Дата документу 12.11.2024 Справа № 336/8981/24
Запорізький апеляційний суд
Єдиний унікальний № 336/8981/24 Головуючий у 1-й інстанції: Петренко Л.В.
Провадження № 22-ц/807/2133/24 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідача Подліянової Г.С.,

суддів: Гончар М.С.,

Кочеткової І.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 жовтня 2024 року про повернення позовної заяви у справі за позовною завою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , треті особи: Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Запорізькій області Управління державної реєстрації Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Коноваленко Олена Вікторівна про встановлення батьківства, визнання протиправним та скасування свідоцтва на частину у праві на спадщину за законом після сина, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2024 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 звернулися до суду із позовом до ОСОБА_4 , треті особи: Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Запорізькій області Управління державної реєстрації Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Коноваленко Олена Вікторівна про встановлення батьківства, визнання протиправним та скасування свідоцтва на частину у праві на спадщину за законом після сина.

В обґрунтування позову зазначено, що в 1995 році ОСОБА_5 познайомилася з ОСОБА_6 , між ними встановилися відносини чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 народила сина ОСОБА_1 , у зв`язку з чим 11 лютого 1997 року відділом реєстрації актів громадянського стану Комунарського району м. Запоріжжя видано свідоцтво про народження НОМЕР_1 , актовий запис №113 та у графі: «Батько» вказано ОСОБА_7 та «Мати» зазначено ОСОБА_5 .

В подальшому 13 березня 1999 року ОСОБА_6 та ОСОБА_5 уклали шлюб, після реєстрації якого, остання, за своїм бажанням обрала прізвище чоловіка - ОСОБА_8 . ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 з особистих мотивів змінив своє прізвище на ОСОБА_9 , що негативно було сприйнято його родиною, в тому числі його матір`ю.

З грудня 1995 року подружжя проживало у садибному будинку, який збудований за життя бабусею та дідусем ОСОБА_7 , проте не був переоформлений.

ІНФОРМАЦІЯ_3 у шлюбі батьків ОСОБА_1 , народився його брат - ОСОБА_10 , про що 02 липня 2010 року Шевченківським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, в книзі реєстрації народжень зроблено відповідний актовий запис за №780. При цьому, у графі: «Батько» визначено ОСОБА_7 , а «Мати» вказано ОСОБА_2 та видано свідоцтво серії НОМЕР_2 .

Шлюб між батьками ОСОБА_11 і ОСОБА_12 , а саме ОСОБА_2 та ОСОБА_7 було розірвано рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 січня 2018 року у справі №2/236/678/18. Проте, ОСОБА_7 продовжував підтримувати нормальні стосунки з колишньою сім`єю.

ІНФОРМАЦІЯ_4 загинув ОСОБА_7 внаслідок злочинного повномаштабного вторгнення російських військ на територію України. Спадкова справа була відкрита за заявою ОСОБА_4 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Коноваленко О.В., яка видала свідоцтво про право на спадщину серії та номеру 2101, видане 30 червня 2023 року, яке позивачі вважають неправомірне, оскільки нотаріус не встановила кола осіб спадкоємців після померлого. При цьому, нотаріус відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ..

На підставі вищевикладеного, просили суд встановити, що померлий ОСОБА_7 є батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Визнати протиправним видачу ОСОБА_4 та скасувати свідоцтво про право на спадщину серії та номеру 2101, видане 30 червня 2023 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Коноваленко О.В..

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від12 вересня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 залишено без руху (а.с. 43-46).

23 вересня 2024 року до суду надійшла спільна заява позивачів про усунення недоліків, подана останніми засобами поштового зв`язку 18 вересня 2024 року (а.с.50-53).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 жовтня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 визнано неподаною та повернуто позивачам у зв`язку із невиконанням вимог ухвали про залишення позовної заяви без руху. Позивачам роз`яснено, що повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви (а.с.54-57).

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 подали апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, просять ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвала суду від 01 жовтня 2024 року є необгрунтованою та винесена завдяки надмірному формалізму. Вимоги ухвали про залишення позовної заяви без руху були виконані, шляхом подання у встановлений в ухвалі п`ятиденний строк заяви про усунення недоліків, в якому позивачі зазначили свою позицію вибрану щодо захисту своїх порушених прав, що є їх правом. Звертають увагу на те, що ними норми законодавства не порушені, ухвала перешкоджає у доступі до правосуддя.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України, до суду не надходило. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 6 ст. 353 ЦПК України передбачено оскарження ухвали суду першої інстанції про повернення заяви позивачеві (заявникові).

Відповідно до ч. 13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи викладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з п. 6) ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженні у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам не відповідає.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що позивачі не виконали вимоги ухвали Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 жовтня 2024 року про залишення позовної заяви без руху у визначений в ухвалі строк, тому відповідно до ч. 3 ст. 185 ЦПК України суд першої інстанції дійшов висновку, що позовна заява підлягає поверненню позивачам.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитися не може з наступних підстав.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

За положеннями ст. ст. 55,124 Конституції України та ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною першою статті15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиноюпершоюстатті16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Однією з основних засад судочинства, визначених п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Згідно ст. 55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободу від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ст. 1 "Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод" високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначенні в розділі І "Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод".

Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Так, відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

У такий спосіб здійснюється "право на суд", яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати "вирішення" спору судом (рішення у справі "Кутіч проти Хорватії", заява N 48778/99).

Україна, як учасниця Конвенції, повинна створювати умови для забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, необхідно уникати надто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішенні питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.

Зокрема, у рішенні від 04 грудня 1995 року у справі "Беллет проти Франції" ЄСПЛ зазначив, що ст. 6 Конвенції визначає гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданого національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання в її права.

У рішенні від 13 січня 2000 у справі "Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії" та в рішенні від 28 жовтня 1998 року у справі "Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії" ЄСПЛ указав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням § 1 ст. 6 Конвенції.

З матеріалів справи вбачається, що у вересні 2024 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 звернулися до суду із вищезазначеним позовом. (а.с.1-7).

Ухвалою Шевчеківського районного суду м. Запоріжжя від 12 вересня 2024 року позовну заяву залишено без руху для усунення недоліків (а.с.43-46).

Постановляючи вказану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що позовна заява не відповідає вимогам п. 5, 8, 9 ч. 3 ст. 175, ч. 5 ст. 177 ЦПК України, а саме: позивачі вказують, що нотаріус відмовив їм у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_7 , проте не зазначають таких доказів. Позивачі не підтверджують доказами родинного зв`язку ОСОБА_1 з померлим спадкодавцем. Позивачі просять визнати протиправним та скасувати свідоцтво про право на спадщину №2101, видане 30.06.2023 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Коноваленко Оленою Вікторівною, проте оскаржуваного свідоцтва до позовної заяви не надають та причини не можливості надання такого документи не зазначають. Долучені до позовної заяви документи у копіях не засвідчені у належний спосіб. Суд також зазначив, що позивачі протягом короткого проміжку часу подали до суду аналогічний позов до того самого відповідача, з тим самим предметом та з тих самих підстав, та не виконали недоліки, які були зазначені в ухвалі судді Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 12 серпня 2024 року, що на думку суду свідчить, що такі дії вчинені з метою маніпуляції автоматизованим розподілом справ між суддями, з метою обрання конкретного судді для розгляду вказаної цивільної справи (а.с.43-46).

Копія ухвали Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 вересня 2024 року направлена ОСОБА_13 , ОСОБА_14 на зазначену ними в позовній заяві адресу: АДРЕСА_1 , що підтверджується відповідним супровідним листом від 12 вересня 2024 року за вих.№336/8981/24/27288/2024 (а.с.47).

Як вбачається з рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення із тренінг номером 06 902 544 291 51, ухвалу від 17 вересня 2024 року ОСОБА_2 отримала 17 вересня 2024 року (а.с.49).

Як вбачається з рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення із тренінг номером 06 902 544 296 82, ухвалу від 17 вересня 2024 року ОСОБА_1 отримав 18 вересня 2024 року (а.с.48).

Враховуючи, що ухвалу Шевченківського районного суду від 12 вересня 2024 року про залишення позову без руху отримано ОСОБА_2 , у відділенні Укрпошта 69071 - 17 вересня 2024 року, ОСОБА_1 - 18 вересня 2024 року останнім днем строку для усунення недоліків ухвали суду слід вважати 23 вересня 2024 року (перший робочий день, понеділок).

На виконання вимог ухвали Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 вересня 2024 року, позивачі у передбачені строки подали до суду засобами поштового зв`язку 18 вересня 2024 року заяву про усунення недоліків позовної заяви (а.с.50-53).

Дана заява про усунення недоліків надійшла до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя 23 вересня 2024 року (вх.№3224/24).

В заяві про усунення недоліків позивачі зазначили, що суд залишив поза увагою приписи статті 189 ЦПК України щодо завдань підготовчого провадження. Позивачі виклали в позовній заяві обставини, якими обґрунтували свої вимоги, зазначили докази, які вважали за потрібне надати суду для розгляду спору. Усталена практика національних суддів свідчить про те, що на стадії вирішення питання щодо відкриття провадження у справі суддя не вправі вирішувати питання достатності доказів, поданих позивачем на обґрунтування своїх вимог, а кожна сторона може розпорядитися своїми процесуальними правами на власний розсуд та несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відсутність певних доказів не перешкоджає розгляду справи, за результатами якого вирішується питання про доведеність чи недоведеність пред`явлених позовних вимог, оцінка доказів є можливою виключно на стадії розгляду справи по суті. Крім того, на вимогу суду щодо не засвідчення позивачами належним чином копій документів, позивачі зазначили, що надаючи письмові документи у якості доказів, вони їх прошили, на останній сторінці вказали «Копії» та «Згідно з оригіналом», а також проставивши «Дату» скріпили своїми підписами. З урахуванням викладеного, просили суд вважати, що недоліки ними виправлені та відкрити провадження у цій справі.

Відповідно до положень статті 175 ЦПК України, у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Позовна заява подається до суду в письмовій формі і підписується позивачем або його представником, або іншою особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи.

Позовна заява повинна містити: найменування суду першої інстанції, до якого подається заява; повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку, офіційної електронної адреси та адреси електронної пошти; зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються; зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору; відомості про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися; перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви; попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи; підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.

У позовній заяві можуть бути вказані й інші відомості, необхідні для правильного вирішення спору.

Суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху (абзац перший частини першої статті 185 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 185 ЦПК України в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві (частина третя статті 185 ЦПК України).

Звертаючись до суду з позовною заявою про встановлення батьківства, визнання протиправним видачу та скасування свідоцтва на 1/2 частину у праві на спадщину за законом, позивачі виклали в ній обставини, якими вони обґрунтовують необхідність на їх думку захисту свого порушеного права та надади докази, які їх підтверджують.

Незгода суду з наведеним у позовній заяві обґрунтуванням, не є підставою для залишення позовної заяви без руху та визнання її неподаною та повернення позивачам.

Жодним законом не передбачено надання певного переліку доказів до позовної заяви.

Чинним ЦПК України не визначено ані ступеню деталізації обґрунтування позовних вимог, ані конкретного переліку доказів, які мають бути подані на підтвердження тієї чи іншої вимоги.

Згідно ч. 1 ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

На стадії вирішення питання щодо відкриття провадження у справі суддя не вправі вирішувати питання достатності доказів, поданих позивачем на обґрунтування своїх вимог, а кожна сторона може розпоряджатися своїми процесуальними правами на власний розсуд та несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, відсутність певних доказів не перешкоджає розгляду справи, за результатами якого вирішується питання про доведеність чи недоведеність пред`явлених позовних вимог, оцінка доказів є можливою виключно на стадії розгляду справи по суті.

До подібних висновків Верховний Суд дійшов у постановах: від 08 квітня2020 року у справі N 761/41071/19 (провадження N 61-2192св20); від 25 січня 2021 року у справі N 308/13063/19 (провадження N 61-7912св20).

З аналізу викладеного, вбачається, що суд першої інстанції повинен надавати оцінку доказам під час розгляду справи по суті, а відсутність належного доказу на підтвердження викладених позовних вимог, не є підставою для залишення позовної заяви без руху та, в подальшому, її повернення позивачеві в порядку ст. 185 ЦПК України.

Таким чином, враховуючи, що позивачі виклали обставини, якими обґрунтовують свої вимоги, надали докази якими, на їх думку, ці обставини підтверджуються, підстав повертати позовну заяву у суду першої інстанції не було.

Отже, ухвала суду першої інстанції обмежує права позивачів та перешкоджає їм у доступі до правосуддя.

Також колегія суддів зауважує, що визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів, відповідно до вимог процесуального закону можливо на стадії підготовчого провадження.

Оцінка законності та обґрунтованості позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 має бути надана судом під час розгляду справи по суті.

Сама по собі процесуальна неможливість оскарження ухвали про залишення позовної заяви без руху не зобов`язує позивачів беззаперечно виконувати вимоги суду, щодо усунення недоліків, якщо ці вимоги не відповідають вимогам закону.

Таким чином, помилковим є висновок суду першої інстанції про те, що позивачі так і не усунула недоліки позовної заяви в повному обсязі.

Щодо неналежно засвідчених копії документів доданих до позовної заяви, то слід зазначити, що позовну заяву подано у письмовому вигляді. Надаючи письмові документи у якості доказів, вони їх прошили, на останній сторінці вказали «Копії» та «Згідно з оригіналом», а також проставивши «Дату» скріпили своїми підписами (а.с.1-34).

Верховний Суд неодноразово зазначав, що при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, установлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції (постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 05 серпня 2020 року в справі N 177/1163/16-ц (провадження N 61-2250св20), від 12 січня 2022 року в справі N 234/11607/20 (провадження N 61-15126св21); Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 22 липня 2021 року в справі N 340/141/21 (адміністративне провадження N К/9901/18182/21).

Подібні висновки, викладено у постанові Верховного Суд від 28 березня 2023 року у справа N 260/1322/21.

Колегія суддів звертає увагу на те, що, вирішуючи питання про повернення позовної заяви, суд першої інстанції в оцінці спірних правовідносин повинен був взяти до уваги системне тлумачення норм ЦПК України, які регулюють порядок звернення до суду в письмовій формі, а також керуватися обов`язком суду сприяти учасникам справи у реалізації їх процесуальних прав з дотриманням принципу розумності та пропорційності, з метою уникнення надмірного формалізму, із додержанням балансу між метою забезпечення належної процесуальної поведінки сторони та забезпеченням її права на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Таким чином, повернення позовної заяви з підстав, наведених судом першої інстанції, є формальним та сумнівним з точки зору дотримання права позивача на доступ до правосуддя, проголошеного статтею 55 Конституції України та статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. При поверненні позовної заяви суд першої інстанції виявив надмірний формалізм та непропорційність між застосованими засобами (повернення позовної заяви) та поставленою метою (реалізацією особою права на судовий захист).

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд доходить висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги та наявності правових підстав для скасування оскаржуваної ухвали суду першої інстанції з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, з підстав, передбачених п.4 ч.1 ст.379 ЦПК України (порушення норм процесуального права).

Питання щодо стягнення судового збору за подачу апеляційної скарги на цій стадії апеляційним судом не вирішується, оскільки розглядається лише процесуальне питання, а не вирішується справа по суті.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 379, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 - задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 жовтня 2024 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 12 листопада 2024 року.

Головуючий, суддя Суддя Суддя

Подліянова Г.С. Гончар М.С. Кочеткова І.В.