КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 760/2910/23 Головуючий у 1 інстанції: Шереметьєва Л.А.
провадження № 22-ц/824/574/2024 Головуючий суддя: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

11 жовтня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Кулікової С.В., Сушко Л.П.,

розглянувши у письмовому провадженні справу за апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» - адвоката Климюк Вікторії Юріївни на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 18 вересня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» про стягнення премії,-

в с т а н о в и в :

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив стягнути з відповідача нараховану, але не виплачену йому премію у розмірі

158 375 грн.

Свої позовні вимоги обгрунтовував тим, що від 03 травня 2022 року до 25 листопада 2022 року він працював на посаді директора з операційної ефективності у сфері закупівель та управління ланцюгами постачання «Групи Нафтогаз» НАК`Нафтогаз України».

Вказував, що відповідно до трудового договору № 448 від 16 травня 2022 року його посадовий оклад становив 600 000 грн.

Відповідно до п.4.9 трудового договору за рішенням голови правління компанії працівнику нараховується та виплачується премія з нагоди Дня працівника нафтової, газової і нафтопереробної промисловості в розмірі та порядку відповідно до умов колективного договору за умови успішного проходження випробувального терміну до дати видання наказу про преміювання.

В п.4.10.4 Колективного договору НАК «Нафтогаз України» передбачено, що премія з нагоди Дня працівника нафтової, газової і нафтопереробної промисловості виплачується за окремим рішенням голови правління в розмірі посадового окладу працівника.

Премія не нараховується і не виплачується працівникам компанії, які: працюють на умовах сумісництва; до яких застосоване дисциплінарне стягнення, не зняте на час видання наказу; для яких не закінчився строк випробування.

Наказом голови правління НАК» Нафтогаз України» №63-КІ від 08 вересня 2022 року було вирішено преміювати працівників, в тому числі і його, в розмірі 600 000 грн.

Зазначав, що 09 вересня 2022 року він отримав частину нарахованої премії у розмірі 19 875 грн, 07 жовтня 2022 року - 152 375 грн, 09 листопада 2022 року - 152 375 грн, а залишок не виплаченої премії становить 158 375 грн.

Зазначені суми він отримав після вирахування податків до бюджету і сума до сплати також є сумою за вирахуванням податків.

Також вказував, що 25 листопада 2022 року трудовий договір з ним був припинений за п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін.

Проте, в порушення вимог закону в день звільнення залишок премії йому не був виплачений.

В п.3 Додаткової угоди від 25 листопада 2022 року, якою припинено трудовий договір, було зазначено, що роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові виплати, передбачені законодавством України, та ті, що були встановлені додатково трудовим договором, зокрема вихідну допомогу, встановлену п.7.4 Трудового договору.

Таким чином вважає, що додаткова угода від 25 листопада 2022 року не тільки не обмежує його права, а додатково їх гарантує і з урахуванням цього, просив задовольнити позов.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 18 вересня 2023 року позов задоволено.

Стягнуто з АТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на користь ОСОБА_1 158 375 грн премії.

Стягнуто з АТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» 1 583 грн 75 коп. судового збору на користь держави.

В апеляційній скарзі АТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування скарги вказує, що суд першої інстанції в своєму рішенні не зазначив норму матеріального права, на підставі якої він прийшов до висновку, що умови Додаткової угоди звужують гарантії позивача встановлені законом.

Крім того, статтею 9 КЗпП України передбачено, що тільки умови трудових договорів, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними.

Водночас вказані сторонами Додаткової угоди умови жодним чином не погіршували становище позивача, як працівника, так як чинне законодавство про працю не передбачає виплату працівнику премії з нагоди Дня працівників нафтової, газової і нафтопереробної промисловості. Така виплата є додатковим благом для працівника, яка не передбачена чинним законодавством України, а її виплата або домовленість про таку виплату є виключно дискрецією роботодавця, відповідно досягнення з працівником письмової домовленості, викладеної у Додатковій угоді, про сутність такої виплати, жодним чином не може звужувати гарантії позивача, встановлені законом.

З огляду на це, висновок, викладений у рішенні суду першої інстанції про те, що нібито умовами укладеної між сторонами Додаткової угоди звужено гарантії працівника, врегульовані законом, не відповідає обставинам справи та матеріальному праву, яке регулює трудові відносини.

Також апелянт звертає увагу суду, що премія, яка на думку позивача нібито підлягала виплаті, могла бути виплачена позивачу при звільненні, так як не належала йому на день звільнення, що обрунтовується наступним.

Виплата премії, як заохочувальної та компенсаційної виплати в структурі заробітної плати, є правом, а не обов`язком роботодавця та здійснюється за наявності фінансових можливостей відповідно до норм законодавства України, умов колективного договору, укладеного на підприємстві та правовим висновкам Верховного Суду у подібних правовідносинах.

Статтею 97 КЗпП України передбачено, що форми і системи оплати праці, норми праці, оцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних плат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Відповідно до положень ст. 2 Закону України «Про оплату праці» визначено наступну зуктуру заробітної плати:

- основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

- додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

- інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

У колективному договорі НАК «Нафтогаз України» на 2017-2020 роки, ухваленого конференцією трудового колективу працівників НАК «Нафтогаз України» 15.06.2017 року міститься розділ IV «Оплата праці» в якому відокремлені наступні дрозділи: 4.8 - Основна заробітна плата; 4.9 - Додаткова заробітна плата та 4.10 - Інші заохочувальні та компенсаційні виплати.

Саме в розділі 4.10 «Інші заохочувальні та компенсаційні виплати» розділу IV Колективного говору передбачено можливість виплати Компанією премії з нагоди Дня працівників нафтової, газової і нафтопереробної промисловості.

Пунктом 5.21 Колективного договору передбачено, що установлені цим Колективним договором виплати, допомоги, гарантії, компенсації та пільги, що є додатковими порівняно з чинним законодавством України, Генеральною та Галузевою угодами, надаються працівникам компанїї, окрім працівників, щодо яких не закінчився строк випробування при прийнятті на роботу, також за умови фінансової можливості Компанії та наявності відповідних джерел фінансування.

З огляду на вищевикладене, вбачається, що виплата Премії працівнику є виключно дискреційними повноваженнями роботодавця, в межах яких, враховуючи наявні фінансові можливості підприємства, він вправі самостійно приймати рішення про виплату премії, як додаткової заохочувальної та компенсаційної виплати працівнику або про відсутність такої виплати.

Такі твердження НАК «Нафтогаз України» підтверджуються й відповідними правовими висновками Верховного Суду у подібних правовідносинах.

Зокрема, в Постанові Верховного Суду від 11.10.2021 року у справі №201/532/20 суд зазначив, що винагорода (премія) виплачується працівникові виключно за рішенням керівника, а тому не є обов`язковою.

Водночас, в Постанові Верховного Суду від 24.03.2021 року у справі №1840/2970/18 суд прийшов до висновку, що преміювання та встановлення відповідних надбавок провадиться у межах наявного фонду оплати праці та належить до дискреційних повноважень роботодавця. Крім того, право встановлення надбавок та премій належить саме до варіативних дискреційних повноважень, в силу яких роботодавець вільний у виборі в межах затвердженого кошторису встановлювати їх або не встановлювати.

В Постанові Верховного Суду від 24.03.2021 року у справі №127/20211/19 суд зауважив, що роботодавцю надано право визначати для працівників конкретний розмір преміювання або його зменшення чи збільшення у проведенні вказаних виплат може бути відмовлено в тому разі, коли вони обумовлені в зазначених актах наявністю певних коштів чи фінансування.

Отже, наведене вище у своїй сукупності дає змогу дійти висновку, що виплата премії є включно правом, а не обов`язком роботодавця та здійснюється за наявності фінансових южливостей.

Оскільки на день звільнення позивача з роботи на підставі домовленості сторін, викладеної у п.4 Додаткової угоди до Трудового договору, відповідні зобов`язання та підстави для виплати премії у Компанії були відсутні, то такі кошти не можуть вважатись такими, що належали позивачу (працівнику) від підприємства на день звільнення в розумінні ст.116 КЗпП України.

Таким чином, при ухваленні рішення суд першої інстанції неправильно застосував статтю 116 ЗпП України.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 просить залишити без задоволення оскаржуване рішення, а апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Вказує, що премія до галузевого свята не нараховується та не виплачується працівникам компанії, які: - працюють на умовах сумісництва; - до яких застосоване дисциплінарне стягнення, не зняте на час видання наказу про проведення відповідної виплати; - для яких не закінчився строк випробування при прийнятті на роботу.

Оскільки позивач не працював за сумісництвом, не мав дисциплінарного стягнення та не був на випробувальному терміні (тобто не мав вищевказаних обмежень, встановлених колективним договором) відповідно він мав право отримати даний вид галузевої премії в розмірі посадового окладу.

Вважає, що відповідач підтвердив всі наведені обставини, на які посилався позивач у позовній заяві, а тому вони не підлягають доказуванню.

В порушення ст.83 ЦПК України відповідач 18.01.2023 року не надсилаючи копії позивачу, без клопотання про поновлення строку додатково подав суду розрахункові листки працівника за вересень, жовтень, листопад 2022 року, якими сам же і підтвердив розмір виплаченої частини премії та, відповідно, і розрахунок позовних вимог.

Вказує, що додаткова угода №448/1 від 25.11.2022 року про припинення трудових відносин, не тільки не забороняє виплату вже нарахованої премії, а додатково гарантує її виплату. І ця премія є складовою частиною заробітної плати і право на неї виникло у позивача під час перебування у трудових відносинах з відповідачем, а значить її виплата в повному розмірі гарантована ст.43 Конституції України, ст.ст.1, 2 Закону України «Про оплату праці» тощо.

Зазначає, що позивач вимагає лише повернути своє - недоотриману 1/3 частину премії, при цьому, не вимагає середнього заробітку за час зволікання у здійснення роботодавцем повного остаточного розрахунку при звільненні, ні моральної шкоди.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За ч.1 ст.369 ЦПК України (в редакції, яка діяла на день призначення справи до розгляду) апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників. (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13-ц)

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив з того, що на момент звільнення позивача з роботи до виплати йому належало частина премії відповідно до наказу від 08 вересня 2022 року і за вирахуванням податків та платежів вказана сума становить 483 000 грн (600 000 -19,5% податку (18% - ЄСВ + 1,5% військовий збір) = 483 000 грн. За вирахуванням виплаченої суми 324 625 грн. заборгованість становить 158 375 грн.

Суд зазначав, що правильність проведеного позивачем розрахунку, відповідач у відзиві не спростовував, заперечуючи саме право позивача на отримання вказаної суми.

Також суд зважав на те, що рішення про виплату премії та її розмір було прийнято у вересні 2022 року, а виплати проведені за 3 місяці, тому у контексті вимог ст.116 КЗпП України решта суми до виплати, яка мала бути проведена в грудні 2022 року, мала бути виплачена позивачу в день звільнення.

Крім того, саме по собі укладання між сторонами додаткової угоди при звільненні позивача не є підставою для звуження гарантій працівника, врегульованих законом.

Проте, колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Судом встановлено, що що наказом № 141-к від 02 травня 2022 року ОСОБА_1 був призначений на посаду директора операційно ефективності у сфері закупівель та управління ланцюгами постачання «Групи Нафтоназ» АТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України».

16 травня 2022 року між сторонами був укладений трудовий договір №448, відповідно до п.4.2 якого посадовий оклад позивача був встановлений у розмірі 600 000 грн.

Згідно з п.4.9 трудового договору за рішенням голови правління компанії працівнику нараховується та виплачується премія з нагоди Дня працівника нафтової, газової і нафтопереробної промисловості в розмірі та порядку відповідно до умов колективного договору за умови успішного проходження випробувального терміну до дати видання наказу про преміювання.

Наказом АТ «Національна акціонерна компанія» «Нафтогаз України» №63-КІ від 08 вересня 2022 року було наказано преміювати працівників АТ «НАК» «Нафтогаз України» протягом вересня-грудня 2022 року з нагоди Дня працівника нафтової, газової і нафтопереробної промисловості.

Наказом № 418 від 25 листопада 2022 року позивач був звільнений із займаної посади за угодою сторін на підставі п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України.

При звільненні між сторонами була укладена Додаткова угода №448/1, відповідно до п.3 якої при звільненні у зв'язку з припиненням трудових відносин за угодою сторін та припинення трудового договору, роботодавець зобов'язаний виплатити працівнику виплати, передбачені законодавством України та ті, що були встановлені додатково Трудовим договором, зокрема, вихідну допомогу, встановлену п.7.4 Трудового договору.

Право позивача на отримання премії з нагоди Дня працівника нафтової, газової і нафтопереробної промисловості врегульовано п.4.9 трудового договору, підписаного між сторонами 16 травня 2022 року.

Пунктом 4.10.4 Колективного договору НАК «Нафтогаз України» передбачено, що розмір премії становить розмір посадового окладу працівника.

Премія не нараховується не виплачується працівникам компанії, які: працюють на умовах сумісництва; до яких застосоване дисциплінарне стягнення, не зняте на час видання наказу; для яких не закінчився строк випробування.

Наказом голови правління АТ «НАК» «Нафтогаз України» №63-КІ від 08 вересня 2022 року позивач, наряду з іншими працівниками товариства, був премійований у розмірі посадового окладу - 600 000 грн.

Встановлено, що сторони не заперечують, що за змістом наказу премія виплачувалася частинами.

Позивач зазначав, що протягом вересня-листопада 2022 року йому було виплачено відповідно: 19 875 грн, 152 375 грн, 152 375 грн, а до виплати у грудні 2022 року залишилось 158 375 грн.

Вказані суми приведені ним за вирахуванням передбачених законом податків та платежів.

Враховуючи, що останній платіж мав бути здійснений позивачу у грудні 2022 року, однак не виплачений у зв'язку зі звільненням, така виплата передбачена трудовим договором між сторонами, то суд першої інстанції вважав, що він мав бути здійснений при проведенні остаточного розрахунку і це відповідає змісту укладеної між сторонами додаткової угоди при звільненні.

Суд зазначав, що невиплату позивачу решти премії, визначеної сторонами при укладенні трудового договору та додаткової угоди до нього, і прийшов до висновку про обґрунтованість вимог позивача та не прийняв до уваги заперечення відповідача, викладені у відзиві, з наступних підстав.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Тобто, при зверненні з позовом до суду на позивача покладений тягар доведення обставин заявлених вимог.

Натомість відповідач повинен довести саме свої заперечення проти доводів позивача.

Як зазначено вище, ст.116 КЗпП України гарантується виплата всіх сум, що належать звільненому працівнику від підприємства,в день звільнення.

На момент звільнення позивача з роботи до виплати йому належало частина премії відповідно до наказу від 08 вересня 2022 року.

За вирахуванням податків та платежів вказана сума становить 483 000 грн (600 000 грн -19,5% податку (18% - ЄСВ + 1,5% військовий збір) = 483 000 грн. Тому, за вирахуванням виплаченої суми 324 625 грн заборгованість становить 158 375 грн.

Також суд зазначав, що правильність проведеного позивачем розрахунку відповідач у відзиві не спростовував, заперечуючи саме право позивача на отримання вказаної суми та зважав на те, що рішення про виплату премії та її розмір було прийнято у вересні 2022 року, виплати проведені за 3 місяці.

Тому, дійшов висновку, що у контексті вимог ст.116 КЗпП України решта суми до виплати, яка мала бути проведена в грудні 2022 року, мала бути виплачена позивачу в день звільнення та зазначав, що саме по собі укладання між сторонами додаткової угоди при звільненні позивача не є підставою для звуження гарантій працівника, врегульованих законом.

Проте, суд першої інстанції не звернув уваги на наступні обставини.

Так, згідно ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч. 2 ст. 15 ЦК України).

Частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За ч.4 ст.97 КЗпП України власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Частиною 1 ст.47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

У частині 1 ст.116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до положень ст.ст.115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець, але це не звільняє позивача процесуального обов`язку доведення наявності права на отримання відповідних сум (постанова Верховного Суду від 01.09.2021року у справі №757/47711/19-ц).

Проте, Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 ч.1 ст.106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан з 05:30 год. 24.02.2022 строком на 30 діб.

У подальшому воєнний стан неодноразово продовжувався.

Згідно зі ст.64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40,47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Конституція України передбачає, що в умовах воєнного стану можуть встановлюватись окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень, зокрема, щодо прав, передбачених ст.43 Конституцією України.

Як визначено п.2 Прикінцевих положень КЗпП України, під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

24.03.2022 року набрав чинності Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Відповідно до ст.1 зазначеного Закону (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) цей Закон визначає особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану». На період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до ст.ст.43, 44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Також, як роз`яснив Верховний Суд в постанові від 15.12.2021 року у справі

№1840/2970/18, преміювання та встановлення відповідних надбавок провадиться у межах наявного фонду оплати праці та належить до дискреційних повноважень роботодавця. Крім того, право встановлення надбавок та премій належить саме до варіативних дискреційних повноважень, в силу яких, роботодавець вільний у виборі в межах затвердженого кошторису встановлювати їх або не встановлювати.

Верховний Суд зазначає, що дискреція це не обов`язок, а повноваження адміністративного органу, оскільки юридична концепція дискреції передбачає можливість вибору між альтернативними способами дій та/або бездіяльністю. У разі, якщо законодавство передбачає прийняття лише певного конкретного рішення, то це не є реалізацією дискреції (повноважень), а є виконанням обов`язку.

У постанові Верховного Суду від 27.01.2021 року у справі №464/1369/18 наведений правовий висновок про те, що премії встановлені положеннями колективного договору (положеннями про преміювання, які є додатками до колективного договору), є засобом заохочення працівника та не є обов`язковим платежем, хоча і входять до структури заробітної плати. Визначення таких доплат законодавством та положеннями колективного договору визначено як дискреційні повноваження роботодавця з виплати та способу захисту порушених прав у подібних правовідносинах.

При цьому, у постанові від 19.02.2024 року у справі №760/1125/20-ц Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для відступлення від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 27.01.2021 у справі №464/1369/18 щодо дискреційних повноважень роботодавця з виплати працівникові премій як обов`язкових складових заробітної плати та способу захисту порушених прав у подібних правовідносинах.

Виходячи з наведеного, колегія судів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» заслуговують на увагу, відповідають обставинам справи та вимогам закону, а висновки суду про те, що відповідачем було порушено ст.116 КЗпП України є помилковими та такими, що не відповідають матеріалам справи.

За ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно зі ст.ст.77-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Зокрема, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.376 підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 18 вересня 2023 року скасувати і ухвалити нове судове рішення про відмову в позові.

Також, в порядку ст.141 ЦПК України слід здійснити розподіл судових витрат та стягнути з позивача на користь відповідача судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2 375 грн 63 коп.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» - адвоката Климюк Вікторії Юріївни задовольнити.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 18 вересня 2023 року скасувати і ухвалити нове судове рішення.

В позові ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» про стягнення премії відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податківНОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (ідентифікаційний код юридичної особи 20077720) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2 375 грн (дві тисячі триста сімдесят п'ять) грн. 63 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: