Провадження № 4-с/761/126/2024
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2024 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді: Пономаренко Н.В

за участю секретаря: Яцишина А.О.

скаржника: ОСОБА_1

розглянувши в судовому засіданні в залі суду в місті Києві скаргу ОСОБА_1 , суб`єкт оскарження: Головний державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Коломієць Інна Миколаївна, заінтересована особа: Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві про визнання дій протиправними, скасування постанови та зобов`язання вчинити дії, -

встановив:

До Шевченківського районного суду м. Києва надійшла скарга ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Головний державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Киї) Коломієць І.М., Головне управління Пенсійного фонду України, на рішення державного виконавця про закінчення виконавчого провадження, відповідно до якої скаржник просить суд:

1. Визнати неправомірними дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Коломієць І.М. щодо винесення постанови про закінчення виконавчого провадження від 12.03.2024 р. у виконавчому провадженні ВП № НОМЕР_1;

2. Скасувати постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Коломієць І.М. про закінчення виконавчого провадження від 12.03.2024 р. у виконавчому провадженні ВП№ НОМЕР_1;

3. Зобов`язати головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Коломієць І.М відновити виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа виданого 29.09.2023 р. Шевченківським районним судом м. Києва про зобов`язання Головного управління пенсійного фонду України і м. Києві виплатити ОСОБА_1 належні мені на праві власності кошти - пенсію, яка була призначена, нарахована та невиплачена померлому в грудні 2018 року ОСОБА_2 в сумі 337 365, 77 грн.

В обґрунтування скарги зазначено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 01.12.2022 р. по справі №761/39059/21 позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління пенсійного фонду України в м. Києві про визнання права власності на спадкове майно (недоотриману пенсію) в порядку спадкування, стягнення недоотриманої пенсії набутої в порядку спадкування - були задоволені та визнано за нею - в порядку спадкування за законом право власності на недоотриману пенсію після померлого в грудні 2018 року батька ОСОБА_2 в сумі 337 365 гривень 77 копійок. Судом зобов`язано Головне управляння пенсійного фонду України в м. Києві виплатити їй ОСОБА_1 пенсію, яка була призначена, нарахована та невиплачена. Вказане рішення набрало законної сили 08.05.2023. 06.10.2023 року Відділом примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) було відкрито виконавче провадження ВП № НОМЕР_1 про зобов`язання Головного управління пенсійного фонду України в м. Києві виплатити ОСОБА_1 пенсію, яка була призначена, нарахована та не виплачена померлому в грудні 2018 року ОСОБА_2 в сумі 337 365, 77 грн.

У скарзі вказано, що 16.04.2024 ОСОБА_1 випадково стало відомо, що 12.03.2024 р. державний виконавець виніс постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № НОМЕР_1 на підставі п. 11 ч. 1 ст. 39, ст.40 Закону України «Про виконавче провадження». Вона вважає постанову головного державного виконавця Коломієць І.М. про закінчення виконавчого провадження від 12.03.2024 р. незаконно, необґрунтованою, передчасною та такою що підлягає скасуванню. Головним державним виконавцем не в повному обсязі здійснено заходи щодо виконання посадових прав та обов`язків, передбачених ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки в постанові про закінчення виконавчого провадження зазначено, що всі дії згідно ч. 3 ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження» виконано. Вважає дій державного виконавця при винесенні постанови про закінчення виконавчого провадження, неправомірними зокрема на те, що державний виконавець не здійснив заходів примусового виконання рішення у спосіб та в порядку, які встановлені Законом України «Про виконавче провадження», порушив принципи законності, диспозитивності виконавчого провадження, виконавчі дії не були вчинені неупереджено, ефективно, своєчасно, в повному обсязі, як цього вимагає законодавство України.

Скаржником вказано, що вона неодноразово зверталась до головного державного виконавця (24.10.23 та 28.11.2023 р.) з клопотаннями про арешт грошових коштів, які належать мені на праві власності та знаходяться на рахунках Пенсійного фонду України, але державним виконавцем вказані клопотання було проігноровано, арешт на кошти не накладено, рахунки на яких знаходяться належні мені на праві власності кошти-не встановлено та як наслідок передчасно винесено постанову про закінчення виконавчого провадження. Зазначено, що Зміст оскаржуваної постанови свідчить про те, що закінчення виконавчого провадження державний виконавець мотивував вчиненням дій з винесення двох постанов про накладення на боржника штрафу і надіслання повідомлення про вчинення боржником злочину. Вважає, що державний виконавець встановивши, що боржник не виконав судове рішення, безпідставно не мотивував, чому це рішення суду не може бути виконане без участі боржника, отже закриття виконавчого провадження є передчасним. Державний виконавець не встановив та не дослідив рахунки, які відкрити Пенсійним фондом України та на яких зберігаються кошти у сумі 337 365,00 грн., які є відповідно до рішення суду є її власністю. Безпідставно не виніс рішення щодо арешту вказаних коштів. Якщо суд своїм судовим рішенням встановив, що кошти у сумі 337 365 гривен 77 копійок є її власністю та знаходяться в органі Пенсійного фонду (боржника), то вони повинні знаходитись на рахунку боржника в банківській установі. Відповідно, державний виконавець зобов`язаний встановити на яких рахунках боржника в банківських установах знаходиться її власність - кошти у сумі 337 365 гривен 77 копійок та здійснити заходи з примушення в законний спосіб боржника до перерахування їй її власності. Постанова державного виконавця не містять доказів щодо вжиття державним виконавцем усіх необхідних заходів, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», до примусового виконання рішення, хоча повторне невиконання боржником рішення, яке може бути виконане без його участі, зобов`язує державного виконавця вжити зазначених заходів поряд із накладанням арешту на грошові кошти на рахунках Пенсійного фонду України. Самі по собі вчинені державним виконавцем виконавчі дії (перевірка виконання судового рішення, винесення двох постанов про накладення на боржника штрафів та надіслання подання про вчинення злочину) не є належними та достатніми заходами виконання судового рішення. Накладення штрафів і внесення подання (повідомлення) правоохоронним органам є лише заходами з метою притягнення до відповідальності боржника за невиконання без поважних причин виконавчого документа.

Скарга мотивована тим, що з огляду на викладене, враховуючи, що обставин, за яких прийняте у цій справі рішення не може бути виконано без участі боржника не встановлено, не встановлено зазначене також і з постанови державного виконавця, вважаю дії державного виконавця не законними, неправомірними, та передчасними, а винесена постанова про закінчення виконавчого провадження від 12.03.2024 року підлягає скасуванню судом як незаконна, необґрунтована та винесена передчасно, без виконання всіх дій які встановлені Законом України «Про виконавче провадження».

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 07.05.2024 року вказану скаргу було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 22.05.2024 року прийнято до розгляду вказану скаргу та призначено до розгляду в судовому засіданні.

В судовому засіданні 22.08.2024 скаржник вимоги заяви підтримала та просила її задовольнити.

Інші заінтересовані особи в судове засідання не з`явились, про місце, час та дату судового засідання повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Відповідно до частини другої статті 450 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

З огляду на наведені правові приписи, суд дійшов висновку про розгляд скарги за відсутності заінтересованих осіб.

Вислухавши пояснення скаржника, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що скарга підлягає задоволенню, з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У п. 9 ч.3 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Стаття 2 Закону України «Про виконавче провадження» регламентує, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: верховенства права; обов`язковості виконання рішень; законності; диспозитивності; справедливості, неупередженості та об`єктивності; гласності та відкритості виконавчого провадження; розумності строків виконавчого провадження; співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Згідно із ст. 3 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом.

Закон України «Про виконавче провадження» є спеціальним законом, що регулює виконання рішень судів, інших органів (посадових осіб).

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Відповідно до ч 1 та п. 2 ч. 2 ст. 18 ЗУ Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів». (ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження»).

Згідно з положеннями частин 2 і 3 ст. 451 ЦПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що 12.03.2024 головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Коломієць Інною Миколаївною про закінчення виконавчого провадження ВП № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа-дубліката №761/39059/21 виданого 29.09.2023 Шевченківським районним судом міста Києва про зобов`язання Головного управління пенсійного фонду України в м. Києві виплатити ОСОБА_1 пенсію, яка була призначена, нарахована та не виплачена померлому в грудні 2018 року ОСОБА_2 в сумі 337 365,77 грн. на підставі п. 11 ч. 1 ст. 39, ст.40 Закону України «Про виконавче провадження».

У вказаній постанові вказано, що статтями 63, 75 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено порядок виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення. Так, у відповідності до вимог даних статей Закону, за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів та попередження про кримінальну відповідальність. У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин, виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження. В ході примусового виконання вищезазначеного виконавчого документа, в зв`язку з невиконанням боржником рішення суду, керуючись статтями 63, 75 Закону України «Про виконавче провадження», державним виконавцем винесено постанови від 26.10.2023 та 28.11.2023 про накладення на боржника штрафу у розмірі 5100 грн. та 10200 грн. Оскільки, рішення суду згідно виконавчого документа без участі боржника виконати не можливо, керуючись статтями 63,75 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем на адресу Шевченківського управління поліції ГУНП України у м. Києві направлено повідомлення від 12.03.2024 про вчинення посадовими особами Головного управління ПФУ в м. Києві кримінального правопорушення. Враховуючи викладене, державним виконавцем вчинено всі дії передбачені Законом України «Про виконавче провадження» на виконання даного рішення суду. Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про виконавче провадження» за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення або роблять його неможливим, сторони, а також виконавець за заявою сторін або державний виконавець з власної ініціативи у випадку, передбаченому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», мають право звернутися до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення. Особливості виконання рішень суду про зобов`язання вчинити певні дії щодо майна передбачені статтею 7 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» частиною другої якої передбачено, що у разі якщо рішення суду не виконано протягом двох місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, крім випадків коли стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій, державний виконавець зобов`язаний звернутися до суду із заявою про зміну способу і порядку виконання рішення. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. 23.01.2024 державним виконавцем на адресу Шевченківського районного суду м. Києва направлено заяву про зміну способу і порядку виконання рішення суду. До відділу надійшла ухвала Шевченківського районного суду м. Києва від 27.02.2024 по справі № 761/39059/21 якою відмовлено у задоволені заяви про зміну способу і порядку виконання судового рішення.

Проте відомостей стосовно внесення відомостей даного подання до ЄРДР матеріали справи не містять.

З матеріалів справи вбачається, що з метою отримання вказаних грошових коштів скажрник звернулась з вимогою до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про негайне виконання рішення Суду та повернення грошових коштів, які безпідставно утримуються на рахунку Пенсійного фонду України та є моєю власністю. Згідно з відповіддю начальника управління обслуговування громадян Т. Маркусевич від 25.12.2023 р. з метою отримання вищенаведених грошових коштів їй потрібно звернутись до Головного управління Державної казначейської служби України в м. Києві, як до організації, яка зобов`язана виконати рішення суду та виплатити мені вказані кошти. У відповіді містяться посилання на приписи ч.2 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 р. та п. 3 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 р.

Скаржник ОСОБА_1 повторно звернулась з відповідною вимогою про виконання рішення суду, але отримала аналогійну відповідь від 17.01.2024 р. про те, що мені потрібно звернутись до Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві, як до структури, яка здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів.

ОСОБА_1 звернулась за роз`ясненнями до Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві щодо повноважень останньої здійснити їй виплати призначеної, нарахованої та не виплаченої померлому в грудні 2018 року ОСОБА_2 в сумі 337 365,77 грн., які відповідно до рішення суду є її власністю в порядку спадкування за законом.

Відповідно до роз`яснень Головного управління Державної Казначейської служби України у м. Києві від 10.04.2024 № 07-11-10/3781 Державна казначейська служба України не мають повноважень щодо виконання судових рішень зобов`язального характеру. Виконання судових рішень, якими зобов`язано вчинити певні дії, згідно Законом, належить до повноважень органів державної виконавчої служби. Крім того, згідно з вказаною відповіддю, кошти в сумі 337 365, 77 грн. не є коштами державного або місцевого бюджету, оскільки не належать до категорії «надходжень бюджету та витрат бюджету..

Європейський суд з прав людини неодноразово зауважував у своїх рішеннях, що право на судовий розгляд, гарантованестаттею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, також захищає і виконання остаточних та обов`язкових судових рішень, які у державі, яка поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи шкоди одній із сторін (наприклад, справа «Жовнер проти України» від 29.06.2004, заява № 56848/00, §33). Право на звернення до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби правова система держав-учасниць Конвенції допускала, що судове рішення, яке набрало законної сили та є обов`язковим для виконання, залишалося би невиконаним по відношенню до однієї зі сторін всупереч її інтересам. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.

Пункт 1 частини п`ятої статті 19 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачає, що боржник зобов`язаний утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення.

Тлумачачи закон під час його застосування до конкретних правовідносин і вирішуючи спір, суд повинен керуватися як завданням судочинства так і загальними засадами цивільного законодавства, серед яких, зокрема, визначені справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

Верховний Суд у постанові від 20.01.2021 у справі № 619/562/18 зазначив, що належним доказом вжиття усіх передбачених ЗУ «Про виконавче провадження» заходів з примусового виконання рішення суду, що свідчить про повноту виконавчих дії, є повне виконання рішення суду. Невиконання рішення суду, що набрало законної сили, свідчить про неповноту виконавчих дії, що є недопустимим з огляду на статтю129-1Конституції України.

Згідно п.11 ч.1ст.39 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі надіслання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 63 цього Закону.

У свою чергу ст. 63 регламентовано Порядок виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення.

Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.63 ЗУ «Про виконавче провадження» у разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 днів та попередження про кримінальну відповідальність.

У разі повторного невиконання без поважних боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконане без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбаченого цим Законом.

У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

З урахуванням викладеного вище нормативно-правового регулювання та встановлених при розгляді цієї справи обставин, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що державний виконавець безпідставно та передчасно прийшов до висновків про наявність підстав для закінчення виконавчого провадження, враховуючи, що фактично рішення суду, на виконання якого було видано виконавчий лист, виконано не було

Так ЄСПЛ неодноразово зауважував у своїх рішеннях, що право на судовий розгляд, гарантованестаттею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, також захищає і виконання остаточних та обов`язкових судових рішень, які у державі, яка поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи шкоди одній із сторін (наприклад, справа «Жовнер проти України» від 29 червня 2004 року, заява № 56848/00, §33). Право на звернення до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби правова система держав-учасниць Конвенції допускала, що судове рішення, яке набрало законної сили та є обов`язковим для виконання, залишалося би невиконаним по відношенню до однієї зі сторін всупереч її інтересам. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.

Пункт 1 частини п`ятої статті 19 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачає, що боржник зобов`язаний утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення.

Тлумачачи закон під час його застосування до конкретних правовідносин і вирішуючи спір, суд повинен керуватися як завданням судочинства так і загальними засадами цивільного законодавства, серед яких, зокрема, визначені справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першоїстатті 3 ЦК України).

Верховний Суд у постанові від 20.01.2021 у справі № 619/562/18 зазначив, що належним доказом вжиття усіх передбачених ЗУ «Про виконавче провадження» заходів з примусового виконання рішення суду, що свідчить про повноту виконавчих дії, є повне виконання рішення суду. Невиконання рішення суду, що набрало законної сили, свідчить про неповноту виконавчих дії, що є недопустимим з огляду на статтю129-1Конституції України про обов`язковість судових рішень.

Відтак висновки суду першої інстанції у даній справі про незаконність оскаржуваної постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження є вірними, адже фактично рішення суду виконано не було.

За обставин цієї справи державний виконавець не лише мав формально дотриматися вимог ст.63 ЗУ «Про виконавче провадження», яка регламентує порядок дій щодо виконання рішень немайнового характеру, а й перевірити можливість застосування інших визначених законодавством заходів до боржника, який з тих чи інших підстав відмовляється виконувати судове рішення.

При вирішенні вимог скарги стягувача в даній справі вирішальне значення має факт тривалого та безпідставного невиконання боржником приписів суду в добровільному порядку, а також те, що примусове повне виконання рішення суду наразі не забезпечено органами державної виконавчої служби.

Відповідно до частини другої статті 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Пунктом 18 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 07 лютого 2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» роз`яснено, що у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи. Наприклад, суд може зобов`язати державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав.

Досліджуючи надані до суду матеріали виконавчого провадження, суд вважає, що державним виконавцем не в повному обсязі здійснено заходи щодо виконання посадових прав та обов`язків, передбаченихст.18 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки в постанові про закінчення виконавчого провадження зазначено, що всі дії згідно ч. 3 ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження» виконано.

Матеріали скарги не містять доказів належного повідомлення боржника про виконавче провадження НОМЕР_1 та про необхідність виконати рішення суду. Не надано доказів і внесення відомостей, за поданням державного виконавця, до ЄРДР Шевченківського управління поліції ГУНП у м. Києві та проведення слідчим досудового розслідування.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу.

За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та враховуючи вищевикладене, суд вважає, що постанова головного державного виконавця від 12.03.2024 року про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1 є передчасною та такою, що порушує права заявника на судовий захист, а тому приходить до висновку про необхідність скасування оскаржуваної постанови.

На підставі викладеного та керуючись Конституцією України, Протоколом №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Законом України «Про виконавче провадження», статтями 247, 258-260, 447-453 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в :

скаргу - задовольнити.

Визнати неправомірними дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Коломієць Інни Миколаївни щодо винесення постанови про закінчення виконавчого провадження від 12.03.2024 у виконавчому провадженні ВП НОМЕР_1 та скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження від 12.03.2024 у виконавчому провадженні ВП НОМЕР_1.

Зобов`язати головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Коломієць Інну Миколаївну відновити виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа (дубліката) №761/39059/21, виданого 29.09.2023 Шевченківським районним судом м. Києва про зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві виплатити ОСОБА_1 пенсію, яка була призначена, нарахована та не виплачена померлому в грудні 2018 року ОСОБА_2 в сумі 337365,77 грн.

Ухвала набирає законної сили відповідно до ст.261 ЦПК України.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повний текст ухвали суду не був вручений у день її проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали складено: 04.10.2024.

Суддя :