Справа № 457/174/21 Головуючий у 1 інстанції: Марчук В.І.
Провадження № 22-ц/811/1112/24 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Шандри М.М.

суддів: Крайник Н.П., Левика Я.А.

секретаря: Псярук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Шелінської Юлії Андріївни на ухвалу Трускавецького міського суду Львівської області від 26 березня 2024 року у справі за поданням приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Шелінської Юлії Андріївни про обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 ,

ВСТАНОВИЛА:

13.03.2024 приватний виконавець виконавчого округу Львівської області Шелінська Ю.А. звернулася до суду з поданням про обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 .

Подання мотивоване тим, що у неї на виконанні перебуває виконавче провадження №72358994 з примусового виконання виконавчого листа №457/174/21 від 06.07.2023 року, виданого Трускавецьким міським судом Львівської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Кредобанк» 120 547, 06 грн. Приватним виконавцем 26 липня 2023 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, яку скеровано боржнику для виконання, яка повернулась у зв`язку з закінченням терміну зберігання. Зазначає, що виконавець не повинен пересвідчуватись в отриманні боржником постанови про відкриття виконавчого провадження, оскільки це суперечить положенню частини першої статті 28 Закону України «Про виконавче провадження». Наголошує, що боржник володів об?єктом нерухомого майна, проте відчужив цей об?єкт нерухомого майна після укладення кредитного договору і після відкриття провадження у справі № 457/174/21. Вказане свідчить про умисні дії боржника, спрямовані на невиконання своїх кредитних зобов?язань. І в подальшому зробило неможливим виконання рішення суду за рахунок реалізації такого майна боржника для погашення заборгованості, що склалась. На даний час рішення суду не виконано, не дивлячись на те, що приватним виконавцем вжито всіх передбачених чинним законодавством заходів примусового виконання рішень, а тому просить тимчасово обмежити ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до погашення заборгованості по виконавчому документу.

Ухвалою Трускавецького міського суду Львівської області від 26 березня 2024 року у задоволенні подання приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Шелінської Юлії Андріївни про обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалу суду в апеляційному порядку оскаржила приватний виконавець виконавчого округу Львівської області Шелінська Ю.А.

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість ухвали суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Звертає увагу на те, що виконавець не повинен пересвідчуватись в отриманні боржником постанови про відкриття виконавчого провадження, оскільки це суперечить положенню частини першої статті 28 Закону України «Про виконавче провадження». Зазначає, що згідно з фіскальним чеком від 26.07.2023, боржникові надіслано лист рекомендованою кореспонденцією (трек-код 217), що підтверджує законність вчинення виконавцем дій стосовно надіслання постанови про відкриття виконавчого провадження рекомендованим поштовим відправленням. Крім цього, 04.01.2024 приватним виконавцем надіслано боржнику вимогу-виклик на адресу АДРЕСА_1 з`явитись до приватного виконавця для дачі пояснень з приводу виконавчого документа, що підтверджується списком згуртованих поштових відправлень. Боржник вимогу - виклик отримав, що підтверджується рекомендованим повідомлення про вручення поштового відправлення від 04.01.2024, проте до виконавця не з`явився та не надав пояснень з приводу виконавчого документа. Наведене свідчить про вчинення приватним виконавцем належних дій щодо повідомлення боржника про відкриття виконавчого провадження. Наголошує, що боржник володів об?єктом нерухомого майна, проте відчужив цей об?єкт нерухомого майна після укладення кредитного договору і після відкриття провадження у справі № 457/174/21. Вказане свідчить про умисні дії боржника, спрямовані на невиконання своїх кредитних зобов?язань. І в подальшому зробило неможливим виконання рішення суду за рахунок реалізації такого майна боржника для погашення заборгованості, що склалась. На даний час рішення суду не виконано, не дивлячись на те, що приватним виконавцем вжито всіх передбачених чинним законодавством заходів примусового виконання рішень.

Просить скасувати ухвалу та ухвалити нове судове рішення, яким подання задовольнити.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не подано.

В судове засідання особи, які беруть участь у справі, не з`явились, хоча були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, тому колегія суддів вважає, що розгляд справи відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України слід проводити без їх участі та без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно із 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що ухвала суду таким вимогам відповідає.

Судом встановлено, що 06 липня 2023 року Трускавецький міський суд Львівської області видав виконавчий лист у справі № 457/174/21 про стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Кредобанк» 120 547,06 грн 06 коп. заборгованості, з яких: 68 000, 00 грн 00 коп. заборгованість за тілом кредиту, 51 318, 01 грн 01 коп. заборгованість за відсотками та 1229,05 грн 05 коп. заборгованість за пенею по простроченому тілу кредиту та судового збору 2270 грн.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Шелінської Ю.А. від 26 липня 2023 року відкрито виконавче провадження №72358994.

26 липня 2023 року приватним виконавцем винесено постанову про зміну (доповнення) реєстраційних даних, згідно якої зазначено РНОКПП: НОМЕР_1 боржника згідно відповіді ДПС від 26.07.2023.

26 липня 2023 року приватним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника ОСОБА_1 , згідно якої накладено арешт на все рухоме, нерухоме майно.

26 липня 2023 року виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника та скеровано в банківські установи до виконання.

Згідно відповіді Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 09 серпня 2023 року боржник не перетинав державний кордон України в період 06.07.2023 по 09.08.2023.

Згідно відповіді Головного управління державної міграційної служби України у Львівській області від 10 серпня 2023 року боржник не документований паспортом громадянина України для виїзду за кордон.

Згідно відповіді Головного управління Держгеокадастру у Львівській області від 17 серпня 2023 року земельних ділянок у власності ОСОБА_1 на території області не зареєстровано.

Згідно відповіді Західного міжрегіонального управління державної служби з питань праці від 21 серпня 2023 року за боржником не зареєстровано рухомого майна, що підлягає реєстрації або взяттю на облік відповідно до наданих повноважень.

Згідно відповіді ТСЦ 4642 РСЦ ГСЦ МВС у Львівській області від 24 серпня 2023 року на запит виконавця за боржником транспортні засоби не зареєстровано, станом на 22 серпня 2023 року.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Статтею 313 ЦК України встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок вирішення спорів у цій сфері регулюються Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України».

Згідно зі статтею 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Статтею 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визначено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання.

Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Права, викладені у пункті 1 Протоколу Конвенції, також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдані суспільними інтересами в демократичному суспільстві.

Передбачені у законі обмеження є заходами, які покладаються на боржника з метою заклику до його правосвідомості, якщо останній ухиляється від виконання свого обов`язку, або ж переслідують пасивне та незаборонене примушування боржника до вчинення ним активних дій щоб якнайскоріше задовольнити інтереси кредитора та позбутися обмежувальних заходів.

Отже, тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.

Зокрема, у справі «Гочев проти Болгарії» Європейський Суд підсумував принципи, що відносяться до оцінки необхідності заходів, яке обмежують свободу пересування наступним чином:

У відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку із неоплаченими боргами, Європейський Суд у пункті 49 цього рішення зазначив, що таке обмеження є виправданим лише тоді, коли сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (див. рішення Європейського Суду від 13 листопада 2003 за справою «Напияло проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), скарга N 66485/01, §§ 78-82).

Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (див. рішення Європейського Суду за справою «Луордо проти Італії » (Luordo v. Italy), скарга N 32190/96, § 96, ECHR 2003-IX), рішення Європейського Суду за справою «Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини» (Foldes and Foldesne Hajlik v. Hungary), скарга N 41463/02, § 35, ECHR 2006, рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 121).

У пункті 50 вказаного рішення Європейський Суд з прав людини підкреслив, що у будь-якому випадку влада країни зобов`язана забезпечити те, що порушення права особи залишати його або її країну було від самого початку і протягом всієї тривалості виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Влада не може продовжувати на довготривалі строки заходи, що обмежують свободу пересування особи без регулярної перевірки їх обґрунтованості (див. вказане вище рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», §124 і вказане вище рішення Європейського Суду «Фельдеш и Фельдешне Хайлик против Венгрии», §35). Така перевірка має, як правило, проводитися судами принаймні, в останній інстанції, оскільки вони забезпечують найкращі гарантії незалежності, неупередженості й законності процедури (див. Рішення Європейського Суду від 25 січня 2007 року за справою «Сіссаніс проти Румунії»), скарга № 23468/02, § 70).

Охоплення судової перевірки має дозволити суду взяти до уваги всі фактори, що відносяться до справи, включаючи ті, що стосуються співмірності обмежувального заходу (див. з необхідним змінами Рішення Європейського Суду від 23 червня 1981 р. за справою «Ле Конт, Ван Лейвен і Де Мейере проти Бельгії» (Le Compte, Van Leuven and De Meyere v. Belgium), Series A, N 43, §60)...».

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що застосовуючи статтю 2 Протоколу 4 до Конвенції та практику Європейського суду з прав людини, які є джерелом права в Україні, суд зобов`язаний забезпечити, щоб порушення права особи залишати країну було виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Такий висновок викладений Верховним Судом в постанові від 28 жовтня 2020 року у справі № 331/8536/17-ц.

Відповідно до частини 1 ст.11 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Подання державного виконавця повинно бути обґрунтованим, тобто містити зазначення обставин, що підтверджують необхідність обмежити право особи на виїзд за межі України.

Відповідно до роз`яснень Верховного Суду України щодо судової практики вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України від 1 лютого 2013 року, поняття «ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням» варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини (непереборної сили, події тощо). Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання. У зв`язку з цим, з метою всебічного і повного з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин, суду належить з`ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково.

Ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань є оціночним поняттям. Теоретично їх невиконання може бути зумовлене об`єктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження, важкої хвороби тощо. Однак, воно може мати й принципово інше походження, суб`єктивне, коли боржник свідомо ухиляється від виконання - має змогу виконати зобов`язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин.

На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Отже, тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України - це певного виду санкція, яка може застосовуватися саме у зв`язку з ухиленням особи від виконання зобов`язання, зокрема виконання судового рішення.

Відмовляючи у задоволенні подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, суд першої інстанції правильно виходив з того, що заявником не було надано достатніх доказів на підтвердження навмисного чи іншого свідомого невиконання боржником своїх обов`язків по сплаті боргу та його наміру ухилятися від виконання покладеного на нього зобов`язання, а сама по собі наявність невиконаного рішення суду не може бути підставою для обмеження свободи пересування боржника.

Саме державний (приватний) виконавець зобов`язаний довести суду, з наданням відповідних матеріалів виконавчого провадження, необхідність обмеження конституційного права боржника у виконавчому провадженні.

Окрім того, матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що боржник вчиняв дії, які унеможливлювали чи ускладнювали виконання рішення суду, та наявності у нього можливості виконати це рішення.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Шелінської Юлії Андріївни залишити без задоволення.

Ухвалу Трускавецького міського суду Львівської області від 26 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено: 11.10.2024

Головуючий

Судді