Справа № 709/128/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 червня 2024 року селище Чорнобай

Чорнобаївський районний суд Черкаської області у складі:

головуючого судді - Левченка В. В.,

за участі секретаря судового засідання - Нікітенко В. Г.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження у приміщенні Чорнобаївського районного суду Черкаської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Приватний нотаріус Звягельського районного нотаріального округу Присяжнюк Василь Олександрович, про визнання права власності на спадкове майно,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_2 (далі - позивач) звернулася до Чорнобаївського районного суду Черкаської області з цивільним позовом до ОСОБА_3 (далі - відповідач), третя особа: Приватний нотаріус Звягельського районного нотаріального округу Присяжнюк В. О., про визнання права власності в порядку спадкування.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що рішенням Хрестителівської сільської ради Чорнобаївського району Черкаської області передано у приватну власність земельні ділянки в розмірі земельної частки (паю) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва за рахунок земель, переданих у колективну власність колишнього

КСП «Світанок» громадянам згідно зі списком. В додатку до рішення зазначено список співвласників землі бувшого КСП «Світанок», зокрема і ОСОБА_4 , якій вподальшому видано державний акт на право приватної власності на землю. ОСОБА_4 є матір`ю ОСОБА_5 і бабусею сторін по справі. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла.

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 проживали разом з кінця 1999 року до початку 2003 року, у зв`язку з тим, що остання доглядала за своєю матір`ю. Після смерті ОСОБА_4 ,

ОСОБА_5 активно користувалася земельною ділянкою матері у власних цілях, зокрема отримувала орендну плату тощо. У 2022 році ОСОБА_5 померла. Відповідно до відомостей, що містяться в державному реєстрі за ОСОБА_5 зареєстровано право власності на земельну ділянку її матері на підставі рішення суду. Як було з`ясовано цивільна справа по якій прийнято рішення суду, на підставі якого проведена державна реєстрація, на розгляді у суді не перебувала, однак у суді знаходилася інша справа про визнання права власності на спадкове майно. Враховуючи те, що запис до державного реєстру про право власності ОСОБА_5 внесено без додержання вимог законодавства на помилковій підставі, вказане унеможливлює спадкоємцям ОСОБА_5 оформити право власності на земельну ділянку у позасудовому порядку у зв`язку із відсутністю правовстановлюючого документа, що підтверджує набуття їх матір`ю права власності та відповідно у зв`язку із втратою/відсутністю оригіналу державного акту на право власності на земельну ділянку, який видано на ім`я їх бабусі - ОСОБА_4 . Після смерті ОСОБА_5 сторони звернулися до нотаріуса з метою отримання свідоцтва про право на спадщину, однак отримали відмову. На підставі викладеного, посилаючись на приписи законодавства, судову практику позивач просить визнати на нею та за відповідачем право власності, а саме по 1/2 частині земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 20 лютого

2024 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 16 травня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю, просила задовольнити з підстав викладених у позовній заяві.Відповідач подала до суду клопотання, в якому позовні вимоги визнала в повному обсязі, не заперечувала проти задоволення позову та просила розглянути справу за її відсутності. Третя особа у судове засідання не з`явився, про розгляд вказаної цивільної справи обізнаний належним чином, оскільки неодноразово повідомлявся про судові засідання, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення. Крім того, в третьої особи за запитом суду витребовувалася копія спадкової справи.

Виходячи з приписів ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Судом встановлено наступні обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 09 жовтня 2002 року серії НОМЕР_1 (а.с. 13).

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на земельну ділянку площею 3,84 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Хрестителівської сільської ради, що підтверджується копією державного акта на право приватної власності на землю серії ЧР-19-28-00-796 від 23 березня 2001 року (а.с. 43-44).

Згідно з копією акта про встановлення факту проживання ОСОБА_5 по АДРЕСА_1 від 12 грудня 2023 року № 21-15/630, виданого виконавчим комітетом Чорнобаївської селищної ради, встановлено, що ОСОБА_5 фактично проживала за адресою: АДРЕСА_1 з кінця 1999 року до початку 2003 року, доглядала за своєю матір`ю - ОСОБА_4 та повністю займалася її похованням. Вказане підтвердили свідки - ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (а.с. 49).

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_5 була дочкою померлої ОСОБА_4 на підтвердження чого надано копію посвідки про народження серії НОМЕР_2 (а.с. 12).

Після одруження з ОСОБА_8 , ОСОБА_9 набула шлюбне прізвище чоловіка « ОСОБА_10 », що підтверджується копією виданого повторно свідоцтва про одруження від

20 березня 2001 року серії НОМЕР_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 19 квітня 2022 року серії НОМЕР_4 (а.с. 14).

Згідно з копією довідки виданої виконавчим комітетом Довбиської селищної ради Звягельського району Житомирської області від 12 квітня 2024 року № 27, ОСОБА_5 була зареєстрована та проживала в АДРЕСА_2 . На день смерті проживала одна (а.с. 91).

Позивач та відповідач є дітьми померлої ОСОБА_5 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження від 06 травня 1972 року серії НОМЕР_5 і від 17 березня

1969 року серії НОМЕР_6 (а.с. 107).

Після укладення шлюбу позивачу присвоєно прізвище « ОСОБА_11 », а відповідачу прізвище « ОСОБА_12 », що підтверджується копіями свідоцтв про укладення шлюбу від

23 листопада 1991 року серії НОМЕР_7 та від 03 листопада 1990 року серії

НОМЕР_8 (а.с. 107).

Відповідно до копії листа Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області від 06 грудня 2023 року № 29-23-0.2-7625/2-23, наданого у відповідь на адвокатський запит представника позивача (а.с. 45-46), відомості щодо земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0831 були перенесені з Державного реєстру земель до Державного земельного кадастру в автоматизованому порядку, без подання заяв про це їх власниками, користувачами та без стягнення плати за таке перенесення (а.с. 47).

За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 15 вересня

2023 року № 346689151, земельна ділянка з кадастровим номером :03:000:0831 на праві власності належить ОСОБА_5 , вказане речове право внесене на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 35105607 від 11 травня 2017 року 09:30:53 державного реєстратора Бабенко Л. В., виконавчий комітет Васютинської сільської ради Чорнобаївського району Черкаської області. Документом, що був поданий для державної реєстрації, є рішення Чорнобаївського районного суду № 709/1653/16-ц від 01 серпня 2016 року. Крім того, за ОСОБА_5 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 38277816 від 22 листопада 2017 року 14:05:30, державним реєстратором Данилевською Н. М. зареєстровано право оренди земельної ділянки (а.с. 48).

Відповідно до копії листа Чорнобаївського районного суду Черкаської області від

27 січня 2023 року № 2.6/62023-вих, справа про визнання права власності в порядку спадкування на земельну ділянку за позовом ОСОБА_5 судом не розглядалась. В суді наявна справа № 709/1653/16-ц, однак дана справа за позовом ОСОБА_13 до Хрестителевської сільської ради Чорнобаївського району про визнання права власності на спадкове майно (а.с. 15).

21 лютого 2023 року третьою особою винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 120/2022/02-31, згідно з якою позивачу та відповідачу відмовлено у видачі на їх ім`я свідоцтв про право на спадщину за законом після померлої ОСОБА_5 на земельну ділянку площею 3,8397 га, кадастровий номер :03:000:0831, у зв`язку з відсутністю документа, що підтверджує реєстрацію права власності на земельну ділянку за померлою (а.с. 16-17).

Згідно з листом Черкаського обласного державного нотаріального архіву від

05 квітня 2024 року № 441/01-24, наданим у відповідь на запит суду (а.с. 85), відповідно до «Алфавітної книги обліку спадкових справ» Чорнобаївської державної нотаріальної контори за 2001-2003 роки щодо померлої ОСОБА_4 , спадкова справа не заводилася (а.с. 97).

З копії матеріалів спадкової справи № 120/2022 та інформаційної довідки із Спадкового реєстру направлених третьою особою (а.с. 101-119), у відповідь на запит суду (а.с. 84) вбачається, що позивач та відповідач звернулися до приватного нотаріуса із заявами про прийняття спадщини, а також із заявами про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частину земельної ділянки, однак на підставі згаданої вище постанови приватного нотаріуса отримали відмову.

Відповідно до змісту листа Чорнобаївської державної нотаріальної контори від

02 травня 2024 року вих. № 37/01-16 (а.с. 136), що надійшов у відповідь на запит суду

(а.с. 128), після померлої ОСОБА_4 , заяв про прийняття спадщини та відмову від прийняття спадщини не надходили, свідоцтва про право на спадщину не видавалися.

У своєму листі від 09 травня 2024 року вих. № 21-15/211 (а.с. 138), наданого на запит суду (а.с. 127), староста Хрестителівського старостинського округу С.Волошин повідомила, що по Хрестителівському старостинському округу виконавчого комітету Чорнобаївської селищної ради Золотоніського району Черкаської області інформація щодо того хто фактично вступив в управління та володіння спадковим майном після смерті ОСОБА_4 , відсутня.

Таким чином, позивач і відповідач не можуть оформити право власності в порядку спадкування за законом на земельну ділянку, оскільки оригінали правовстановлюючих документів на неї відсутні.

У відповідності до п.п. 1, 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня

2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР).

Оскільки ОСОБА_4 померла до 01 січня 2004 року, суд має застосовувати відповідні норми ЦК УРСР.

За положеннями ч. 1 ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Згідно з положень ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Частиною 1 ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:

1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазанчені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Судом встановлено, що сторони звернулися до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини, однак ані позивач, ані відповідач не можуть оформити право власності в порядку спадкування за законом на земельну ділянку, оскільки відсутні правовстановлюючі документи, що унеможливлює вирішити питання спадкування спадкового майна у нотаріальному порядку.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Виходячи зі змісту ст. 392 ЦК України право власності встановлюється в судовому порядку, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно зі ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав може бути визнання права власності.

У п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 зазначено, що за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до постанови Верховного Суду України від 23 січня 2013 року у справі

№ 6-164цс12 у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають із часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України.

Згідно з листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13, найпоширенішою причиною звернення особи до суду в справах про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування є неможливість спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім`я спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем.

Таким чином, на думку суду, право на отримання правовстановлюючого документу на нерухоме майно, має особа, яка є власником цього майна, дане право нерозривно пов`язане з особою спадкодавця, а тому після його смерті спадкоємець не має можливості отримати правовстановлюючий документ на спадкове майно в позасудовому порядку.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Згідно з ч. 2 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Статтею 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до ч. 1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним, а держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення «законів».

Питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним. Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні.

Європейський Суд визнав, що тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Разом з тим, Європейський Суд наголошує на тому, що особа на користь якої органом влади прийняте певне рішення, має повне право розумно очікувати, що якщо місцевий орган влади вважає, що в нього є певна компетенція, то така компетенція дійсно існує, а тому визнання незаконності дій органу влади не повинно змінювати відносини прав, які виникли внаслідок такої дії органу влади.

З досліджених судом доказів вбачається, що після смерті ОСОБА_4 , її спадщину, а саме земельну ділянку, прийняла її дочка ОСОБА_5 , оскільки зареєструвала за собою право власності та користувалася вказаною земельною ділянкою, зокрема як орендодавець. Разом з тим, під час судового розгляду встановлено, що право власності на земельну ділянку ОСОБА_5 набула на підставі судового рішення, що стало підставою для державної реєстрації її речового права, однак вказане рішення судом не приймалося. При цьому матеріали справи не містять належних доказів, які б свідчили, що державну реєстрацію права власності за ОСОБА_5 здійснено внаслідок протиправних дій останньої. Водночас, сторони прийняли спадщину своєї матері ОСОБА_5 , вчасно подавши відповідні заяви до приватного нотаріуса, однак не змогли у нотаріальному порядку реалізувати свої законні права, оскільки правовстановлюючі документи на земельну ділянку у них відсутні. При цьому інших спадкоємців, які б прийняли спадщину ОСОБА_5 , судом не встановлено.

Відповідно до висновку Верховного Суду, зробленого у постанові від 30 червня

2021 року у справі № 742/3238/17, у цивільному процесуальному законодавстві діє принцип jura novit curia (суд знає закони), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін;

3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi ius). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При вирішенні цивільного спору суд у межах своїх процесуальних повноважень та в межах позовних вимог, встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки) правовідносин сторін, які випливають з встановлених обставин та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець вказує саме на норму права, що є значно конкретизованим, аніж закон. Більш того, виходячи з положень ЦПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду відображається в судовому рішенні, зокрема, в його мотивувальній і резолютивній частинах.

Обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», під державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно розуміється офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно абз. 1 ч. 3 ст. 10 вказаного Закону, встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом.

Згідно з положеннями п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» підставами для відмови в державній реєстрації прав є, заявлене речове право, обтяження не підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону; заява про державну реєстрацію прав подана неналежною особою.

Таким чином, до кола повноважень реєстратора входить перевірка повноважень особи заявника, дослідження документів на предмет їх відповідності вимогам законодавства, визначення факту виникнення в заявника речового права на нерухоме майно або ж його обтяження.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

Враховуючи, що реєстратор, під час проведення державної реєстрації права власності за ОСОБА_5 на земельну ділянку, не перевірила відповідність рішення суду вимогам законодавства та зареєструвала право власності, за таких обставин суд вважає, що державна реєстрація права власності спірної земельної ділянки за ОСОБА_5 підлягає скасуванню.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплює захист власності і встановлює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або ілюзорних прав, а прав практичних та ефективних (п. 24 рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 1979 року у справі Ейрі»; п. 32 рішення ЄСПЛ від 30 травня 2013 року у справі «Наталія Михайленко проти України»). У розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції «майном» визнаються активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (п. 32 рішення ЄСПЛ у справі «Стретч проти Сполученого Королівства»). «Законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися ст. 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя наприклад, коли усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (рішення у справі «Копецький проти Словаччини»).

Отже, враховуючи принцип автономного тлумачення понять, застосований у практиці Європейського суду з прав людини, отримане, хоча і не оформлене належним чином спадкове майно охоплюється поняттям «майно» у розумінні ст. 1 Першого протоколу.

Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Враховуючи, що визнання права власності на спадкове майно є винятковим способом захисту, який має застосовуватися якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, а також те що відповідач позов визнала, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню, оскільки відсутність у спадкодавця правовстановлюючих документів на спадкове майно унеможливлює оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

За таких обставин, беручи до уваги визнання позову відповідачем, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

На підставі викладеного вище, керуючись ст.ст. 259, 263-265 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в:

Позов задовольнити повністю.

Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 35105607 від 11 травня 2017 року 09:30:53 прийняте державним реєстратором по реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень Виконавчого комітету Васютинської сільської ради Чорнобаївського району Черкаської області ОСОБА_14 , про реєстрацію права власності на земельну ділянку за ОСОБА_5 на підставі «рішення суду, серія та номер: 709/1653/16-ц, виданого 01 серпня 2016 року Чорнобаївським районним судом».

Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_9 , право власності в порядку спадкування за законом на 1/2 частину земельної ділянки площею 3,8397 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :03:000:0831, розташованої в с. Хрестителеве Золотоніського району Черкаської області, що належала ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії ЧР-19-28-00-796 від 23 березня 2001 року.

Визнати за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_10 , право власності в порядку спадкування за законом на 1/2 частину земельної ділянки площею 3,8397 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :03:000:0831, розташованої в с. Хрестителеве Золотоніського району Черкаської області, що належала ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії ЧР-19-28-00-796 від 23 березня 2001 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Черкаського апеляційного суду.

Повне рішення суду складено 24 червня 2024 року.

Суддя В. В. Левченко