Номер провадження: 22-ц/813/3036/24
Головуючий у першій інстанції Коваленко О.Б.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.09.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Лозко Ю.П.

суддів: Кострицького В.В., Назарової М.В.,

за участю секретаря судового засідання - Пересипка Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу Одеського квартирно-експлуатаційного управління

на рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 жовтня 2023 року

у цивільній справі за позовом Одеського квартирно-експлуатаційного управління до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення з нежитлових приміщень та стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Одеського квартирно-експлуатаційного управління про визнання правочину недійсним,

встановив:

31 серпня 2022 року Одеське квартирно-експлуатаційне управління звернулося до суду з вказаним вище позовом у якому просило зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні майном шляхом виселення з нежитлових приміщень загальною площею 160 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 та стягнути з ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 414861,54 грн, з яких: 60139,97 грн - заборгованість з орендної плати; 13994,93 грн - компенсація податку на землю; 25093,71 грн - пеня; 308497,68 грн - неустойка, 7135,25 грн - 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у позивача на оперативному квартирному обліку знаходиться нежитлове приміщення будівлі інв. №72 загальною площею 160 кв.м., військового містечка № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 , вартість якого на 15 травня 2020 року за незалежною оцінкою визначена у розмірі 405908 грн, тобто 2536,93 за 1 кв.м.

Будівлі військового містечка № НОМЕР_1 , які розташовані за вказаною вище адресою є військовим майном, балансоутримувачем якого є позивач.

21 травня 2020 року між Квартирно-експлуатаційним відділом м. Одеси та ОСОБА_1 було укладено попередній договір про оренду нерухомого майна №8/7, під час укладення якого, допущено технічні помилки у преамбулі та реквізитах договору, а саме, зазначено, що ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем, у реквізитах помилково вказано невірну адресу та інші дані.

Однак зазначені вище обставини позивач вважає не є підставою для визнання договору недійсним, оскільки допущені недоліки є формальними, а тому відсутні підстави для визнання недійсним договору, укладеного між сторонами, при цьому відповідачка ОСОБА_1 цей договір визнає та вважає дійсним, що підтверджується внесенням орендної плати.

Відповідно до п. 10.1 зазначеного договору, цей правочин діє з 21 травня 2020 року до моменту завершення процедури оформлення укладання основного договору оренди до 31 грудня 2020 року. В разі якщо жодна із сторін не заяви про свій намір припинити цей договор, а основний договір не буде укладено, цей договір пролонгується, але не більше ніж до 21 травня 2021 року.

На виконання зазначеного вище пункту договору, позивач надіслав відповідачці попередження від 11 грудня 2020 року вих. №5279 у якому повідомив про необхідність звільнення орендованого приміщення та виконання зобов`язань по здійсненню орендної плати, тобто позивач у такий спосіб повідомив про свої наміри припинити дію попереднього договору.

За таких обставин, строк дії попереднього договору позивач вважає припинився 31 грудня 2020 року, однак станом на час звернення до суду з цим позовом, ОСОБА_1 не звільнила зазначені вище приміщення.

Під час користування вказаним майном, що належного позивачу, ОСОБА_1 не виконувала умови договору щодо здійснення оплати за його користування за період з травня 2020 року по грудень 2020 року в результаті чого утворилася заборгованість з орендної плати у сумі 60139,97 грн, а за період з листопада 2020 року по жовтень 2021 року виникла заборгованість з компенсації податку на землю у сумі 13994,93 грн. Крім цього, позивач вважає, що з відповідачки ОСОБА_1 підлягає стягненню неустойка на підставі ст. 785 ЦК України та п.9.1 договору за період з січня 2021 року по день пред`явлення цього позову у розмірі 197139,90 грн, а також пеня в сумі 25093,71 грн та 3% річних у розмірі 7135,25 грн.

29 листопада 2022 року відповідачка ОСОБА_1 звернулася із зустрічним позовом у якому просила визнати попередній договір оренди №8/7 від 21 травня 2020 року, укладений між нею та Квартирно-експлуатаційним відділом м. Одеси недійсним з моменту його укладення;в задоволенні позову Одеського квартирно-експлуатаційного управління відмовити.

Зустрічний позов обґрунтований тим, що включення до оспорюваного правочину положень про передачу майна в момент підписання попереднього договору є ознакою удаваності цього договору, оскільки у даному випадку приховано укладання договору оренди державного майна.

Порядок укладання правочинів щодо оренди нерухомого майна регулюються Законом України «Про оренду державного та комунального майна», цей закон є спеціальним законодавством по відношенню до положень ЦК України.

Положення оспорюваного правочину суперечать вимогам спеціального законодавства, а сам договір є удаваним, оскільки укладений позивачем з метою уникнення передбачених законодавством процедур передачі в оренду державного майна.

Крім того, ОСОБА_1 зазначила, що вона тривалий час хворіла, у 2017 році постраждала внаслідок ДТП, що в подальшому відобразилося на стані її здоров`я. Унаслідок перенесених травм їй було встановлено 2 групу інвалідності. З листопада 2021 року вона була вагітна, а 23 липня 2022 року у неї народилася дитина. Фактично з 2020 року вона не має доступу до об`єкту оренди, це майно знаходиться у повному володінні позивача, у приміщенні відсутні її речі, а тому вона не створює позивачу перешкод у користуванні цим майном. Зважаючи на тяжкість хвороби, унаслідок якої їй було встановлено інвалідність, вона не в повній мірі розуміла нікчемність умов оспорюваного договору оренди.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 12 жовтня 2023 року відмовлено у задоволенні позову Одеського квартирно-експлуатаційного управління. Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсним з моменту підписання попередній договір оренди №8/7 від 21 травня 2020 року укладений між Квартирно-експлуатаційним відділом м. Одеси і ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі Одеське квартирно-експлуатаційне управління посилаючись на обставини якими обґрунтовує свій позов, вказує, що про обставини стосовно виникнення між сторонами правовідносин з оренди свідчать дії сторін вказаного вище правочину, а саме підписання акту-приймання-передачі нерухомого майна, відсутність жодних заперечень зі сторони ОСОБА_1 щодо передачі їй в оренду обумовленого договором майна, надсилання рахунків на оплату орендної плати, листування сторін, під час якого скаржником зазначалося про наявність заборгованості, при цьому судом першої інстанції безпідставно відмовлено у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості у заявленому розмірі, оскільки відповідний обов`язок зі сплати коштів ОСОБА_1 на користь позивача виникає у неї на підставі договірних зобов`язань та в силу положень закону, тому просить скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 жовтня 2023 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

На вказану апеляційну скаргу, ОСОБА_1 подала відзив у якому просить залишити без змін рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 жовтня 2023 року, апеляційну скаргу Одеського квартирно-експлуатаційного управління без задоволення. Правова позиція обґрунтована тим, що положення оспорюваного правочину суперечать вимогам спеціального законодавства, а сам договір є удаваним. Також звертає увагу, що скаржник у апеляційній скарзі посилається на ті ж самі обставини, що і у позові.

У судове засідання учасники справи не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином, що відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах, визначених ст. 367 ЦПК України колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає, виходячи з такого.

Судом першої інстанції встановлені та підтверджується матеріалами справи такі обставини.

21 травня 2020 року між Квартирно-експлуатаційним відділом м. Одеса (орендодавець) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (орендар) укладено попередній договір оренди №8/7 (а.с. 18а-21).

За умовами зазначеного вище договору орендодавець передає, а орендар приймає у тимчасове строкове платне користування (оренду) нерухоме військове майно (до моменту завершення процедури оформлення укладення основного договору) - нежитлове приміщення будівлі інв. №72 загальною площею 160 кв.м. військово містечка №210, за адресою: АДРЕСА_1 , вартість якого визначена на 15 травня 2020 року за незалежною оцінкою становить 405908 грн, тобто 2536,93 грн за 1 кв.м. (п.1.1 договору).

Назване в п.1.1 нерухоме майно орендодавець передає орендарю для розміщення майстерень, що здійснюють технічне обслуговування (п.1.2 договору).

Орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, вказаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору (п.2.1 договору).

У разі припинення цього договору майно повертається орендарем орендодавцем в належному стані, не гіршому ніж на час передачі його в оренду, з урахуванням нормального фізичного зносу. Орендодавець повинен скласти акт приймання-передачі та прийняття майна протягом одного місяця (п.2.3).

Оплата визначається на підставі методики розрахунку орендної плати затвердженої Кабінетом Міністрів України і становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку (травень 2020 року) 6765,13 грн (розрахунок стартової плати за базовий місяць згідно додатку 3 до Договору). Нарахування ПДВ на суму оплати здійснюється у порядку, визначеному чинним законодавством (п.3.1).

Оплата перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, підлягає індексації і стягується до держбюджету відповідно до чинного законодавства України з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості, з урахуванням індексації, за кожний день прострочення, включаючи день оплати (п.3.4).

Орендар зобов`язаний своєчасно і в повному обсязі сплачувати оплату за користування майном (п.5.2).

За невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством України (п.9.1).

Спори, які виникають за цим договором або у зв`язку з ним, не вирішені шляхом переговорів, вирішуються у судовому порядку (п.9.2. Договору).

Цей договір діє за ч.3 ст. 631 ЦК України з 21 травня 2020 року до моменту завершення процедури оформлення укладення основного договору оренди до 31 грудня 2020 року. В разі якщо жодна із сторін не заявить про свій намір припинити даний договір, а основний договір не буде укладено, даний договір пролонгується, але не більше ніж до 21 травня 2021 року (п.10.1).

Взаємовідносини сторін, не урегульовані цим договором, регулюються чинним законодавством (п. 10.12).

21 травня 2020 року за участі представників КЕВ м. Одеса та ОСОБА_1 складено акт інвентаризації нерухомого військового майна, а саме нежитлового приміщення будівлі інв. №72, яке характеризується задовільним станом (а.с. 22).

Цього ж дня, між КЕВ м. Одеса та ОСОБА_1 складено акт приймання-передачі нерухомого військового майна, а саме нежитлового приміщення будівлі інв. №72 загальною площею 160 кв.м. військового містечка № НОМЕР_1 , за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 23).

Також сторонами погоджено розрахунок стартової плати за базовий місяць оренди державного (військового) нерухомого військового майна, що знаходиться на балансі КЕВ м. Одеса у розмірі 6765,13 грн (а.с. 24).

11 грудня 2020 за вих. №5279 КЕВ м. Одеса надіслало ОСОБА_1 попередження у якому зазначило, що термін дії попереднього договору закінчується, а основний договір укласти на даний час відсутня можливість у зв`язку з тим, що у Міністерстві оборони України не визначений алгоритм передачі нерухомого майна в оренду, та просило протягом трьох робочих днів повернути орендоване майно, а також виконати зобов`язання по здійсненню виплат з орендної плати за травень-листопад 2020 у розмірі 51767,97 грн та податку на землю за цей період у сумі 5371,30 грн. Це попередження ОСОБА_2 не отримано, оскільки поштова кореспонденція була повернута без вручення адресату з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 25-27).

04 січня 2021 року за №32, КЕВ м. Одеса надіслало ОСОБА_1 претензію №345 на суму 57139,27 грн, 03 лютого 2021 року за №447 претензію №28 на суму 66356,50 грн, 06 серпня 2021 року за №2956 претензію №163 на суму 111212 грн, 10 вересня 2021 року №3391 претензію №196 на суму 121260,86 грн, які ОСОБА_1 не були отримані, так як поштова кореспонденція була повернута без вручення адресату з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 31-38).

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої, другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), відповідно до статті 610 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припиненні зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

Відповідно до частини першої статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Попередній договір щодо купівлі-продажу об`єкта незавершеного будівництва або майбутнього об`єкта нерухомості підлягає нотаріальному посвідченню.

Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства (частина друга статті 635 ЦК України).

Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення (частина третя статті 635 ЦК України).

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили (ч.2 ст. 235 ЦК України).

Оспорюваний договір є удаваним правочином, оскільки за своїм правовим змістом фактично є договором оренди державного майна з огляду на те, що містить усі ознаки договору оренди (передача майна в користування, строковість, оплатність, мета - здійснення господарської діяльності).

Отже, оскільки при вчиненні удаваного правочину настання його мети - приховати інший правочин, бажають досягти обидві сторони, то до відносин цих сторін застосовуються правила того правочину, якому відповідала внутрішня воля сторін і який вони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши, що певний правочин вчинено з метою приховати інший правочин (удаваний правочин), суд на підставі частини другої статті 235 Цивільного кодексу України має виходити з того, що сторонами вчинено саме той правочин, який вони мали на увазі, і розглянути справу по суті із застосуванням правил, що регулюють цей останній правочин. Якщо він суперечить закону, суд має прийняти рішення про визнання його недійсним із застосуванням, за необхідності, відповідних правових наслідків.

За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк (ч.1 ст. 759 ЦК України).

За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст. 762 ЦК України).

Оскільки предметом договору оренди є нерухоме державне майно, а саме нежитлове приміщення будівлі, тому до спірних правовідносин застосовуються норми Закону України "Про оренду державного та комунального майна" № 157-IX від 03 жовтня 2019 року, які регулюють правові, економічні та організаційні відносини, пов`язані з передачею в оренду майна, що перебуває в державній та комунальній власності, майна, що належить Автономній Республіці Крим, а також передачею права на експлуатацію такого майна врегульовані Законом України.

Договір оренди формується на підставі примірного договору оренди, що затверджується: Кабінетом Міністрів України - щодо майна державної власності. Договір оренди може відрізнятися від примірного договору оренди, якщо об`єкт оренди передається в оренду з додатковими умовами. Рішенням Кабінету Міністрів України (представницького органу місцевого самоврядування - для комунального майна) можуть бути передбачені особливості договору оренди майна, що передається в оренду з додатковими умовами (ч.1 ст. 16 Закону тут і надалі у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Усі договори оренди, а також зміни і доповнення до них підлягають публікації в ЕТС згідно з Порядком передачі майна в оренду (ч.6 ст. 16 Закону).

Постановою Кабінету Міністрів України "Про затвердження примірних договорів оренди державного майна" від 12.08.2020 N 820 затверджено примірний договір оренди нерухомого майна, іншого окремого індивідуально визначеного майна, що належить до державної власності.

Як убачається із договору, що міститься у матеріалах справи, цей правочин укладено за іншою (відмінною) формою, а ніж примірний договір оренди нерухомого майна, іншого окремого індивідуально визначеного майна, що належить до державної власності, яка затверджена Постановою Кабінету Міністрів Українивід 12 серпня 2020 № 820.

При цьому, аналіз змісту договору, укладеного сторонами, не містить положень про те, що об`єкт оренди було передано в оренду з додатковими умовами, тобто відсутні правові підстави для того, щоб цей договір оренди міг відрізнятися від примірного договору оренди.

Крім того, матеріали справи не містять відомостей про те, що вказаний правочин після його укладення було опубліковано в електронній торговій системі, як того вимагає ч.6 ст. 16 Закону.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (ч.1 ст. 216 ЦК України).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Судам відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 ЦК України, тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК України, тощо).

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.

Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Відповідно до статей 215, 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Частиною другою статті 215 ЦК України передбачено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Таким чином оспорюваний правочин є недійсним в силу визнання його судом, а нікчемний - в силу припису закону.

Встановивши, що оспорюваний договір укладений сторонами не на підставі примірного договору оренди, а у іншій формі, що суперечить вимогам ст. 16 Закону, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для визнання цього правочину недійсним.

З огляду на те, що недійсний правочин не створює для сторін зобов`язань, правові підстави для стягнення з ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 414861,54 грн, як про те просить скаржник відсутні.

Доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 має доступ до вказаного вище приміщення та фактично його використовує матеріали справи не містять.

Отже колегія суддів вважає вірними висновки суду про відмову в задоволенні позову Одеського квартирно-експлуатаційного управління, оскільки останнім не доведено підстав пред`явленого до ОСОБА_1 позову усупереч вимог ст. ст. 12,81 ЦПК України, що є його процесуальним обов`язком, та задоволення зустрічного позову відповідачки, з вказаних вище підстав.

Інші доводи апеляційної скарги за своїм змістом та суттю є обґрунтуванням позовних вимог і зводяться до суб`єктивного тлумачення скаржником норм права, та незгоди з висновками суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду, також фактично зводяться до переоцінки доказів наданої судом першої інстанції без посилання на обставини, які не були враховані під час вирішення цієї справи.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає вірними та обґрунтованими зазначені вище висновки суду з якими не погоджується скаржник.

Доказів які б спростували правильні висновки суду скаржником не надано.

Порушень судом норм процесуального права колегією суддів не встановлено.

Отже доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За таких обставин колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування рішення суду, з мотивів наведених у апеляційній скарзі.

У відповідності ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а рішення суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст.367, 374, 375, 381-384 ЦПК України

постановив:

Апеляційну скаргу Одеського квартирно-експлуатаційного управління залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Повний текст постанови складено 30 вересня 2024 року.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: В.В. Кострицький

М.В. Назарова