КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 363/6853/23 Головуючий у суді першої інстанції - Лукач О.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Яворського М.А.(суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

розглянувши цивільну справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником Нечипорук Іванною Іванівною , на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 04 червня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, що продовжує навчання, -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 в якому просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання повнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з 01 грудня 2023 року і до закінчення навчання дитини, але не довше ніж до досягнення ним 23-річного віку.

В обґрунтування позову вказувала на те, що 08 серпня 2015 року (вірним є 08.08.2003) відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Лозова реєстраційної служби Лозовського міськрайонного управління юстиції у Харківській області, актовий запис № 208, між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_2 у шлюбі народився син ОСОБА_4 .

15 грудня 2015 року Жовтневим районним судом міста Києва укладений шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу позивач та відповідач проживають окремо. Син залишився проживати разом з позивачкою та знаходиться на вихованні та утриманні позивача.

25 липня 2023 року Вишгородським районним судом Київської області видано судовий наказ про стягнення з відповідача аліментів на користь позивача на утримання дитини, у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання заяви, а саме з 19.07.2023 і до досягнення дитиною повноліття. ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 досяг повноліття.

01 вересня 2021 року ОСОБА_4 вступив на І курс денного відділення ВСП «Харківський комп`ютерно-технологічний фаховий коледж НТУ «ХПІ». Термін закінчення навчального закладу 30 червня 2025 року. З урахуванням того, що син позивача та відповідача ОСОБА_4 навчається на денній формі навчання, він позбавлений можливості працевлаштовуватись для підтримання достатнього рівня життя. Крім того, відповідач зареєстрований, як фізична особа-підприємець, а відтак він є матеріально забезпеченим і має змогу надавати кошти на утримання сина, до досягнення ним двадцяти трьох років. Станом на дату подання позовної заяви, згоди про добровільну сплату аліментів до досягнення спільної дитини двадцяти трьох років між позивачем та відповідачем по справі не досягнуто, у зв`язку з чим позивач звернулася до суду.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 04 червня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання повнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/8 частини від всіх видів його заробітку (доходів), щомісячно, починаючи з дня подачі позову до суду 01 грудня 2023 року і до закінчення навчання дитини, але не довше, ніж до досягнення ним 23-річного віку. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням представник ОСОБА_1 - адвокат Нечипорук І.І. подала апеляційну скаргу, відповідно до якої вказує, що судом не повністю з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а висновки викладені в оскаржуваному рішенні - не відповідають фактичним обставинам справи.

Так, вказує, щодо неврахування судом позиції, що відповідачем у заяві про часткове визнання позовних вимог в частині сплати аліментів у розмірі 5 000 грн.

Вважає, що при прийнятті рішення та визначені розміру частки від заробітку відповідача не враховано норми передбачені ст. ст. 182, 200 СК України та висновки, викладені у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів».

Також зазначає, що вона разом із сином проживають в місті Харкові проте, оскільки місто постійно перебуває під обстрілами для збереження життя сина, вона змушена була перевезти до більш безпечного місця м. Бердичів та несе витрати по оренді житла.

Таким чином виходячи з принципу справедливості та з урахуванням потреби сина, вважає аліменти у розмірі 1/8 частки доходу відповідача не є достатніми для забезпечення потреб сина.

Враховуючи вказане в апеляційній скарзі, представник ОСОБА_1 - адвокат Нечипорук І.І. просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, а також стягнути з відповідача судові витрати понесені з розглядом справи.

02 вересня 2024 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника ОСОБА_3 - адвоката Незвінського Д.Я. на апеляційну скаргу, відповідно до якого просить залишити її без задоволення та не обмежуючись доводами та вимогами апеляційної скарги рішення суду просить скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову. Посилаючись на те, що суд першої інстанції, відкриваючи провадження у справі, та розглядаючи справу не звернув уваги, що позов було пред`явлено неналежним позивачем, а саме справа розглянута за відсутності особи, що не була залучена до участі у справі в якості позивача чи співпозивача, а саме ОСОБА_4 особи, на утримання якої стягувались аліменти.

У відзиві також вказує, що сторона позивача зазначає, що судом не враховано тією обставини, що представниця відповідача в суді першої інстанції частково визнала позов в частині сплати аліментів у розмірі 5 000 грн на місяць. Проте питання частково визнання позову жодним чином не впливає на законність та обґрунтованість та правильність рішення суду першої інстанції.

Також вказує, що помилковим є підхід вважати, що Сімейний кодекс України визначає певний стандарт розмірів аліментів на утримання дітей у частці від доходу. Ніяких стандартів розміру аліментів у частці від доходу платника аліментів він не передбачає. Виключно в порядку наказного провадження у відповідності до приписів ч. 5 ст. 183 СК України, визначаються розміри часток від заробітку (доходу) платника аліментів в залежності від кількості дітей з відповідним законодавчим лімітом.

Зазначає, що звертаючись з позовом позивач не обґрунтувала чому розмір аліментів на користь позивачки на утримання дитини, який продовжує навчання, повинен становити саме 1/4 заробітку (доходу) відповідача.

Вважає, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення та визначаючи відповідний розмір аліментів в повній мірі дотримався норм ст. 200 СК України в поєднанні з приписами ст. 182 СК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

У відповідності до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 3 ст. 369 ЦПК України, з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 08 серпня 2003 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, який зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Лозова реєстраційної служби Лозовського міськрайонного управління юстиції у Харківський області, актовий запис №208. У шлюбі народилася дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 , актовий запис №436, та батьками дитини зазначено: батько ОСОБА_3 , мати ОСОБА_1 (а.с.5,7)

15 грудня 2015 року рішенням Жовтневого районного суду міста Харкова шлюб, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано.

Згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб за адресою: АДРЕСА_1 , позивач ОСОБА_1 проживає разом з сином ОСОБА_4 , та вони зареєстровані за вказаною адресою з 28 вересня 2011 року (а.с.8, 9,13-14).

25 липня 2023 року Вишгородським районним судом Київської області було видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_3 аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання заяви, а саме з 19 липня 2023 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с.6).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 досяг повноліття.

Згідно Договору №80/21 від 01 вересня 2021 року, укладеного між Національним технічним університетом «Харківський політехнічний інститут», для Відокремленого структурного підрозділу «Харківський комп`ютерно-технологічний фаховий коледж Національного технічного університету «Харківський політехнічний інститут» та ОСОБА_1 для студента ОСОБА_4 , університет взяв на себе зобов`язання за рахунок коштів замовника здійснити підготовку фахівця за фаховою передвищою освітою фаховий молодший бакалавр денної форми навчання за спеціальністю 141 «Електроенергетика, електротехніка та електромеханіка» за освітньою програмою «Ремонт комп`ютерної та електропобутової техніки». Кількість семестрів навчання складає 8, з 01.09.2021. Загальна вартість освітньої послуги за весь строк навчання становить 42 000,00 гривень. Вартість 1 семестру навчання становить 5 250,00 грн (а.с. 12, 45-46).

Відповідно до довідки №66-82/718 від 22 листопада 2023 року, ОСОБА_4 вступив 01 вересня 2021 року на перший курс денного відділення ВСП «Харківський комп`ютерно-технологічний фаховий коледж НТУ «ХПІ», відповідно до наказу №1440 СТ від 27 липня 2021 року. На теперішній час навчається на ІІІ курсі денного відділення. Термін закінчення навчального закладу та отримання диплому 30 червня 2025 року. (а.с.11).

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , та визначаючи розмір стягуваних аліментів мотивував своє рішення тим, що оскільки законодавець передбачив обов`язок батьків утримувати повнолітніх дітей, які продовжують навчання до закінчення такого навчання або до досягнення дитиною двадцяти трьох років під умовою можливості надання такої допомоги, тобто обов`язок батьків утримувати повнолітню дитину, яка продовжує навчання, поставлений у залежність від матеріального стану батьків, враховуючи баланс інтересів дитини та мінливого доходу батька, стан його здоров`я, наявності інвалідності ІІ групи та те, що на його утриманні перебуває малолітня дитина, значне перевищення розміру аліментів у порівнянні з прожитковим мінімумом встановленим законом, прийшов до висновку, що необхідно встановити розмір аліментів на утримання повнолітнього сина ОСОБА_4 , який підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_3 , на користь ОСОБА_1 у розмірі 1/8 частини заробітної плати (доходу), від всіх видів заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з 01 грудня 2023 року і до закінчення навчання дитини, але не довше ніж до досягнення ним 23-річного віку.

Апеляційний суд погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, частин 7, 8 ст. 7 СК України, під час вирішення будь - яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно із ч.1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою (ч.1 ст.141 СК України).

Відповідно до положень статті 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

Право на утримання припиняється у разі припинення навчання.

Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

З аналізу змісту наведеної норм права вбачається, що законодавець пов`язує обов`язок батьків утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, до досягнення ними двадцяти трьох років за умови, коли батьки можуть надавати таку матеріальну допомогу.

Крім того, відповідно до положень п.20 пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року №3 передбачено, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Відповідно до ч. 3 ст. 199 СК право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів мають самі дочка, син, які продовжують навчатися, а також той із батьків, з яким вони проживають. У разі заявлення позову одним із батьків суд може залучити до участі у справі (якщо залежно від її обставин визнає необхідним) повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися і на користь яких у зв`язку з цим стягуються аліменти.

Стаття 182 СК України визначає обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів, зокрема, пунктом 1 та 2 частини 1 статті 182 СК України визначено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини, а також стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів.

Відповідно до статті 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу.

При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Так, із матеріалів справи вбачається, що відповідач по справі ОСОБА_3 не ухилявся від свого батьківського обов`язку та надав матеріальну допомогу своєму сина ОСОБА_4 , що підтверджується випискою по банківській карті за період з листопада 2021 року по листопад 2023 року здійснював переказ коштів на платіжну карту сина (а.с. 124-162).

Крім того, на підтвердження виконання судового наказу та сплату аліментів також надано виписки із карткового рахунку, які підтверджують перерахування коштів на утримання сина (а.с. 131-162).

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції, належним чином дослідивши та давши оцінку поданим сторонами доказам, враховуючи положення статей 182, 198, 199, 200 СК України, дійшов правомірного висновку про те, що ОСОБА_4 у зв`язку із продовженням навчання потребує матеріальної допомоги й батько ОСОБА_3 зазначену допомогу має змогу надавати, а тому правомірно стягнув з останнього на користь позивача аліменти на період навчання згідно із вимогами закону у розмірі 1/8 частини від усіх видів доходу.

Судом першої інстанції при визначенні розміру аліментів, вищевказані обставини взяті до уваги. Судом також враховано, що у відповідача на утриманні перебуває малолітня дитина, а також у нього наявна ІІ група інвалідності.

Разом з тим, встановленню підлягають обставини чи потребує син сторін матеріальної допомоги у зв`язку з навчанням та чи має відповідач можливість надати таку допомогу у розмірі, заявленому у позові.

Відповідно до ч. 2 ст. 200 СК України при визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків.

У позовній заяві позивачка вказує, що син проживає з нею та вона надає йому посильну матеріальну допомогу. Які кошти нею надаються сину позивач не вказує. При цьому, зазначаючи, що син проживає з нею, позивач вказує, що він навчається на денні формі навчання та позбавлений можливості працевлаштуватись для підтримання достатнього рівня життя. У позовній заяві також відсутнє обґрунтування розміру витрат, які необхідні для забезпечення сина на період навчання.

Позивач звертаючись з позовом не обґрунтувала свої вимоги про стягнення з відповідача саме 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу). Таким чином доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не враховано приписів с. 182, 200 СК України колегія суддів не може визнати обґрунтованим.

Відповідно до приписів ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків, разом з яким проживає дитина.

Отже сторона позивача обирає спосіб стягнення аліментів частка від доходу або в твердій грошовій сумі.

Як вбачається з матеріалів справи позивач, звертаючись з позовом просила суд стягнути аліменти на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання саме у розмірі 1/4 від заробітку платнику та обрала саме відсотковий спосіб стягнення аліментів. В ході розгляду справи в суді першої інстанції питання зміни предмету позову та способу стягнення аліментів не заявляло.

Таким чином посилання ОСОБА_1 на той факт, що при розгляді судом першої інстанції не враховано позицію відповідачі, викладену у заяві про часткове визнання позовних вимог колегія суддів оцінює критично, оскільки питання часткового визнання позову в суді першої інстанції не впливає на законність та обґрунтованість рішення суду.

В апеляційній скарзі позивачка просить прийняти та дослідити новий доказ - договір найму (оренди) житла від 05 червня 2024 року чим фактично по новому обґрунтовує підстави перегляду рішення суду першої інстанції для зміни розміру частки аліментів та додає до апеляційної скарги новий доказ, який укладено після рішення суду, який не був предметом дослідження у суді першої інстанції. Крім того вказаний договір найму житла укладений 05 червня 2024 року, а суд ухвалив рішення 04 червня 2024 року, тому він не міг врахувати вказані обставини.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 3, 6 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків суду обставинам справи, а доводи апеляційних скарг цих висновків не спростовують.

Не може суд визнати підставою для скасування ухваленого у справі рішення та відмови у задоволенні позову і доводи/заперечення, які викладені у відзиві на апеляційну скаргу подану представником відповідача ОСОБА_3 , адвокатом Незвінським Д.Я. щодо не залучення до розгляду справи повнолітнього сина сторін ОСОБА_4 , який на час подачі позову та вирішення справи по суті набув повної цивільної дієздатності та одночасно набув повної цивільної процесуальної правоздатності, оскільки відповідно до ч.1 ст. 30 ЦК України цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Тому реалізація своїх прав щодо вказаного спору належить повнолітньому сину сторін даної справи - ОСОБА_4 , який вправі сам звертися до суду із заявою, чи апеляційною скаргою, чи в іншому порядку для визначенні своєї правової позиції у даній справі.

Разом із тим право позивачки на звернення до суду із вказаним позовом визначено ч. 3 ст. 199 СК України, що і було враховано судом першої інстанції при вирішенні вказаного спору.

Враховуючи вищевикладені обставини, а також положення вище вказаним норм законодавства, апеляційний суд доходить висновку, що правових підстав для задоволення поданих апеляційної скарги у апеляційного суду немає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до положень статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 7, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Нечипорук Іванною Іванівною ,залишити без задоволення.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 04 червня 2024 рокузалишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню відповідно до норм п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягає.

Судді :

_______________ ________________ ______________

М.А.Яворський Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв