КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

13 листопада 2024 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва в складі судді Верещінської І.В., ухвалене в м. Київ 26 червня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дітей з батьком,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, просив визначити місце проживання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 , покласти на відповідача судові витрати.

Позов мотивував тим, що 09 серпня 2003 року зареєстрував шлюб зі ОСОБА_2 , під час якого народжено неповнолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Наразі в провадженні Шевченківського районного суду м. Києва знаходиться справа за його позовом про розірвання шлюбу. Діти зареєстровані та проживають з ним за адресою АДРЕСА_1 . Відповідно до судового наказу Шевченківського районного суду м. Києва в справі № 761/31144/23 стягнуто зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей в розмірі частки від заробітку (доходу) боржника. Він забезпечує виховання дітей, які зареєстровані та проживають з ним в належному йому будинку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що безпосередньо позитивно впливає на їх розвиток. З відповідачем ОСОБА_2 вони не проживають разом з лютого 2023 року, діти повністю перебувають на його утриманні та проживають окремо від відповідача. Він має фінансову можливість утримувати дітей.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 26 червня 2024 року в позові відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на необґрунтованість рішення, порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 26 червня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Щодо порушення норм процесуального права, пояснював, що судом першої інстанції зазначено про відсутність підстав для задоволення позову в зв`язку з відсутністю між сторонами спору щодо місця проживання дітей, що не узгоджується з іншими обставинами, а саме, що позивач зазначає, що 25 вересня 2023 року він письмово звернувся до відповідача зі зверненням, в якому пропонував визначити місце проживання дітей з ним, та надав копію відповіді відповідача, з якої вбачається, що остання не погоджується з ним, бо вважає, що дівчата повинні проживати з матір`ю за місцем її проживання.

Наводив зміст ст. 189, 209, п. 2 ч. 1 ст. 255, ч. 2 ст. 255 ЦПК України, вказував, що зважаючи на те, що у рішенні суду першої інстанції зазначено про відсутність спору як підстава для відмови в позові ОСОБА_1 , таким чином було порушено норми процесуального права, позаяк суд в такому випадку мав закрити провадження в справі, а не ухвалювати рішення. Також, зважаючи на те, що справа розглядалася в загальному позовному провадженні, то на підготовчому засіданні суд першої інстанції повинен остаточно визначити предмет спору та характер спірних правовідносин, що й було здійснено судом, а саме з`ясовано предмет спору - місце проживання дітей.

Тобто, суд першої інстанції саме на підготовчому засіданні мав зазначити про відсутність предмету спору, постановити ухвалу про закриття провадження в справі, а не розглядати справу впродовж тривалого часу, щоб при ухваленні рішення зазначити про відсутність спору між сторонами. Отже, шляхом зловживання процесуальними правами суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову з надуманих підстав.

Щодо порушення норм матеріального права, зазначив, що 10 квітня 2024 року суд видалився до нарадчої кімнати, проте ухвалою від 10 квітня 2024 року судовий розгляд по справі було поновлено. В ухвалі зазначено, що «Під час з`ясування думки дитини в судовому засіданні за участі представника Служби у справах дітей від 10 квітня 2024 року дитина була сором`язлива, виглядала дещо налякано та не змогла визначити прихильність до батька чи матері, про матір взагалі не говорила, тільки знизувала плечима».

Звертав увагу, що підрозділ 6 Керівних принципів Комітету міністрів Ради Європи щодо правосуддя, дружнього до дітей «Свідчення та заяви дітей» окремо містить положення, що вказують, що опитування дітей з метою отримання інформації та доказів по справі має бути проведено спеціально навченим фахівцем. Згідно п. 64, опитування та збір заяв дітей повинні, наскільки це можливо, проводитися кваліфікованими фахівцями. Всі зусилля мають бути направлені на те, щоб діти надавали свідчення у найбільш сприятливому оточенні та за найсприятливіших умов, з урахуванням віку, зрілості та рівня розуміння, а також будь-яких труднощів, які вони можуть мати. Україна як держава приєдналася до держав-членів Ради Європи на підставі Закону України «Про приєднання України до Статуту Ради Європи» від 31 жовтня 1995 року № 398/95-ВР.

Вказував, що правовою позицією Верховного Суду щодо заслуховування думки дитини судом в присутності психолога є постанова Верховного Суду від 05 вересня 2018 року в справі № 752/22028/16-ц щодо визначення місця проживання малолітніх дітей. Так, Верховний Суд вказав, що з метою виконання норм матеріального права, думку малолітнього 2008 року народження та малолітнього 2010 року народження щодо того, з ким з батьків вони бажають проживати, в судовому засіданні було вислухано, в тому числі, в присутності психолога. Постанова Верховного Суду від 18 березня 2019 року в справі № 215/4452/16-ц вказує, що опитування дитини в присутності психолога в суді належним чином забезпечує встановлення прихильності дитини до проживання з одним із батьків в сукупності з іншими встановленими даними причин такої прихильності для забезпечення принципу «найкращих інтересів дитини» при вирішенні справи.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 10 квітня 2024 року по справі № 760/21004/23 залучено психолога Шевченківського районного в м. Києві центру соціальних служб до участі в опитуванні дітей. Тобто, фактично судом першої інстанції спочатку було опитано дитину без психолога (кваліфікованого фахівця), з порушенням Керівних принципів Комітету міністрів Ради Європи, щодо правосуддя, дружнього до дітей «Свідчення та заяви дітей», з ігноруванням правових позицій Верховного Суду. Суд першої інстанції вийшов з нарадчої кімнати та вирішив залучити психолога з метою допиту дитини, що не було зроблено одразу і є процесуальним порушенням.

По-друге, в ухвалі від 10 квітня 2024 року зазначено, що «альтернативою опитування дитини в суді є проведення психологічної експертизи, висновок якої має обов`язково містити інформацію про те, чи може бути врахована думка дитини в певному віці, зважаючи на її особливості. Найбільш поширеними правами, де існує потреба у замовленні (залученні) спеціаліста психолога у галузі дитячої психології, є з`ясування судом думки дитини у справах про визначення місця проживання, про позбавлення батьківських прав, про виховання дитини та у справі про зміну її прізвища».

Позивачем був наданий звіт психолога ОСОБА_5 щодо результатів психологічного опитування дитини ОСОБА_6 , з якого вбачається, що за результатами проведеного опитування дитини було виявлено комплекс ознак, який свідчить про наявність у дитини психотравмуючих обставин, пов`язаних зі спілкуванням з мамою ОСОБА_2 , яка з невідомих причин для ОСОБА_7 мешкає в іншому місці і не спить достатню кількість ночей з малолітньою донькою, з якою раніше спала, коли ОСОБА_7 цього бажала. ОСОБА_7 сформулювала своє бачення спілкування з власною матір`ю, намагаючись емоційно позбутися зв`язків з нею шляхом забування і її ігнорування як члена родини через наявність негативних переживань з причини відсутності мами в будинку, де живе ОСОБА_7 , і малу кількість побачень дитини з матір`ю. За результатами проведеного опитування дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не виявлено негативних ознак у спілкуванні малолітньої дитини з батьком.

По-третє, суд першої інстанції не взяв до уваги надані стороною позивача докази, що підтверджують доцільність проживання дітей з батьком.

Посилався на зміст ст. 19 СК України, вказував, що представниками Служби у справах дітей Шевченківської районної державної адміністрації було обстежено умови проживання дітей в будинку по АДРЕСА_1 та згідно акту обстеження зроблено висновок, що орган опіки та піклування вважає за доцільне проживання дітей з батьком однією родиною, що забезпечує найкращі інтереси дітей. Вказаний висновок має важливе значення для справи, підтверджує доцільність проживання дітей з батьком однією родиною, проте суд першої інстанції не взяв його до уваги.

Фактично судом першої інстанції повністю проігноровано докази, які свідчать про доцільність проживання дітей з батьком однією родиною, що забезпечить найкращі інтереси дітей.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

В судове засідання 13 листопада 2024 року з`явився представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_8 , який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, та представник служби у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, посилаючись на відсутність спору між сторонами.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, направила заяву про розгляд справи у її відсутності в зв`язку з постійною зайнятістю на роботі, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, оскільки наявність у власності ОСОБА_1 особистого житла не дає йому переваги в розгляді справи про визначення місця проживання дітей з батьком.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Відмовляючи ОСОБА_1 у позові, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами відповідно до ст. 160 СК України досягнуто згоди щодо місця проживання дітей та прийшов до висновку про відсутність між сторонами спору щодо місця проживання дітей.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи таке.

Як вбачається із матеріалів справи, сторони у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб 09 серпня 2003 року (а. с. 4 т. 1) та є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 9 т. 1) та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 10 т. 1).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 20 вересня 2023 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано, відповідачем подано заяву, в якій вона не заперечувала проти розірвання шлюбу (а. с. 87 - 89 т. 1).

Місце проживання позивача ОСОБА_1 та дітей ОСОБА_3 (з січня 2009 року), ОСОБА_4 (з грудня 2016 року) зареєстроване за адресою АДРЕСА_1 (а. с. 5, 11, 12 т. 1), місце проживання відповідача ОСОБА_2 з 28 серпня 2023 року зареєстроване за адресою АДРЕСА_2 (а. с. 13 т. 1).

Судовим наказом Шевченківського районного суду м. Києва від 31 серпня 2023 року в справі № 761/31144/23 стягнуто зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , на утримання неповнолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 аліменти в розмірі частки від заробітку (доходу) боржника, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 30 серпня 2023 року до досягнення кожною дитиною повноліття (а. с. 14 т. 1).

Згідно довідок КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» Шевченківського району м. Києва від 28 вересня 2023 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_9 здорові (а. с. 79 т. 1).

Згідно характеристик учениці 2-а класу школи І-ІІІ ступенів в м. Києва ОСОБА_4 та учениці 9-в класу ОСОБА_3 від 02 жовтня 2023 року, батьки приділяють належну увагу вихованню доньок (а. с. 81 - 82 т. 1).

25 вересня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 з заявою про доцільність визначення місця проживання дітей разом із ним (а. с. 90 т. 1). 29 вересня 2023 року ОСОБА_2 надала відповідь, в якій не погодилася з пропозицією та зазначила, що вважає, що дівчата мають проживати з нею, як їхньою матір`ю за місцем її проживання за адресою АДРЕСА_3 (а. с. 91 т. 1).

Органом опіки та піклування Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації надано висновок від 12 грудня 2023 року № 109-7541 про визначення місця проживання дітей, згідно якого з позовної заяви відомо, що шлюб між батьками розірвано, батьки проживають окремо та не ведуть спільне господарство. Під час проведення відповідної роботи для підготовки висновку представником Служби у справах дітей спільно з фахівцем центру соціальних служб обстежено умови проживання дитини в будинку за адресою АДРЕСА_1 , про що складено акт обстеження житлово-побутових умов проживання. Встановлено, що умови проживання ОСОБА_1 можуть забезпечити базові потреби дітей, в будинку для них створені належні умови для проживання та навчання, задоволені всі потреби. Наявні окремі ліжка, функціональні меблі, техніка та оргтехніка, на момент обстеження умов проживання в будинку було прибрано та охайно. Батько надав документи, які обґрунтовують можливість утримувати дітей, а саме відомості про доходи, документи про право власності на нерухоме майно та земельну ділянку. Мати ОСОБА_2 засобом телефонного зв`язку неодноразово запрошувалася до Служби у справах дітей Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації з метою надання пояснень або заперечень щодо предмету позовних вимог, проте у відповідь повідомила, що категорично відмовляється прийти за браком часу. В матеріалах справи міститься судовий наказ про стягнення зі ОСОБА_2 аліментів на утримання дітей. Діти є здобувачами освіти школи І-ІІІ ступенів № 1 Шевченківського району м. Києва, характеризуються позитивно, зовнішній вигляді охайний, батьки приділяють увагу навчанню та вихованню доньок. При спілкуванні з працівниками Служби неповнолітня ОСОБА_10 поводилася спокійно, вільно підтримувала діалог, розповідала про побут, дозвілля та навчання, на питання, які стосувалися відносин в родині, відповідала стримано і коротко, повідомила про бажання мешкати з батьком. При спілкуванні з ОСОБА_7 неможливо було визначити думку дитини щодо позовних вимог батька, оскільки дитина не володіє сімейною ситуацією, повідомила, що любить усіх членів родини, при проханні намалювати родину, в першу чергу намалювала матір. Орган опіки та піклування, керуючись інтересами дитини, враховуючи сталі родинні зв`язки, місце навчання, дотримуючись балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини, вважає, що ОСОБА_1 та ОСОБА_9 доцільно проживати з батьком ОСОБА_1 однією родиною, що забезпечить найкращі інтереси дітей (а. с. 122 - 126 т. 1).

Згідно довідки (звіту) психолога щодо результатів психологічного опитування дитини ОСОБА_6 (7 років) та батька дитини ОСОБА_1 , за результатами проведеного опитування дитини було виявлено комплекс ознак, який свідчить про наявність у досвіді дитини психотравмувальних обставин, пов`язаних з спілкуванням з мамою ОСОБА_2 , яка з невідомих причин для ОСОБА_7 мешкає в іншому місці і не спить достатньою кількість ночей з малолітньою донькою, з якою раніше спала, коли ОСОБА_7 цього бажала. ОСОБА_7 сформулювала своє бачення спілкування з власною матір`ю, намагаючись емоційно позбутися зв`язків з нею шляхом забування і її ігнорування як члена родини через наявність негативних переживань з причини відсутності мами в будинку, де живе ОСОБА_7 , і малу кількість побачень дитини з матір`ю. За результатами проведеного опитування дитини не виявлено негативних ознак у спілкуванні малолітньої дитини ОСОБА_7 з батьком ОСОБА_1 , з яким дитина мешкає в даний час (а. с. 184 - 191 т. 1).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Крім того, після видалення суду до нарадчої кімнати 10 квітня 2024 року судом поновлено судовий розгляд, дійшовши висновку з метою об`єктивного проведення опитування малолітньої ОСОБА_9 провести її опитування за участі психолога, що виключає вплив близьких родичів на думку дитини (а. с. 164 - 165 т. 1).

З урахуванням думки психолога Шевченківського районного в м. Києві центру соціальних служб та психолога ОСОБА_5 , для уникнення травмування дитини, думка молодшої дитини ОСОБА_6 в судовому засіданні не з`ясовувалась (а. с. 235 т. 1).

Опитана в судовому засіданні під час розгляду справи судом першої інстанції в присутності психолога Шевченківського районного в м. Києві центру соціальних служб та психолога ОСОБА_5 , неповнолітня ОСОБА_11 повідомила, що бажає залишатись жити з батьком, за місцем проживання матері після розлучення батьків не була, повідомила, що мати приходить додому здебільшого на вихідних, прибирає та готує їжу.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно з частинами першою, другою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і треба прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини третьої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Статтею 160 СК України встановлено право батьків на визначення місця проживання дитини. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Відповідно до статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України).

Судом встановлено, що 09 серпня 2003 року між сторонами укладено шлюб, розірваний рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 20 вересня 2023 року.

Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які з дня народження зареєстровані та проживають в належному позивачеві будинку по АДРЕСА_1 . Мати дітей - відповідач ОСОБА_2 з 28 серпня 2023 року зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 , на даний час проживає в орендованій однокімнатній квартирі.

Як зазначалося вище, сімейні відносини базуються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Загальні засади (принципи) мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Справедливість - це одна з основних засад права, яка є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Зазначені правові висновки щодо дотримання принципу справедливості висловив Конституційний Суд України у рішеннях від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003, від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004.

Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників сімейних правовідносин, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (постанова Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц).

Зі змісту пояснень позивача, зазначених ним у позовній заяві та в судових засіданнях, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про передчасність позову, враховуючи, що між сторонами відсутній будь-який спір щодо місця проживання їх доньок, оскільки вони, як батьки, погоджуються на проживання дітей з батьком; не вбачається спору щодо місця проживання дітей сторін і зі змісту заяв, наданих відповідачем до суду, в яких вона не зазначала про те, що бажає, щоб діти наразі проживали з нею.

Крім того, судом першої інстанції, всупереч доводів апеляційної скарги про залишення поза увагою даного доказу, надано правильну оцінку висновку Органу опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації № 109-7541 від 12 грудня 2023 року, з якого випливає, що матір за її бажанням не опитувалась, обстеження її житлових умов не проводилось, фактично вона не заперечила щодо проживання дітей з батьком, та аргументовано виснувано про відсутність між батьками спору, і відповідно, - відсутність взагалі підстав для надання такого висновку в порядку статті 161 СК України.

Також суд першої інстанції прийняв до уваги думку представника Органу опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації щодо заявлених вимог, який в судовому засіданні заперечував проти їх задоволення, посилаючись на те, що з усіх наявних матеріалів справи вбачається відсутність між сторонами спору про місце проживання дітей.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд не може погодитись з доводами апеляційної скарги, що судом першої інстанції було повністю проігноровано докази, які свідчать про доцільність проживання дітей з батьком однією родиною, що забезпечить найкращі інтереси дітей.

Апеляційний суд враховує, хоча в процесуальних заявах, які подавались відповідачем ОСОБА_2 до суду першої інстанції, нею формально не визнавався позов, однак будь-яких активних дій, спрямованих на зміну місця проживання дітей, крім декларативних заяв, відповідачем не вчинялось.

Дійсно, у заяві від 22 січня 2024 року, відповідач повідомила, що не має можливості взяти участь в розгляді справи, просила не позбавляти її права бачитись з дітьми (а. с. 137 т. 1); 02 травня 2024 року відповідач ОСОБА_2 направила до суду першої інстанції в електронній формі заяву, в якій повідомила, що діти повинні проживати з нею, вказувала, що є відповідальною людиною, аліменти на дітей сплачує вчасно та в повному обсязі, багато працює, розуміє, що рішення буде ухвалене не на її користь, в зв`язку з чим не вважає необхідності ходити на засідання. Свого житла не має, на цей момент орендує однокімнатну квартиру, за місцем реєстрації не проживає. Вказувала, що великих доходів не має, але після того, як діти залишаться проживати з нею і ОСОБА_1 сплачуватиме аліменти на дітей, їм вистачатиме (а. с. 172 - 174 т. 1); 01 червня 2024 року подала заяву, в якій зазначила, що заперечує проти визначення місця проживання дітей зі ОСОБА_1 (а. с. 243 т. 1).

Разом із тим, відповідач не ставила питання місця проживання дітей з нею перед органами опіки та піклування чи судом, спір щодо місця проживання дітей ініційований батьком, з яким діти як до, так і після розірвання шлюбу батьками і так фактично проживають, і від яких мати дітей не вимагала зміни їх місця проживання, не чинила перешкод їхньому проживанню, після звернення батька дитини до суду з позовом про визначення місця проживання дітей відповідач у встановленому порядку з самостійним позовом до суду або із зустрічним позовом в межах розгляду даної справи про визначення місця проживання дітей разом з нею не зверталась, будь-яких належних доказів, які б свідчили про її бажання і волю щодо визначення місця проживання дитини із нею, як матір`ю, суду не надала. Діти зареєстровані і проживають у будинку по АДРЕСА_1 з народження, місця проживання не змінювали.

На вказані обставини правомірно звернув увагу суд першої інстанції і доводами апеляційної скарги вони не спростовані.

Враховуючи вищевикладене, висновки суду першої інстанції, що між сторонами відсутній спір щодо визначення місця проживання дитини, є обґрунтованими, матеріали справи свідчать про те, що між сторонами на даний час відсутній спір, місце проживання дітей ними врегульовано у добровільному порядку.

Судом першої інстанції також правильно звернуто увагу, що дитина сторін ОСОБА_3 вже досягла 15 років і має право вільно обирати собі місце проживання, що узгоджується з положеннями ст. 29 ЦК України.

Апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції було спочатку опитано дитину без психолога (кваліфікованого фахівця) з порушенням Керівних принципів Комітету Міністрів Ради Європи щодо правосуддя, дружнього до дітей та з ігноруванням правових позицій Верховного Суду, і суд першої інстанції, вийшовши з нарадчої кімнати, вирішив залучити психолога з метою допиту дитини, що не було зроблено одразу і з процесуальним порушенням. Суд враховує, що процесуальний закон не містить спеціальних норм, які б регулювали порядок заслуховування думки дитини у спорах щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном, що передбачено статтею 171 СК України (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 19 червня 2024 року в справі № 372/3402/22 (провадження № 61-14279св23).

Відтак, сукупністю доказів, наявних в матеріалах справи, не підтверджується порушення або невизнання відповідачем ОСОБА_2 батьківських прав, свобод чи інтересів позивача ОСОБА_1 , зокрема щодо проживання неповнолітніх дітей разом із ним, а отже безпідставне задоволення позову суперечитиме завданню цивільного судочинства, яким відповідно до ст. 3 ЦПК України є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Дії учасників сімейних правовідносин мають бути добросовісними, характеризуватися чесністю, відкритістю й повагою до інтересів інших членів суспільства. Водночас учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Апеляційний суд зауважує, що приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками сімейних відносин для уникнення виконання встановлених законом обов`язків. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа використовувала право на зло; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб, держави (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов: настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які потерпають від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб.

Подібні висновки висловлені у постановах Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17, від 13 березня 2024 року в справі № 495/2284/23.

Крім того, є необґрунтованими та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги щодо порушення норм процесуального права, зокрема що суд першої інстанції, зловживаючи процесуальними правами, відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 з надуманих підстав, замість закриття провадження в справі, у випадку встановлення відсутності предмета спору. Оскаржене судове рішення є достатньо вмотивованим та містить висновки суду щодо обставин, які мають значення для вирішення спору. Суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та відхиляються апеляційним судом.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів та відхиляються апеляційним судом.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 26 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 14 листопада 2024 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.