЦК України, ст. ст. 10, 12, 81, 89, 141, 265, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: О.Михайлюк

18.06.24