Справа № 500/7573/18
Провадження № 2/946/96/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2024 року Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області

в складі: головуючого судді - Бурнусуса О.О.,

за участю: секретаря судового засідання Коробко О.Д.,

представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Ізмаїлі в загальному порядку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, який згодом уточнила заявою від 05.03.2024 року та яким просила визнати вартість невід`ємних поліпшень у квартирі АДРЕСА_1 , яка з 14.11.1996 року до часу дослідження складає 106503 грн. та магазин промислових товарів, розташований в АДРЕСА_2 об`єктами права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , визнати за позивачем право власності на 1/2 частину магазину промислових товарів, розташованого в АДРЕСА_2 , стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію 1/2 частини вартості невід`ємних поліпшень в квартирі АДРЕСА_1 в розмірі 53251, 50 грн. та судові витрати у розмірі 4236 грн. 60 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 17.09.1982 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було укладено шлюб та 17.04.2018 року шлюб між ними було розірвано. За час спільного проживання за спільні кошти ними було придбано на підставі договору-купівлі продажу від 23.03.1999 року, квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 . Крім того, ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 14.11.1996 року належить квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_2 , яка за час шлюбу за спільні кошти була реконструйована та збільшена в площі. Згідно з висновком експерта ОСОБА_5 вартість невід`ємних поліпшень у квартирі АДРЕСА_1 , яка з 14.11.1996 року до часу дослідження складає 106 503 грн. Вважає, що має право на грошову компенсацію 1/2 частини вартості невід`ємних поліпшень у квартирі АДРЕСА_1 у розмірі 53251 грн. 50 коп. Зазначає, що квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_3 була перепланована та реконструйована під магазин промислових товарів і має юридичний адрес: АДРЕСА_2 . Відповідач з 20.12.2018 року почав перешкоджати позивачу в проживанні та виселив її з квартири АДРЕСА_1 , змінив дверні замки, підключив сигналізацію, у зв`язку з чим позивач переїхала проживати в квартиру АДРЕСА_4 .

В судове засідання позивач та її представник не з`явились, представник позивача надала заяву, якою просить справу розглянути у відсутність позивача та її представника, уточнені позовні вимоги підтримують, просять задовольнити позов.

В судовому засіданні представник відповідача адвокат Килимник Л.І., уточнені позовні вимоги не визнала у повному обсязі, просила відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_2 була подарована 14.11.1996 року відповідачу його матір`ю ОСОБА_6 та являється його особистою власністю. Вважає, що істотного збільшення вартості квартири не відбулося та жодних трудових чи грошових затрат позивач не понесла, сам факт перебування у шлюбі не є достатньою підставою для визнання поліпшень спільним майном подружжя. Зазначає, що в період знаходження у шлюбі вони придбали ще одну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_5 , після подачі заяви на розірвання шлюбу сторони домовились про поділ майна подружжя в такий спосіб: ОСОБА_1 за договором дарування оформлює квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_5 на позивача, а магазин промислових товарів, розташований за адресою: АДРЕСА_2 залишається відповідачу. Без вирішення питання про поділ майна ОСОБА_3 не мала намір розривати шлюб. Вважає позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_7 , пояснив, що знає родину ОСОБА_8 близько 25-30 років, йому відомо, що сімейні стосунки в родині були поганими, тому вони вирішили розірвати шлюб. ОСОБА_1 залишив дружині двокімнатну квартиру та дачу, так як просила дружина, в них була така домовленість. Дружина не працювала та не готувала. Також йому відомо, що в квартирі, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 приблизно у 2019 році були замінені вікна на суму 45 000-50 000 грн.

Вислухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, допитавши свідка, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України - здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України - кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

В судовому засіданні встановлено, що 17.09.1982 року було укладено шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_9 , після укладення шлюбу ОСОБА_9 змінила прізвище на « ОСОБА_8 », що підтверджено свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим повторно 13.04.2018 року Ізмаїльським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області (а.с. 10).

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 , виданого 17.04.2018 року Ізмаїльським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано. У шлюбі знаходились у період з 17.09.1982 року по 17.04.2018 року (а.с.11).

Як встановлено в судовому засіданні, 23.03.1999 року за договором купівлі продажу, посвідченим державним нотаріусом Ізмаїльської державної нотаріальної контори Черненко С.М., зареєстрованим в реєстрі за № 3-1469, ОСОБА_1 придбав квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 , яка складається із двох житлових кімнат, житловою площею 27,5 кв.м. Договір було укладено в період знаходження у шлюбі з позивачем.

Відповідно до договору дарування квартири від 14.11.1996 року, посвідченого державним нотаріусом Ізмаїльської державної нотаріальної контори Черненко С.М., зареєстрованого в реєстрі за № 3-3977, ОСОБА_1 отримав в дар квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , яка складається з двох житлових кімнат, житловою площею 27, 5 кв.м.

Згідно рішення виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради № 1018 від 22.07.2010 року «Про оформлення права власності на квартиру АДРЕСА_1 », було вирішено оформити право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 96,0 кв.м., житловою площею 65,5 кв.м. (а.с.41)

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно № 668 від 03.08.2010 року, ОСОБА_1 належить квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 96,0 кв.м., житловою площею 65,5 кв.м. (а.с.44)

Згідно рішення виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради № 1436 від 03.11.2011 року «Про поділ квартири АДРЕСА_6 та присвоєння самостійних поштових адрес часткам квартири АДРЕСА_6 », було вирішено поділити квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_1 , загальною площею 96,0 кв.м., на 2 самостійні квартири. Присвоїти частині квартири АДРЕСА_1 , згідно висновку, виконаному МП «ПИК», узгодженому міськими службами та контролюючими організаціями, окрему самостійну адресу: АДРЕСА_2 , склад приміщень квартири № : коридор -4,3 кв.м., кладова -0,5 кв.м., коридор 3,1 кв.м., житлова кімната 13,4 кв.м., житлова кімната 16,4 кв.м., кухня 8,0 кв.м., санвузол 1,4 кв.м., душова 0,9 кв.м., веранда 7,9 кв.м., загальна площа квартири складає 55,9 кв.м., житлова площа 29,8 кв.м. Також присвоїти іншій частині квартири АДРЕСА_1 , згідно висновку, виконаному МП «ПИК», узгодженому міськими службами та контролюючими організаціями, окрему самостійну адресу: АДРЕСА_3 . Склад приміщень квартири АДРЕСА_7 : житлова кімната 13,2 кв.м., житлова кімната 22,5 кв.м., санвузол 0,7 кв.м., коридор -3,7 кв.м., загальна площа складає 40,1 кв.м., житлова площа 35,7 кв.м. (а.с. 46)

Згідно рішення виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради № 523 від 04.05.2012 року «Про надання дозволу ОСОБА_1 на виконання проектування та реконструкції квартири АДРЕСА_8 під магазин промтоварів», було дозволено ОСОБА_1 виконати проектування та реконструкцію квартири АДРЕСА_8 під магазин промтоварів, згідно проектної пропозиції, розробленої МП «ПИК». ( а.с 48)

Як встановлено в судовому засіданні, 08.07.2015 року ОСОБА_1 зареєстрував право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 55,9 кв.м., житловою площею 29,8 кв.м., що підтверджено свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 08.07.2015 року та Витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 40316426 від 08.07.2015 року (а.с.51 -52)

Згідно розпорядження Ізмаїльського міського голови № 422р від 21.09.2015 року, магазину промтоварів, який розташований за адресою: АДРЕСА_3 привласнено самостійний юридичний адресний номер - АДРЕСА_2 (а.с.55)

05.10.2015 року ОСОБА_1 зареєстрував право власності на магазин промислових товарів за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 39,9 кв.м., що підтверджено свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 05.10.2015 року та Витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 45112299 від 05.10.2015 року (а.с.56-57)

Відповідно до вимог ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 82 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (частина перша статті 57 СК України).

У статті 60 СК України зазначено підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Також вказано, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).

Отже, за загальним правилом, майно, набуте одним з подружжя в порядку спадкування, є його особистою приватною власністю, як і доходи, які воно приносить, тоді як спільною сумісною власністю подружжя є майно, набуте під час шлюбу.

Статтею 62 СК України передбачено, що якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя; якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Зі змісту статті 62 СК України вбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим, якщо дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.

Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна.

Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин.

Істотність має визначальне значення, оскільки необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості порівняно з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи в остаточному об`єкті.

Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.

Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним порівняно із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості.

Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна.

У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя - не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі.

Висновком експерта № 140/142-2019 за результатами судової оціночно-будівельної експертизи, складеного 16.12.2020 року судовим експертом Цуркан В.І. було визначено, що з огляду на надані для дослідження вихідні дані невід`ємними поліпшеннями квартири АДРЕСА_1 за період з 14.11.1996 року до дати дослідження можливо вважати збільшення її загальної площі за рахунок прибудови літніх приміщень № 1-І веранда площею 3,4 кв.м. та № 1-ІІ веранда площею 4,2 кв.м., разом 7,6 кв.м., а також за рахунок доручення приміщень, які перебували у складі квартири АДРЕСА_7 , позначених в плані: № 1-1 коридор площею 4,3 кв.м., № 1-2 комора площею 0,5 кв.м., разом 4,8 кв.м. Вартість невід`ємних поліпшень в квартирі АДРЕСА_1 з 14.11.1996 року до часу дослідження складає 106503 грн., що складає 13/100 від загальної вартості квартири.

Згідно договору на придбання товару від 20.02.2019 року та комерційної пропозиції № 191958 від 20.02.2019 року ОСОБА_1 замовив та оплатив послуги з виготовлення та встановлення металопластикових виробів на загальну суму 45 509 грн., цей факт також підтверджував свідок ОСОБА_7 , однак під час проведення експертизи судовому експерту ці докази надані не були та повідомлений експерт про ці витрати не був, тому суд критично відноситься до цих доказів та вважає їх недостатніми та непереконливими.

Таким чином, оскільки позивачем під час знаходження у шлюбі були понесені витрати на поліпшення, які є невід`ємними, в квартирі АДРЕСА_1 , що підтверджується висновком судового експерта № 140/142-2019 за результатами судової оціночно-будівельної експертизи, складеного 16.12.2020 року,однак вони не є істотними та складають 106503 грн., що передбачає можливість позивача отримати компенсацію цих витрат в розмірі 1/2 частини вартості невід`ємних поліпшень в розмірі 53251 грн. 50 коп.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язана доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.

Відповідач у відзиві на позовну заяву зазначає, що в період знаходження у шлюбі вони придбали ще одну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_5 , після подачі заяви на розірвання шлюбу сторони домовились про поділ майна подружжя в такий спосіб: ОСОБА_1 за договором дарування оформлює квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_5 на позивача, а магазин промислових товарів, розташований за адресою: АДРЕСА_2 залишається відповідачу, однак жодного належного та допустимого доказу, що така угода дійсно була, суду не надано. Тобто відповідач визнає, що магазин промислових товарів, розташований за адресою: АДРЕСА_2 є спільним майном подружжя, однак в результаті досягнутої між сторонами угоди, відповідач вважає це майно особистим.

У підтвердження своїх заперечень відповідач надає висновок експерта № 23/141-2019 за результатами судової оціночно-будівельної експертизи, складений 27.03.2020 року судовим експертом ОСОБА_5 яким було визначено, що за результатами проведених розрахунків на момент проведення експертизи ринкова вартість розташованої у будинку АДРЕСА_5 , загальною площею 47,1 кв.м., складає 807113 грн. та ринкова вартість нежитлових приміщень магазину непродовольчих товарів по АДРЕСА_2 , загальною площею 39,9 кв.м., складає 843 031 грн., однак цей висновок не доводить, що була досягнута угода про поділ майна подружжя таким способом, який зазначає відповідач.

Таким чином, презумпція спільної сумісної власності на спірний магазин промислових товарів по АДРЕСА_2 відповідачем не спростована.

Щодо задоволення вимог про визнання спірного майна спільним сумісним майном сторін, суд зазначає наступне.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

При розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц.

Враховуючи, що у цій справі метою заявленого позивачем позову є поділ спільного сумісного майна, підстав для задоволення вимог про визнання спірного майна об`єктами спільного сумісного майна немає, тому ці вимоги задоволенню не підлягають, що відповідатиме правовому висновку в указаній постанові Великої Палати Верховного Суду.

Щодо вирішення питання про розподіл витрат, пов`язаних з розглядом справи, суд зазначає наступне.

У відповідності до частини третьої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Частиною другою статті 141 ЦПК України встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

В уточненій позовній заяві позивач просить стягнути судові витрати, які були нею понесені для оплати судового збору за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 352, 40 грн., заяви про забезпечення доказів у розмірі 384, 20 грн., та проведенням експертизи у розмірі 3500 грн., загальною сумою 4236 грн. 60 коп.

Оскільки позовні вимоги були задоволені частково, вимоги про стягнення судових витрат підлягають задоволенню пропорційно розміру задоволених вимог, тому з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню 3500 грн. за проведення судової оціночно-будівельної експертизи № 140/142-2019, що підтверджено квитанцією № 34 від 03.07.2019 року, 352 грн. 40 коп. за заяву про забезпечення позову, що підтверджено квитанцією № 48 від 20.11.2018 року, 384 грн. 20 коп. за заяву про забезпечення доказів, що підтверджено квитанцією № 62 від 11.03.2019 року, оскільки такі витрати пов`язані з розглядом справи, їх розмір підтверджено доказами, поданими до суду у встановлені частиною восьмою статті 141 ЦПК України строки, однак враховуючи часткове задоволення позову до стягнення підлягає сума судових витрат у розмірі 2824 грн. 40 коп.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 133, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_3 (паспорт серії НОМЕР_3 , виданий 25.03.1997 року Ізмаїльським МВ УМВС України в Одеській області, РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_3 (паспорт серії НОМЕР_3 , виданий 25.03.1997 року Ізмаїльським МВ УМВС України в Одеській області, РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ) право власності на 1/2 частину магазину промислових товарів, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 )на користь ОСОБА_3 (паспорт серії НОМЕР_3 , виданий 25.03.1997 року Ізмаїльським МВ УМВС України в Одеській області, РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 )грошову компенсацію 1/2 частини вартості невід`ємних поліпшень в квартирі АДРЕСА_1 в розмірі 53251 (п`ятдесят три тисячі двісті п`ятдесят одна) грн. 50 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 )на користь ОСОБА_3 (паспорт серії НОМЕР_3 , виданий 25.03.1997 року Ізмаїльським МВ УМВС України в Одеській області, РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 )судові витрати у розмірі 2824 (дві тисячі вісімсот двадцять чотири) грн. 40 (сорок) коп.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30-ти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 25 червня 2024 року.

Суддя: О.О.Бурнусус