РІШЕННЯ

Іменем України

07.11.2024 року м. Львів

Франківський районний суд м.Львова в складі:

головуючого судді Ванівського Ю.М.

з участю секретаря судового засідання Лозинського Т.-Р.А.

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_5 про виселення з квартири без надання іншого житлового приміщення,-

встановив:

позивач звернулась з позовом до відповідача про виселення з квартири без надання іншого житлового приміщення. В обґрунтування позову зазначає, що відповідач являється її сином. Вона та третя особа ОСОБА_5 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 . Відповідач вселився в квартиру 04 червня 2013 року з порушенням діючого законодавства. Вказує, що відповідач знущається над нею, ображає її нецензурними словами,не працює більше п`яти років, постійно їй погрожує. Просить позовні вимоги задоволити.

На підставі розпорядження керівника апарату Франківського районного суду м. Львова Турчак М.І. №531/Р від 23.02.01.2023 року, рішення зборів суддів №1 від 16.01.2023 року та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, матеріали справи передано судді Ванівському Ю.М.

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 06.03.2023 року справу прийнято до провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 23.10.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

Представник позивача в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила такі задоволити в повному обсязі.

Третя особа в судове засідання не з`явилась, хоча належним чином повідомлялась про дату, час та місце судового розгляду.

Відповідач та його представник заперечили проти позову, просила відмовити у задоволенні такого.

Суд, заслухавши думку сторін, повно та всебічно дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Згідно з ч.1 ст.4, ч.1 ст.5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності, згідно, ч.4 ст.41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно зі ст. 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання.

Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Приписами статті 379 ЦК України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них.

Згідно ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Судом встановлено, що згідно ордеру на жиле приміщення №001175 від 08 вересня 1998 року, який видано виконавчим комітетом Львівської міської рад народних депутатів, ОСОБА_6 надається квартира АДРЕСА_1 .

Згідно свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 , ОСОБА_2 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_2 .

Згідно свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_3 від 02.02.2000 року, квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на праві спільної сумісної власності належить ОСОБА_6 та ОСОБА_5 .

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно Львівського обласного державного комунального бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки від 25.11.2003 року (номер витягу 2084205), 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 на праві спільної сумісної власності належить ОСОБА_4 .

Як вбачається з свідоцтва про право на спадщину за законом №3138 від 29.09.2003 року, спадкоємцем майна ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є його дружина ОСОБА_4 , яка проживає у АДРЕСА_1 . Спадкове майно, на яке видано свідоцтво, складається з 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 , яка в цілому складається з трьох житлових кімнат, житловою площею 41,7 кв.м., кухні, загальна площа квартири 58,6 кв.м., комори в підвалі 11.0 кв.м.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 25.11.2021 року (номер витягу 286712351) ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності належить 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 .

Згідно з відомостей з Реєстру Львівської міської територіальної громади про кількість зареєстрованих осіб №124582 від 20.09.2023 року, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано двоє осіб: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Як вбачається з заповіту, який зареєстровано в реєстрі за номером 2648 від 05.11.2012 року, ОСОБА_4 на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: «належний мені на праві особистої власності житловий будинок АДРЕСА_5 ; земельну ділянку площею 0,1574 га. передана для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, яка розташована на території АДРЕСА_5 ; земельну ділянку площею 0,1092 га., передана для особистого селянського господарства, яка розташована на території АДРЕСА_5, заповідаю сину громадянину ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ».

Згідно довідки про склад сім`ї і прописки №4833 від 29.06.2017 року, яка видана Відділом житлового господарства ЛКП «Сонячне», в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровано троє осіб: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Згідно довідки медико - соціальної експертної комісії №015969, ОСОБА_4 , встановлено першу групу інвалідності по життєво.

Згідно акту ЛКП «Сонячне» №833, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано, але фактично не проживає громадянин ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Згідно довідки про склад сім`ї і прописки №669 від 04.02.2019 року, виданої ЛКП «Сонячне» зареєстровано двоє осіб: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Згідно заповіту від 16.10.2015 року, який зареєстровано в реєстрі за номером 2/1000, ОСОБА_4 на випадок своєї смерті зробила наступне розпорядження: «належну мені на праві приватної власності частку квартири АДРЕСА_1 , заповідаю своїй доньці - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ».

Відповідно до ч.4, ч.5 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Відповідно до ст.150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Частиною 1ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно ч.2, 3 ст. 156 ЖК УРСР за згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 ЖК Української РСР. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 ЖК Української РСР.

Згідно положень ч.1, 2 ст.64 ЖК УРСР, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються на рівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вонипостійнопроживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до висновку висловленого у постанові ВСУ від 17.10.2018 у справі №521/17805/16-ц, вбачається наступне: за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України регулює взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Позивачем заявлено вимогу про виселення відповідача без надання іншого житлового приміщення.

Суд звертає увагу, що дані правовідносини регулюються статтями 109, 116 ЖК УРСР.

Згідно з ч. 1 ст.109 ЖК УРСР, виселення із займаного приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Відповідно до статті 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.Осіб, які самоправно зайняли (займають) жиле приміщення, виселення проводиться без надання їм іншого жилого приміщення.

Аналіз наведених вище норм закону дає підстави стверджувати, що законодавцем передбачено вичерпний перелік підстав, за яких допускається виселення особи.

При цьому, як вбачається з роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у п.17 Постанови №2 від 12.04.85 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Судом встановлено, що рішенням Франківського районного суду м. Львова від 14.12.2017 року (справа №465/4992/17) відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , з участю третьої особи: Франківської районної адміністрації м.Львова про усунення перешкод в користуванні приватною власністю, примусове виселення з квартири, позбавлення права користуванням житловим приміщенням та зняття з реєстрації з місця проживання, без надання іншого житла.

Постановою Апеляційного суду Львівської області від 26.06.2018 року скасовано рішення Франківського районного суду м. Львова від 14.12.2017 року та усунено ОСОБА_4 перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 з цієї квартири без надання іншого житлового приміщення.

Постановою Верховного суду від 28.11.2018 року скасовано постанову Апеляційного суду Львівської області від 26.06.2018 року, а рішення Франківського районного суду м. Львова від 14.12.2017 року залишено без змін.

Крім того, постановою Львівського апеляційного суду від 25.03.2024 року (справа №465/8423/23), скасовано рішення Франківського районного суду м.Львова від 18.12.2023 року та ухвалено нове судове рішення, яким в задоволенні заяви ОСОБА_4 про видачу обмежувального припису відмовлено.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 10.12.2021 року (справа №465/5552/21) ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визнано таким, що втратив право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Постановою Львівського апеляційного суду від 27.06.2024 року (справа №465/5552/21) скасовано рішення Франківського районного суду м. Львова від 30.12.2021 року та відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_4 про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування квартирою АДРЕСА_1 .

Постановою Франківського районного суду м. Львова від 26.09.2019 року (справа №465/4833/19), ОСОБА_2 визнано винним за ч.1 ст.173-2 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі десяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 170 (сто сімдесят гривень) грн. 00 коп. в дохід держави.

Постановою Франківського районного суду м. Львова від 14.09.2023 року (справа №465/4983/23) ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді адміністративного арешту на строк 7 (сім) діб.

Матеріали цивільної справи містять постанови у справах №465/742/19, 465/2953/19, 465/1880/19, 465/1865/19, 465/2708/19, 465/3710/19, 465/5020/19, однак провадження у таких відносно ОСОБА_2 про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.173-2 КУпАП закрито, у зв`язку із закінченням на момент розгляду справ про адміністративне правопорушення, строків, передбачених ст.38 КУпАП.

Також в матеріалах справи наявні заяви ОСОБА_4 до ЛРУП №2 ГУ НП у Львівській області, термінові заборонні приписи, які виносились стосовно відповідача.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_4 неодноразово зверталась до правоохоронних органів. За результатами таких викликів працівниками ДОП Франківського відділу поліції ГУ НП у Львівській області складались висновки про те, що конфлікт між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 врегульовано, від написання заяви ОСОБА_4 відмовлялась.

Відповідно до ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Таким чином, з матеріалів справи не вбачається та позивачкою в суді не доведено, що відповідач ОСОБА_2 систематично руйнує чи псує жиле приміщення, або використовує його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття робить неможливим для позивача проживання з нею в одній квартирі або чинить фізичне чи психологічне насильство відносно позивачки, а відтак і не може бути виселений з нього, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, понесені позивачем судові витрати в силу вимог пункту другого частини другої статті 141 ЦПК України не підлягають відшкодуванню.

Керуючись статтями 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд,-

вирішив:

у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_5 про виселення з квартири без надання іншого житлового приміщення - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 14 листопада 2024 року.

Суддя Ванівський Ю.М.