ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/4294/23 Номер провадження 22-ц/814/2150/24Головуючий у 1-й інстанції Шаповал Т.В. Доповідач ап. інст. Обідіна О. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2024 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Обідіної О.І.,

суддів: Карпушина Г.Л., Пилипчук Л.І.,

за участю секретаря: Дороженка Р.Г.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 11 березня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю,

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що він є співвласником житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідачі зареєстровані в даному будинку, однак з 2006 року в ньому не проживають. Протягом 17 років в даному будинку не з`являються, не користуються ним, не проводять оплату комунальних послуг, в будинку відсутні особисте майно та предмети вжитку.

Вказує, що подальше збереження реєстрації їх місця проживання порушує його права як власника, який вимушений оплачувати за них комунальні послуги, не має змоги оформити житлову субсидію. Крім того, відповідачі перешкоджають йому у здійсненні права володіння, користування та розпорядження цим житлом, оскільки обмежують його у реалізації його права на обмін, продаж чи здачу в оренду належного йому будинку.

У зв`язку з чим просив усунути перешкоди у здійсненні ним права володіння, користування та розпорядження його власністю та визнати відповідачів такими, що втратили право користування належним йому житловим будинком.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 11 березня 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем обставин, якими він обґрунтовував заявлені вимоги.

Не погодившись з даним судовим рішення, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги.

Вважає, що судом першої інстанції не взято до уваги, що відповідачі зареєстровані за адресою АДРЕСА_1 , однак із 2006 року за даною адресою не проживають, що підтверджено належними та допустимими доказами, які він надав в ході розгляду справи.

Стверджує, що протягом 17 років відповідачі не з`являлися за вищезазначеною адресою, житловим будинком не користувалися, оплату комунальних послуг не здійснювали, їх майно та особисті речі в будинку відсутні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, приходить висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом першої інстанції, що житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 20.12.2006 року був придбаний ОСОБА_1 та ОСОБА_5 в рівних частках кожний.

Таким чином, вказаний будинок є об`єктом спільної часткової власності як позивача ОСОБА_6 , так і відповідача ОСОБА_4 (попереднє прізвище - ОСОБА_7 ).

В цей же рік в будинку були зареєстровані як члени сім`ї власників - донька ОСОБА_2 , 1975 року народження, ОСОБА_4 - 1995 року народження, онука позивача та відповідно донька ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 1979 року народження, донька позивачам та його син ОСОБА_8 .

Згідно довідки секретаря селищного комітету «Івонченці» від 14.07.2023 року №559, виданої ОСОБА_1 , зареєстровані, але не проживають з 2006 року ОСОБА_2 , ОСОБА_9 - зареєстрована, але не проживає з 2010 року, ОСОБА_3 проживає за адресою Сумська область, с. Липова Долина., ОСОБА_8 не проживає з 2010 року.

До справи позивачем приєднано письмові пояснення ОСОБА_10 , в яких вона пояснює, що проживає за адресою АДРЕСА_1 , є сусідкою позивача та відповідачів. Підтверджує факт проживання ОСОБА_8 та ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_1 . Також повідомляє, що ОСОБА_3 з малолітньою дочкою після травня 2022 року виїхала під час війни, періодично приїжджає. Останній раз була в травні 2023 року. ОСОБА_2 приїжджає по вихідним дням.

Відповідно до договору від 01.12.2019 року про безоплатне користування житловим будинком, співвласник ОСОБА_4 передала у безоплатне тимчасове користування ОСОБА_2 та ОСОБА_3 частину житлового будинку, розташованого за адресою АДРЕСА_1 .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з приписів ст.ст. 358, 405 ЦК України та вказав, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за взаємною згодою. Враховуючи, що між співвласниками будинку позивачем ОСОБА_6 та відповідачем ОСОБА_4 не вирішено питання про порядок користування будинком, їх частки є рівними та не виділеними, жодний з співвласників не наділений правом вимагати усунення перешкод в здійсненні ним свого права власності.

Крім того, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено факт відсутності відповідачів у спірному будинку понад рік саме без поважних причин.

Колегія суддів погоджується з даним судовим рішенням, виходячи з наступного.

Згідно ч.1ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

З матеріалів справи вбачається, що житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 20.12.2006 року належить ОСОБА_1 та ОСОБА_5 (на даний час прізвище ОСОБА_11 ) на праві спільної часткової власності по частині кожному.

Враховуючи, що ОСОБА_4 є співвласником вказаного будинку, вона не може бути визнаною такою, що втратила право користування житловим приміщенням незалежно від факту проживання або не проживання у ньому, у зв`язку з чим пред`явлені до неї позовні вимоги є необґрунтованими.

Щодо вимог ОСОБА_6 до відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 необхідно зазначити наступне.

01.12.209 року між співвласником частину будинку ОСОБА_4 та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 укладено договір безоплатного користування житловим будинком, згідно якого ОСОБА_4 зобов`язалась передати в безоплатне тимчасове користування ОСОБА_2 та ОСОБА_3 частини житлового будинку розташованого за адресою АДРЕСА_1 для використання з метою тимчасового проживання на 1 рік. Також сторони визначили умови пролонгації вказаного договору, а саме, якщо за місяць до кінця дії договору, жодна із сторін не виявить бажання розірвати договір, внести свою пропозицію чи зміни, то договір вважається продовженим на той самий строк.

Зазначений договір на безоплатне користування житловим будинком є свідченням того, що один з співвласників розпорядився належною йому часткою житлового будинку та передав її в тимчасове користування в якості житлового приміщеннях своїм рідним матері ОСОБА_2 та тітці ОСОБА_3 .

При цьому, в судовому засіданні сам позивач не заперечував, що дійсно з 2022 року його донька ОСОБА_3 фактично проживає в належному йому будинку.

За вказаних обставин колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність достатніх правових підстав для задоволення позову.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що обґрунтовуючи підстави заявлених вимог, позивач вказував, що він як власник будинку внаслідок реєстрації відповідачів несе додаткові витрати по оплаті за комунальні послуги, не може скористатись своїм правом на отримання субсидії, що потребує від нього додаткових матеріальних витрат, тому вимушений ставити питання про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Згідно ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Таким чином, кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна.

Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування.

Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.

В даному випадку житловий будинок є об`єктом спільної часткової власності сторін, а відтак кожний з його співвласників має брати участь у витратах по його утриманню в розмірі належної йому частки, а відтак спірні питання по утриманню будинку, необхідно вирішувати шляхом пред`явлення відповідного позову про відшкодування одним з співвласників іншому співвласнику понесених витрат по утриманню їх спільного майна.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанцій не спростовують та відхиляються колегією суддів як такі, що не свідчать про порушення судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права.

Так, судом вірно застосовано до спірних їх правовідносин положення ст. 358 ЦК України, згідно яких право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Тобто, два співвласника, яким належить по частці спірного будинку, без визначення порядку користування даним майном з іншими співвласниками, не наділені правом вимагати усунення перешкод в здійсненні права власності щодо всього будинку.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Так, судом першої інстанції зроблено вірний висновок про те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт не проживання без поважних причин відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Окрім того, позивач не зважаючи на те, що він є власником лише частини будинку, безпідставно ставить вимоги щодо усунення перешкод в користуванні ним будинком в повному обсязі.

За вказаних обставин, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування судового рішення, яке ухвалено відповідно до закону.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 11 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 12 листопада 2024 року.

Судді: О.І. Обідіна Г.Л. Карпушин Л.І. Пилипчук