справа №176/1141/24
провадження №2/176/779/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2024 року Жовтоводський міський суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Волчек Н.Ю.,

за участю секретаря судових засідань Коваленко О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики в розмірі 167423,16 грн. з яких 800 доларів США боргу по розписці, що в еквіваленті складає 31832 грн. за період з 26.08.2009 по 26.04.2024 інднкс інфляції в розмірі 121581,56 грн. та 3% річних в розмірі 14009,60 грн., обґрунтовуючи наступним.

25.06.2009 між позивачем та відповідачем укладено договір позики, шляхом написання розписки, відповідно до умов якого позивач надав ОСОБА_2 безпроцентну позику в розмірі 800 доларів США зі строком повернення до 25.08.2009 року. Станом на дату пред`явлення даного позову до суду відповідач не повернув отримані грошові кошти. Стосовно строку позовної давності позивач зазначає, що відповідач йому постійно при їх спілкуванні обіцяв повернути позичені кошти, але станом на дату звернення до суду борг не повернуто.

Ухвалою суду від 15 травня 2024 року відкрито спрощене провадження за вищезазначеним позовом.

10.06.2024 від представника позивача, адвоката Зеркіна А.С. до суду надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, де останній просив стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики в розмірі 800 доларів США боргу по розписці за період з 26.08.2021 по 03.06.2024, індекс інфляції в розмірі 12780,13 грн. та 3% річних в розмірі 2698,50 грн. Стягнути з відповідача на користь позивача витрати за сплату судового збору в розмірі 1211,20 грн. та витрати за надання правової допомоги в розмірі 17500 грн.

28 травня 2024 року від відповідача до суду надійшов відзив на позов, де останній вважає вимоги позивача незаконними і необґрунтованими та заперечує проти їх задоволення в повному обсязі, виходячи з того, що у встановлений в розписці час повернув позивачеві всі визначені нею кошти. Вимагав повернення йому боргової розписки, однак позивач сказав йому, що загубив її, натомість написав розписку про повернення боргу. Відповідач зберігав цю розписку, однак, враховуючи, що передбачений законом строк позовної давності сплив в 2012 році, він викинув цю розписку, будучи впевненим про неможливість вимог про стягнення боргу. Просив застосувати до позовних вимог строк позовної давності, та вважає, що оскільки позовна давність спливла щодо основної заборгованості, вона спливла також і до вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат як додаткової вимоги. Крім того, у разі відмови у задоволенні позову, відповідач просив стягнути з позивача витрати, які він поніс на правничу допомогу у розмірі 8700 грн. та витрати на відправку кореспонденції у сумі 140 грн.

10 червня 2024 року від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив, де останній зазначив, що протягом тривалого часу позивач не звертався до суду із заявою про стягнення боргу оскільки він неодноразово телефонував відповідачу та просив його повернути борг, у відповідача постійно були якісь проблеми, але він не відмовлявся повернути борг позивачу, постійно просив увійти в його положення та дати можливість повернути пізніше, тому позивач постійно розраховував на те,що відповідач віддасть йому борг. В рудні 2022 року відповідач перестав відповідати на дзвінки і саме тоді позивач зрозумів, що відповідач не бажає повертати борг. Після грудня 2022 року позивач не звернувся одразу до суду, оскільки він працює в ДСНС України, а м. Кривий Ріг часто перебувало під масованими обстрілами, він займався розбіром завалів та тушінням пожеж, тому одразу не мав часу звертатися до суду. Вважає, що строк позовної давності позивачем не пропущено, але якщо суд дійде висновку про пропущення строку позовної давності, просить вказаний строк поновити, як пропущений з поважних причин.

Ухвалою суду від 11 червня 2024 року у задоволенні клопотання представника позивача, адвоката Зеркіна А.С. про виклик свідків та розгляд справи з викликом сторін, відмовлено.

12.06.2024 від представника відповідача, адвоката Штефан Т.М. до суду надійшли заперечення щодо відповіді на відзив, де остання зазначила, що посилання позивача у відповіді на відзив на те, що строк позовної давності має обчислюватись не відтоді, як визначено законом, а з 2022 року та ним не пропущено виглядає неаргументовано та безпідставно. Відповідь на відзив підписана представником позивача адвокатом, який всупереч ч. 4 ст. 62 ЦПК не додає до документу ордера, оскільки його не зазначено в додатках до відповіді на відзив.

Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку.

Перевіряючи обставини справи судом встановлено, 25.06.2009 року написана розписка російською мовою, відповідно до якої ОСОБА_2 паспорт № НОМЕР_1 отримав суму 800 доларів у ОСОБА_1 на три місці та зобов`язувався повернути у повному обсязі до 25.08.2009 року. Оригінал даної розписки наявний в матеріалах справи.

Наполягаючи на позові позивач зазначив, що розписка відповідачем була написана у зв`язку з отриманням в борг від нього 800 доларів США.

Заперечуючи проти позову представник відповідача у відзиві зазначив, що відповідач наполягає на тому, що повернув кошти, які він взяв у борг у позивача про що останній написав розписку, яка у нього не збереглася, оскільки пройшло більше 15 років та строки позовної давності давно закінчилися.

Перевіряючи обставини заперечення відповідача, викладених у відзиві, суд зазначає наступне.

Відповідно статті 229 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення, або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. ч.1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ч.1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

До обставин, які підлягають встановленню в даній справі відносяться: факт написання розписки, отримання грошових коштів та зобов`язання повернути борг.

В своєму відзиві представник відповідача заперечуючи проти позову, зазначив, що відповідач повернув взяті у борг кошти позивачу, але доказів цьому не надав.

Вирішуючи спір суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15.

Дослідивши укладену між сторонами розписку, суд виходить з того, що з її змісту вбачається отримання відповідачем від позивача грошових коштів у сумі 800 доларів США. Також відповідач зобов`язувався повернути кошти у повному обсязі в строк до 25.08.2009 року.

Окремо слід зазначити, що представником відповідача подана заява про застосування строків позовної давності.

Відповідно до статей 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (стаття 259 ЦК України). Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановлених статтями 253-255 цього Кодексу.

У статті 253 ЦК України зазначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно з частиною першою статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Натомість, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (абзац перший частини п`ятої статті 261 ЦК України). Положення частини п`ятої статті 261 ЦК України не суперечать загальному правилу визначення моменту початку перебігу позовної давності, закріпленому у частині першій цієї статті, а лише конкретизує дату, погоджену сторонами при укладенні договору, з якої кредитор міг та повинен був довідатись про порушення свого права. Отже, за змістом статті 261 ЦК України початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. З урахуванням наведеного, початок перебігу позовної давності за зобов`язаннями у договірних правовідносинах з визначеним строком виконання, починається зі спливом цього строку (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року в справі № 554/9126/20 (провадження № 61-13760сво21).

Тлумачення статті 264 ЦК України свідчить, що переривання позовної давності можливе виключно в межах позовної давності. Аналогічний по суті висновок зроблено в постанові Верховного Суду України від 29 березня 2017 року у справі № 6-1996цс16.

У постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 3-269гс16 зроблено висновок, що «до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій».

Отже, звертаючсь до суду про стягнення боргу за борговою розпискою від 25.06.2009 року зі вказаним у ній строком погашення заборгованості до 25.08.2009 року, строк позовної давності за даною розпискою закінчився 26.08.2012 року, а тому позивач пропустив строк позовної давності та у зв`язку із цим, його позовні вимоги задоволенню не підлягають. Доказів того, що перебіг строку позовної давності переривався, позивачем не надано, як і не доведено поважні причини його пропуску.

Також суд звертається до практики Європейського суду з прав людини, який зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення… ( справа «Проніна проти України», рішення ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року)» (Постанова КЦС ВС від 20.10.2020 у справі №756/536/19, від 15.10.2020 у справі № 759/14004/15-ц, від 15.10.2020 у справі №157/398/15-ц, від 13.10.2020 № 161/4641/17, 20.10.2020 у справі № 213/112/19, від 12.10.2020 у справі № 585/2958/17, від 12.101.2020 у справі №521/7401/15, від 09.10.2020 у справі №161/7515/15-ц)

У відповідності до ст.141 ЦПК України, у зв`язку із тим, що суд відмовляє у задоволенні позову, з позивача на користь відповідача підлягають стягненню витрати на правничу допомогу, які він поніс у розмірі 8700 грн. та які складаються зі сплаченого гонорару адвокату та підтверджується відповідними доказами. Витрати у розмірі 140 грн. на відправку кореспонденції до судових витрат не відносяться, а тому стягненню з позивача на користь відповідача не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст. 202, 207, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст. 4, 5, 12, 13, 76-82, 141, 259, 263- 265, 268, 273, 280 ЦПК України , суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Рішення суду набирає законної сили після закінчення зазначених вище строків, або після перегляду рішення в апеляційному порядку, якщо його не скасовано.

Суддя Жовтоводського міського суду

Дніпропетровської області Н.Ю. ВОЛЧЕК