Номер провадження № 2/521/6303/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2024 року

Малиновський районний суд міста Одеси у складі:

головуючого судді Бобуйка І.А.,

при секретарі судового засідання Скрипченко Г.В.,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради (адреса розташування: м. Одеса, вул.. Косовська, 2-д), ОСОБА_3 (адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ), про визнання особи такою, що втратила право користування, -

В С Т А Н О В И В:

17.09.2024 року представник позивача звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради, ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 09.10.2024 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання..

Представник позивача в судове не з`явився, подав до Малиновського районного суду м. Одеси заяву, в якій просив суд розглянути справу без його участі, позовну заяву просив задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, повідомлявся про дату, час та місце судового засідання належним чином та своєчасно, представник відповідача подав до суду заяву, в якій вказав, що позовні вимоги визнає повністю.

Представник третьої особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору в судове засідання не з`явився, повідомлявся про дату, час та місце судового засідання належним чином та своєчасно, подав до суду заяву, в якій просив розглядати справу без його особистої участі, надав до суду письмові пояснення по суті справи.

Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч. 2 ст. 191 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (AlimentariaSandersS.A. v. Spain).

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно з ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» - висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду - є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 07.07.2023 року між ОСОБА_1 , з однієї сторони як обдаровуваним, та ОСОБА_4 , з іншої сторони, як дарувальником було укладено договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімоновою О.Ю. та зареєстровано в реєстрі за № 1954, згідно якого, ОСОБА_4 передає безоплатно у власність ОСОБА_1 нерухоме майно - 2/3 (дві третіх) часток у праві спільної часткової власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Ще одним співвласником будинку за адресою: АДРЕСА_2 , є ОСОБА_3 .

Судом встановлено, що ОСОБА_4 , знялася з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 , та з 07.07.2023 р. за вказаною адресою не проживає, а ні сама ОСОБА_4 , а ні її син ОСОБА_5 . При цьому виявилося, що її повнолітній син, відповідач - ОСОБА_2 все ще не знятий з місця реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 . Факт того, що ОСОБА_2 не знятий з місця реєстрації за вказаною адресою підтверджується Довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні/ будинку осіб № П1-65171-ю/о від 25 березня 2024р., що видана Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради.

Судом встановлено, що з метою досудового врегулювання спору, ОСОБА_1 , як новий власник нерухомого майна, звернувся до ОСОБА_2 з проханням зняти своє місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 .

Судом встановлено, що ОСОБА_2 погодився зняти своє місця реєстрації за вказаною адресою, проте, на момент подачі позовної заяви, відповідач, досі зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до положень ст.18 ЗУ «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання Україні», зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі звернення до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг за місцем задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється: за заявою про зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування), поданою у паперовій формі такою особою, її законним представником або представником; за заявою власника житла приватної форми власності, поданої у паперовій формі, стосовно повнолітньої особи, місце проживання (перебування) якої зареєстровано або задекларовано в житлі, що належить власнику на підставі права власності. У разі подання власником житла заяви про зняття із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) батьків або інших законних представників дитини чи одного з них така дитина підлягає зняттю із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) разом із її батьками або іншими законними представниками чи одним із них.

13.08.2024 року позивач, через свого представника, адвоката Кобзаря П.Ю., звернувся до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради з метою отримання послуги (044-2) «Зняття з реєстрації місця проживання особи». Відповідно до умов отримання вказаної послуги до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради було подано пакет документів, відповідно до переліку документів, необхідних отримання вказаної адміністративної послуги, зокрема, Заяву про зняття із задекларованого/ зареєстрованого місця проживання (перебування), за формою додатку 11 до Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016р. № 207, у паперовій формі.

Судом встановлено, що після перевірки наданих документів, адміністратором Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради, ОСОБА_6 , у знятті з задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) було відмовлено, у зв`язку із тим, що особа не подала або подала не в повному обсязі необхідні документи або відомості.

Відтак, судом встановлено, що для зняття місця реєстрації ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 , необхідна згода всіх співвласників будинку, однак, на даний час співвласники майна знаходяться не в м. Одеса і на превеликий жаль, не зацікавленні в тому, щоб витрачати свій час та докладати додаткові зусилля спрямованні на зняття ОСОБА_2 з реєстрації місця проживання квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , адже, на їх думку, якщо ОСОБА_2 зареєстрований у частині будинку, який належить ОСОБА_1 , а не іншим співвласникам, то їх дана ситуація не може стосуватися жодним чином і переконати їх у зворотному у позивача не має можливості.

Судом встановлено, що відповідач більше одного року за вказаною адресою не проживає, хоча на даний час все ще зареєстрований, хоча відповідач - не є членом сім?ї позивача, а також не відноситься до кола осіб, які постійно проживають разом з ними та ведуть з ними спільне господарство. Місцезнаходження ОСОБА_2 - невідомо.

Судом встановлено, що не проживання ОСОБА_2 та не зняття його з реєстру обліку за місцем проживання, що належить позивачу істотно порушує його права щодо володіння, користування, розпорядження своїм нерухомим майном, що знаходиться, за адресою: АДРЕСА_2 та належить йому на праві власності, тому суд вважає, що позивач має право вимагати від нього усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, на міжнародному рівні гарантується кожній особі, зокрема й право на повагу до її житла.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Права і свободи людини і громадянина захищаються судом (ст. 55 Конституції України).

Відповідно до ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних свобод чи інтересів.

Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про припинення дії, яка порушує право.

Статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися, розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своє волею, незалежно від інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною першою ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Така ж правова позиція висловлена колегією суддів судової палати в цивільних справах в Постанові ВС КЦС, №638/13030/13-ц, від 25 липня 2018 р., де зазначено, що якщо квартира набута на законних підставах, покупець має право виселити усіх зареєстрованих у ній осіб, в тому числі і членів сім?ї продавця, без надання іншого житлового приміщення.

Права власника житлового приміщення (будинку/квартири) визначені в статті 383 Цивільного кодексу України та статті 150 Житлового кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім?ї, інших осіб, розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав передбачених законом.

Згідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім?ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Постановою Верховного суду України від 22.03.2018 року по справі № 815/2309/17 Верховний суду України аналізуючи норми цивільного законодавства, зробив висновок про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Судом встановлено, що факт того, що ОСОБА_2 не проживає за адресою більше одного року: АДРЕСА_2 підтверджується: Актом про не проживання від 11.05.2024 року. Вказаний акт, свідчить про те, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 не проживає за адресою: АДРЕСА_2 , з 07.07.2023 року.

Відповідно до Постанови Верховного суду України від 16.11.2016 року по справі №6-709с16, власник житла усуває перешкоди в користуванні цим житлом зареєстрованою особою шляхом подання позову про визнання цієї особи такою, що втратила право на користування житлом та зняття з реєстрації.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація - це внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

В силу ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання проводиться відповідними органами реєстрації на підставі заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства;підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи.

Як роз?яснює ст.11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», орган реєстрації здійснює: формування та ведення Реєстру територіальних громад; реєстрацію та зняття з реєстрації місця проживання перебування осіб у межах відповідної адміністративно-територіальної одиниці; передачу інформації та/або внесення у встановленому законом порядку відомостей про реєстрацію та зняття з реєстрації місця проживання/перебування до Єдиного державного демографічного реєстру.

Таким чином, суд зазначає, що дії з реєстрації місця проживання є дискреційними повноваженнями відповідних органів реєстрації, а рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням є безумовною підставою для цих органів, яким в даному випадку є Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради, щодо зняття відповідача з реєстрації місця проживання.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов?язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов?язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, суд роз`яснює, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред?явивши разом з тим, зокрема, вимогу про позбавлення права користування житловим приміщенням.

Таким чином вирішення питання про зняття з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Саме таку правову позицію висловила колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у рішенні від 31 січня 2011 року.

Згідно зі ст. 267 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. Згідно зі ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, рішення суду по справі про задоволення позову після набрання ним законної сили є підставою для зняття з реєстрації відповідача за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до п. 11 Постанови пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом.

Судом встановлено, що відповідач визнав позов повністю, що підтверджується заявою. Згідно даної заяви відповідачу наслідки визнання позову відомі та зрозумілі.

Визнання позову це розпорядницька дія відповідача, його згода на задоволення заявлених позовних вимог, спрямована на закінчення розгляду судом заявленої вимоги шляхом винесення рішення про її задоволення. Визнання позову є розпорядницькою дією відповідача і означає безумовну згоду з вимогами позивача та з винесенням судом рішення на користь позивача незалежно від наявності і доведеності фактів, що входять у підставу позову. Визнання факту є різновидом пояснень відповідача як засобу доказування і спрямоване на підтвердження наявності певної обставини, доказування якої згідно з правилами про розподіл тягаря доказування покладається на позивача.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі. У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами.

Керуючись ст. ст. 16, 23, 993, 1166, 1167, 1188 ЦК України, ст.ст. 141, 200, 204, 206, 258, 259, 263, 264, 265, 282, 352 ЦПК України, СУД

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради (адреса розташування: м. Одеса, вул.. Косовська, 2-д), ОСОБА_3 (адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ), про визнання особи такою, що втратила право користування задовольнити.

Усунути перешкоди ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН: НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ,) у користуванні будинком АДРЕСА_2 , шляхом визнання ОСОБА_2 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ) таким, що втратив право користування зазначеним житловим приміщенням.

Рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є безумовною підставою для органу реєстрації - Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради для зняття ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ) з реєстрації місця проживання у будинку АДРЕСА_2 ,

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

С У Д Д Я: І.А. Бобуйок