Житомирський апеляційний суд
Справа №296/8424/23 Головуючий у 1-й інст. Шкиря В. М.
Категорія 68 Доповідач Борисюк Р. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2024 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Григорусь Н.Й., Трояновської Г.С.,

з участю секретаря

судового засідання Журавської Д.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Житомирі цивільну справу № 296/8424/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - орган опіки та піклування Житомирської міської ради, про встановлення факту проживання неповнолітніх дітей разом з батьком та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - орган опіки та піклування Житомирської міської ради, про визначення місця проживання дитини,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 14 червня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Шкирі В.М. у місті Житомирі,

в с т а н о в и в :

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся з даним позовом, в якому просив встановити факт проживання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 з ним.

Позов мотивував тим, що 24 червня 2006 року між ним та ОСОБА_2 було укладено шлюб, від якого мають трьох неповнолітніх дітей: синів ОСОБА_3 і ОСОБА_4 та доньку ОСОБА_5 .

З початку лютого 2023 року відповідачка для налагодження свого особистого життя залишила дітей на проживанні з ним та з тих пір проживає окремо від нього і дітей. Потім у березні 2023 року подала позов про розірвання шлюбу без будь-якої вимоги щодо місця проживання дітей. За рішенням Корольовського районного суду міста Житомира від 25 серпня 2023 року шлюб розірвано.

06 лютого 2024 року ОСОБА_2 подала зустрічний позов, в якому просила визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_5 з нею. Мотивувала свої вимоги тим, що шлюб із ОСОБА_1 розірвано.

Зазначала, що 24 червня 2006 року між сторонами зареєстровано шлюб. Від шлюбу вони мають трьох неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . 25 серпня 2023 року рішенням Корольовського районного суду міста Житомира шлюб між сторонами розірвано. Вона змушена була залишити спільне помешкання, оскільки подальше спільне проживання із відповідачем стало нестерпним. Діти залишилися проживати за місцем їх реєстрації у їх спільній квартирі. Старші діти досягли 14-річного віку, тому відносно них питання не ставиться.

Рішенням Корольовського районного суду міста Житомира від 14 червня 2024 року позов ОСОБА_1 - залишено без задоволення. Зустрічний позов ОСОБА_2 - задоволено. Визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 із матір`ю - ОСОБА_2 , вирішено питання судових витрат.

У поданій апеляційній скарзі, ОСОБА_1 просить рішення місцевого суду в частині залишення його позову скасувати та ухвалити нове рішення в цій частині, яким його первісні позовні задовольни частково та встановити факт проживання неповнолітніх дітей, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з батьком - ОСОБА_1 .

Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвалене рішення є незаконним та необґрунтованим, оскільки ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції, викладені в рішенні не відповідають обставинам справи.

Вказує, що встановлення факту проживання неповнолітніх дітей зі ним необхідне для попередження у майбутньому ситуацій, у яких третіми особами такий факт апріорі визнаватись не буде (наприклад, у навчальних закладах, медичних установах, органах соціального захисту населення). При цьому, факт реєстрації місця проживання неповнолітніх дітей за його реєстрацією не може слугувати однозначним підтвердженням факту їх проживання разом з ним, оскільки місце реєстрації та місце проживання є різними правовими категоріями.

Зазначає, що питання про визначення місця проживання дітей з батьком для фіксації вже існуючого факту спільного проживання дітей з батьком в судовому порядку він ставити не може, оскільки діти вже досягай 10- річного віку, а тому, згідно частини 2 статті 160 Сімейного кодексу України, їх місце проживання з батьком вже визначене їх спільною згодою та не оспорюється, однак не вистачає лише встановлення у судовому порядку цього факту, що має юридичне значення, для його фіксації судовим рішенням.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду.

У судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги та надав пояснення які відповідають їй.

ОСОБА_2 апеляційну скаргу не визнала та просила відмовити у її задоволенні, а рішення місцевого суду залишити без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 оскаржує рішення суду першої інстанції лише в частині відмови в задоволенні його позовних вимог про встановлення факту проживання дітей з батьком. Рішення суду в частині задоволених позовних вимог зустрічного позову про визначення місця проживання дитини не оскаржується, а тому апеляційним судом в цій частині не перевіряється.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , місцевий суд мотивував своє рішення тим, що факт проживання неповнолітніх дітей із батьком на момент звернення до суду ніким не заперечується. Крім того ОСОБА_1 не довів, що будь-хто з юридичних чи фізичних осіб заперечував той факт, що станом на 29 серпня 2023 року (день подачі позову) його діти проживали спільно з ним, як батьком.

Колегія суддів погоджується з такими висновками з огляду на таке.

Згідно із частиною 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом частини 5 статті 12 ЦПК України, на суд покладається обов`язок щодо сприяння всебічному і повному з`ясуванню обставин справи шляхом роз`яснення особам, які беруть участь у справі, їх прав та обов`язків, попередження про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяння здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених законом.

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на розгляд своєї справи у суді, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий судовий розгляд.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що сторони з 24 червня 2006 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який 25 серпня 2023 року рішенням Корольовського районного суду міста Житомира розірвано (а.с.3, 39-40).

Від шлюбу мають трьох неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (17 років), ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (14 років) та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (11 років), що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а.с.4-6).

Під час перебування у шлюбі, 25 грудня 2012 року сторони придбали квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстрували за ОСОБА_1 (а.с.41-43).

Згідно Витягів з реєстру Житомирської територіальної громади №2023/003078671, №2023/003083207 від 19 квітня 2023 року та довідки про реєстрацію місця проживання управління ведення реєстру територіальної громади Житомирської міської ради №10-14/17428 від 16 липня 2019 року, діти сторін зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_1 , що не оспорюється сторонами (а.с.7-9).

Всі діти відмінно характеризуються за місцем навчання, про що свідчать характеристики з навчальних закладів (а.с.10-12).

Згідно акту №18042023/3 за підписом ОСОБА_1 , як голови ОСББ, він та його неповнолітні діти проживають разом з ним за адресою: АДРЕСА_1 , а мати дітей - ОСОБА_2 разом з ними не проживає з 08 лютого 2023 року (а.с.13).

ОСОБА_1 позитивно характеризується за місцем роботи - ТОВ "Електрофорс" про що надано характеристику.

ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 з 19 вересня 1998 року (а.с.22), має у приватній власності квартиру (розмір частки 1/1) за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.44), яку отримала у спадок від ОСОБА_9 (а.с.46).

Також місцевим судом встановлено, що за судовим наказом від 01 червня 2023 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягуються аліменти на утримання трьох дітей в розмірі 1/2 частини всіх видів доходу, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісяця починаючи з 09 травня 2023 року і до досягнення дітьми повноліття (а.с.47).

Відповідно до частин 2, 8, 9 статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України частина 7 стаття 7 СК України).

За приписами частин 2, 4 статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» (надалі Закон) кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Частиною 1 статті 12 Закону встановлено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Статтею 8 цього Закону передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (частини 1, 2 статті 155 СК України).

Згідно із статтею 157 цього Кодексу питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Частиною 1 статті 160 СК України визначено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (стаття 161 СК України).

Згідно з вимогами статті 8 СК України якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами ЦК України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 стаття 3 ЦК України).

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Згідно із частинами 1 та 2 статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах(частина 2, 3 стаття 13 ЦК України).

Колегія суддів вважає за необхідне наголосити на тому, що як зазначалося вище, сімейні відносини базуються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Загальні засади (принципи) мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Справедливість - це одна з основних засад права, яка є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Зазначені правові висновки щодо дотримання принципу справедливості висловив Конституційний Суд України у рішеннях від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003, від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004.

Дії учасників сімейних правовідносин мають бути добросовісними, характеризуватися чесністю, відкритістю й повагою до інтересів інших членів суспільства. Водночас учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками сімейних відносин для уникнення виконання встановлених законом обов`язків. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа використовувала право на зло; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб, держави (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів ; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов: настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які потерпають від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб.

Подібні висновки висловлені у постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17.

Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників сімейних правовідносин, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (постанова Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц).

Колегія суддів враховує, що ОСОБА_5 яка досягла 12-річного віку, висловила бажання проживати з матір`ю, а ОСОБА_3 (17 років) та ОСОБА_4 (14 років) проживають з батьком, даний факт ніким не заперечується та не оспорюється.

За правилами статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно положень частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що будь-хто з юридичних чи фізичних осіб заперечував той факт, що його неповнолітні сини проживають разом із ним. Таких доказів також не встановлено судом.

Відтак, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні первісного позову відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи апеляційної скарги щодо незаконності рішення місцевого суду, наведені у скарзі, не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які ґрунтовно, повно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди апелянта з висновками щодо їх оцінки.

Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими, а рішення суду є законним та ґрунтується на встановлених обставинах справи.

Відтак, у відповідності до положень статті 375 ЦПК України, колегія дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду - без змін.

За приписами частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи, немає.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 14 червня 2024 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений: 15 листопада 2024 року.