КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 червня 2024 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Кафідова О.В.,

секретар Ламбуцька Т.О.,

за участю:

позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

представника позивачів ОСОБА_3 , відповідача ОСОБА_4 ,

представника відповідача Рябчука О.С. ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 27 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до Солом'янського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_4 , згідно з яким просили:

- усунути перешкоди у користуванні правом власності на 4/15 частини ОСОБА_1 та на 1/5 частини ОСОБА_2 , всього разом 7/15 частини квартири АДРЕСА_1 шляхом вселення;

- стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 1073 грн. 60 коп.

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що двокімнатна квартира АДРЕСА_1 у відповідності до свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації державного житла Залізничного району м. Києва від 29.08.1997 на підставі наказу № 16425, зареєстрованого Київським міським бюро технічної інвентаризації від 05.09.1997 за № 3637/340, належала по 1/5 частки на праві власності позивачці ОСОБА_1 , її дочці - позивачці ОСОБА_2 , матері позивачки ОСОБА_6 , батьку позивачки ОСОБА_7 та брату позивачки-1 - відповідачу ОСОБА_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_6 .

У відповідності до свідоцтва про право на спадщину за законом від 31.08.2004, посвідченого державним нотаріусом Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори Фроловою А.О., спадкоємцями 1/5 частки померлої ОСОБА_6 на підставі статті 1261 ЦК України в рівних долях за законом стали позивачка ОСОБА_1 , батько позивачки ОСОБА_7 та брат позивачки ОСОБА_4 .

Кожен із спадкоємців отримав за законом та став власником 1/15 частки квартири.

Таким чином, як зазначали Позивачі, у власності ОСОБА_1 на сьогодні є 4/15 часток, а у власності ОСОБА_2 - 1/5 частка у праві власності. Відповідач, як вказують позивачі, має у власності 4/15 часток у праві власності на квартиру.

Крім того, на сьогодні, як зазначала ОСОБА_1 , в суді вирішується справа за її позовом про визнання за нею частки у праві власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_7 , оскільки відповідач, який правовстановлюючі документи на квартиру утримує у себе і відмовляється надати їх нотаріусу для оформлення спадщини Позивачкою.

Позивачі стверджували, що відповідач ухиляється від спілкування з ними, а починаючи з грудня 2016 року після смерті ОСОБА_4 взагалі не допускає їх в квартиру, співвласниками якої вони є, тобто усвідомлено вчиняє перешкоди їм, як власникам, у користуванні своєю власністю.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 27.02.2024 позов задоволено. Вселено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1 910,67 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, між сторонами склалася конфліктна ситуація з приводу користування квартирою, внаслідок якої позивачі фактично позбавлені можливості в ній проживати (а.с. 46-48).

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, а також неправильне встановлення обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Так, в обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що при ухваленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції не забезпечив йому можливості реалізувати своє право на особисту участь у розгляді справи, що гарантовано йому п. 5 ч. 4 ЦПК України.

Також, вказує на неврахування судом першої інстанції того, що позивачем на підтвердження доводів, викладених у позовній заяві, не надано жодних належних, допустимих та достовірних доказів, з яких можливо було б встановити факти перешкоджання відповідачем у користуванні майном (а.с. 73-78).

Відповідач та його представник у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали та просили задовольнити.

Позивачі та їх представник у судовому засіданні щодо задоволення апеляційної скарги заперечували, посилаючись на її безпідставність та необгрунтованість.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, які з`явилися у судове засідання, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, двокімнатна квартира АДРЕСА_1 у відповідності до свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації державного житла Залізничного району м. Києва від 29.08.1997 на підставі наказу № 16425, зареєстрованого Київським міським бюро технічної інвентаризації від 05.09.1997 за № 3637/340, належала по 1/5 частки на праві власності позивачу ОСОБА_1 , позивачу ОСОБА_2 , а також ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , та відповідачу ОСОБА_4

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати ОСОБА_1 та відповідача - ОСОБА_6 , внаслідок чого згідно зі свідоцтвом від 31.08.2004 про право на спадщину за законом посвідченого державним нотаріусом Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори Фроловою А.О., спадкоємцями 1/5 частки померлої ОСОБА_6 в рівних долях за законом стали ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 .

Отже, кожен із спадкоємців отримав за законом та став власником 1/15 частки квартири.

Відповідно до листа Комунального підприємства Київської міської Ради «Київського міського бюро технічної інвентаризації» № 062/14-9284 (И-2017) від 27.07.2017, ОСОБА_1 , ОСОБА_7 та ОСОБА_4 після смерті ОСОБА_6 належало по 4/15 частки квартири, а у власності ОСОБА_8 - перебувала 1/5 частка у власності на вказану квартиру.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_7 , спадщина після нього станом на момент розгляду справи не оформлена.

Також, як встановлено судом першої інстанції та не заперечувалося сторонами під час апеляційного перегляду оскаржуваного рішення, у спірній квартирі проживає ОСОБА_4 з сім`єю.

Звертаючись до суду з позовом, позивачі, як на підставу для його задоволення, посилалися на те, що починаючи з грудня 2016 року після смерті ОСОБА_4 взагалі не допускає їх в квартиру, співвласниками якої вони є, тобто усвідомлено вчиняє перешкоди їм, як власникам, у користуванні своєю власністю.

Так, статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ч. 1 ст. 356 ЦК України).

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкоду здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном та відсутності у позивачів доступу до квартири.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Також, слід зазначити, що ст. 8 Конвенції про захист прав людини закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Висновки Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо застосування статті 8 Конвенції свідчать про гарантування кожній особі права на повагу до її житла.

Крім того, суд зауважує, що вселення особи у житло, яке належить їй та іншим співвласникам на праві спільної часткової власності, не є втручанням у право на повагу до житла цих осіб, оскільки є реалізацією права одного із співвласників займати житло і не бути позбавленим свого житла.

Таким чином, установивши, що позивачі є власниками часток у спірній квартирі, суд першої інстанції правильно застосував вищенаведені положення законодавства, надав належну правову оцінку доводам позивачів щодо втручання у їх право на мирне володіння майном та дійшов обгрунтованого висновку про вселення їх до спірної квартири.

Наведені в апеляційній скарзі доводи про те, що відповідач не чинить позивачу перешкоди у користуванні спірною квартирою є безпідставними, оскільки спростовуються поясненнями сторін про наявність конфліктної ситуації з приводу користування цим житлом.

Крім того, сам по собі факт подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції свідчить про те, що відповідач оспорює право позивача на вселення, а також підтверджує наявність зазначених у позовній заяві перешкод.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 25.05.2022 у справі № 757/61154/18-ц.

Посилання відповідача на те, що суд першої інстанції не забезпечив йому можливості реалізувати своє право на особисту участь у розгляді справи, не є підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки, як вбачається, інтереси відповідача у суді першої інстанції представляв адвокат Рябчук О.С.

Отже, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам позивача належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду вищевикладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Щодо розподілу судових витрат, слід зазначити, що у зв`язку з залишенням апеляційної скарги без задоволення, понесені скаржником судові витрати за подання апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 372, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 27 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 24 червня 2024 року.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

О.В. Кафідова