справа № 758/2969/24
головуючий у суді І інстанції Захарчук С.С.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Савченко К.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» на рішення Подільського районного суду міста Києва від 29 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Хара Наталія Станіславівна, приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Клітченко Оксана Анатоліївна, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» (далі - АТ «Перший Український Міжнародний Банк») про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Зазначала, що 7 листопада 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Н.С. вчинено виконавчий напис № 26304, про стягнення з неї на користь АТ «Перший Український Міжнародний Банк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 37 888 грн 64 коп.

Приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Клітченко О.А. на підставі зазначеного виконавчого напису було відкрито виконавче провадження № 60658518.

Разом з тим, виконавчий напис був вчинений з порушенням закону, у нотаріуса були відсутні докази безспірності заборгованості, а тому нотаріус не мала права вчиняти зазначений виконавчий напис.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просила визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 26304 від 7 листопада 2019 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Н.С.

20 березня 2024 року АТ «Перший Український Міжнародний Банк» подало заяву про визнання позову.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 29 березня 2024 року позов ОСОБА_1 до АТ «Перший Український Міжнародний Банк», третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Хари Н.С., приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Клітченко О.А., про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню задоволено.

Стягнуто з АТ «Перший український міжнародний банк» на користь ОСОБА_1 19 375 грн витрат на правничу допомогу.

Не погоджуючись із вказаними рішеннями суду представник АТ «Перший український міжнародний банк» - Бойченко Д.О.звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення в частині стягнення витрат на правничу допомогу та ухвалити в цій частині нове судове рішення про стягнення з відповідача 1 000 грн витрат на правничу допомогу.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що банк не погоджується з рішенням в частині стягнення з відповідача витрат н правничу допомогу, та вважає, що суд першої інстанції належним чином ні дослідив документи адвоката позивача, пов`язані зі стягненням судових витрат на правничу допомогу, не надав оцінки співмірності та розумності наданих адвокатом послуг, прийняв у цій частині рішення, яке не відповідає ст.ст. 137, 141 ЦПК України.

Зазначає, що у документах, наданих адвокатом не визначений механізм розрахунку послуг, не зазначений витрачений час на фактично надані послуги, згідно зазначеного у акті переліку, не визначена вартість погодинної ставки послуг адвоката.

Звертає увагу, що адвокат заявляє до стягнення вартість послуг на підготування клопотання про проведення засідання без його участі, що не є «супроводженням і веденням» справи, що суперечить пунктам 1.1., 4.1. договору. У жодному судовому засіданні адвокат не приймав участі, а лише просив розглядати справу за його відсутності, про що чітко зазначено, в рішенні суду першої інстанції.

27 травня 2024 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Остащенко О.М., в якому вона просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вказує, що позиція апелянта про ненадання доказів витраченого часу та переліку наданої правової допомоги, є безпідставною, оскільки в матеріалах справи містяться належні та допустимі докази таких витрат.

Звертає увагу, що позовна заява містить орієнтовний розрахунок витрат на правову допомогу, проти яких відповідач не заперечував в суді першої інстанції та не просив їх зменшити та не обґрунтував такі підстави.

Вважає необґрунтованими доводи про те, що акт виконаних робіт містить таку правову допомогу, як «підготовка та подання клопотання про проведення засідання без участі позивача», оскільки така правова допомога не надавалась представником позивача і відповідно не міститься в акті виконаних робіт від 7 березня 2024 року.

Звертає увагу, що середній розмір витрат на правову допомогу в аналогічних справах складає 15 000 - 20 000 гривень, що підтверджується рішеннями судів.

Також просить стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу за розгляд справи у апеляційному суді у розмірі 10 000 грн.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, були належним чином повідомлені про розгляд справи шляхом направлення судової повістки на електронну адресу, яка міститься в матеріалах справи (а.с.102-110), клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд ухвалив розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились в судове засідання.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Сторона відповідача оскаржує рішення в частині стягнення з АТ «Перший український міжнародний банк» на користь ОСОБА_1 19 375 грн витрат на правничу допомогу.

Апеляційний суд в силу вимог ст. 367 ЦПК України переглядає законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів та вимог апеляційної скарги лише в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, в іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, тому апеляційним судом не переглядається.

У разі, якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскаржуваної частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується (постанова Верховного Суду від 3 жовтня 2018 року у справі №186/1743/15-ц).

Рішення суду першої інстанції в частині визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис від 7 листопада 2019 року № 26304не оскаржується, а тому апеляційним судом не переглядається.

Згідно з п. 2 ч. 1ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення в оскаржуваній частині зазначеним вимогам відповідає в повній мірі.

Встановлено, що рішенням Подільського районного суду міста Києва від 29 березня 2024 року позов ОСОБА_1 до АТ «Перший Український Міжнародний Банк», третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Хари Н.С., приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Клітченко О.А., про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню - задоволено.

Стягнуто з АТ «Перший український міжнародний банк» на користь ОСОБА_1 19 375 грн витрат на правничу допомогу.

Також встановлено, сторона позивача у позовній заяві просила стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу в розмірі 19 375 грн.

На підтвердження таких витрат, було подано договір про надання правничої допомоги №118 від 1 березня 2024 року, укладений між ОСОБА_1 та адвокатським бюро «Остащенко»; додаткову угоду № 1 до договору про надання правничої допомоги №118 від 1 березня 2024 року; квитанції до прибуткового ордера № 262 від 2 березня 2024 року на суму 2 500 грн та №263 від 7 березня 2024 року 7 000 грн; акт виконаних робіт від 7 березня 2024 року на суму 19 375 грн (а.с. 20-24).

Задовольняючи вимоги сторони позивача про стягнення витрат на правничу допомогу у заявленому розмірі, а саме 19 375 грн, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем було надано суду обґрунтований розрахунок суми витрат, понесених на правову допомогу.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції з урахуванням наступного.

Згідно з п.3 ч.1 ст.270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Частиною 3 ст.270 ЦПК України визначено, що суд, який ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.

Частиною 1 статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Згідно з пунктами 4, 6, 9 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року №5076-VI договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно з ст.30 Закону «Про адвокатуру» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц.

Як вбачається з матеріалів справи, сторона позивача у позовній заяві просила стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу в розмірі 19 375 грн.

На підтвердження таких витрат, було подано договір про надання правничої допомоги №118 від 1 березня 2024 року, укладений між ОСОБА_1 та адвокатським бюро «Остащенко»; додаткову угоду № 1 до договору про надання правничої допомоги №118 від 1 березня 2024 року; квитанції до прибуткового ордера № 262 від 2 березня 2024 року на суму 2 500 грн та №263 від 7 березня 2024 року 7 000 грн; акт виконаних робіт від 7 березня 2024 року на суму 19 375 грн (а.с. 20-24).

Так, відповідно до договору про надання правової допомоги від 1 березня 2024 року, укладеного між ОСОБА_1 та адвокатським бюро «Остащенко», а саме п. 4.1. сторони домовились, що за надання правової допомоги адвокатським бюро, клієнт оплачує гонорар в розмірі встановленому додатковою угодою до цього договору.

Відповідно до додаткової угоди № 1 до договору про надання правничої допомоги №118 від 1 березня 2024 року сторони погодили гонорар адвоката за надання правової допомоги у розмірі: щодо отримання від приватного виконавця документів виконавчого провадження, що здійснюється на підставі виконавчого напису та інформації про розмір стягнутих коштів - 2 500 грн; одна година надання правової допомоги в процесі оскарження виконавчого напису - 2 500 грн; участь в одному судовому засіданні - 2 500 грн; отрмання рішення суду - 2 500 грн (а.с.21).

Згідно з п. п. 1-3 акта виконаних робіт від 1 березня 2024 року адвокатським бюро надана наступна правова допомога, гонорар за яку склав 19 375 грн: складання адвокатського запиту (2 500 грн), аналіз документів (45 хв. - 1 875 грн), складання позову (5 год. - 12 500 грн), складання заяви про забезпечення позову (1 год. - 2 500 грн).

Гонорар у розмірі 9 500 грн сплачено клієнтом на користь адвокатського бюро.

Залишок гонорару у розмірі 9 875 грн, що підлягають сплаті, буде сплачено клієнтом на користь адвокатського бюро після ухвалення рішення у справі по оскарженню виконавчого напису (а.с. 24).

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що зазначені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 19 375 грн є доведеними.

Доводи апеляційної скарги про ненадання доказів витраченого часу та переліку наданої правової допомоги є безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами справи.

Посилання сторони відповідача на те, що «у п. 4.1. договору зазначено, що вартість послуг адвоката у розмір 19375 грн сплачується за введення справи в суді першої інстанції», не відповідає дійсності, оскільки п. 4.1. договору про надання правової допомоги, містить пункт іншого змісту, а саме: «4.1. за надання правової допомоги адвокатським бюро, клієнт оплачує гонорар в розмірі встановленому додатковою угодою до цього договору».

Також спростовується матеріалами справи, посилання сторони відповідача на те, що акт виконаних робіт містить таку правову допомогу, як «підготовка та подання клопотання про проведення засідання без участі позивача», оскільки така правова допомога не надавалась представником позивача і відповідно не міститься в акті виконаних робіт від 7 березня 2024 року.

Відповідно до ч.ч.5, 6 ст.137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 3 жовтня 2019 року у справі №922/445/19.

Як вбачається із матеріалів справи, стороною відповідача було подано до суду першої інстанції заяву про визнання позовних вимог, в якій він просив задовольнити позовні вимоги в частині визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню; стягнути з відповідача 50 відсотків від суми судового збору, сплаченого позивачем за подання позовної заяви та заяви про забезпечення позову; розглянути справу без участі представника банку за наявними у справі матеріалами (а.с.44).

Тобто, станом на час ухвалення рішення на адресу суду першої інстанції не надходило заперечень щодо витрат на правничу допомогу.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення вимог позивача щодо стягнення витрат на правничу допомогу у заявленому розмірі.

За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги є такими, що не заслуговують на увагу та не підтвердилися.

Будь-яких інших доводів щодо незаконності рішення суду в оскаржуваній частині, апеляційна скарга не містить.

Таким чином, при апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Як вбачається із відзиву на апеляційну скаргу, сторона позивача просить стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу, понесені у суді апеляційної інстанції у розмірі 10 000 грн та надає докази понесення таких витрат.

В той же час, матеріалами справи встановлено, що апеляційним судом переглядалось рішення суду першої інстанції в частині відшкодування витрат на правничу допомогу у суді першої інстанції.

Таким чином, оскільки у даній справі апеляційним судом не ухвалювалось рішення суду по суті спору, то відсутні підстави для стягнення витрат на правничу допомогу за розгляд справи у апеляційному суді.

Керуючись ст. 268, 374, 375, 379, 383, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 29 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба