Справа № 562/111/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"12" червня 2024 р. Здолбунівський районний суд

Рівненської області

в складі: головуючого судді Шуляка А.С.

при секретарі Солдатовій О.Д.

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача адвоката Януль-Сидорчук Х.В.

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача адвоката Мокрицької Л.Я.

розглянувши у приміщенні Здолбунівського районного суду у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення частини комунальних послуг,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувсь в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення витрат на оплату житлово-комунальних послуг за період часу з червня 2018 року по жовтень 2020 року в розмірі 40 117 грн. 69 коп. та витрат по сплаті судового збору.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що з відповідачкою проживав у зареєстрованому шлюбі з 20 жовтня 1992 року до його розірвання 18 травня 2018 року. За час перебування у шлюбі 07 грудня 2000 року вони набули житловий будинок АДРЕСА_1 . У вказаному будинку зареєстровано його місце проживання та місце проживання відповідачки. Зазначає, що між ними склався порядок користування житлом, однак відповідачка не бере участі в утриманні житлового будинку. За період припинення ведення спільного господарства між ними та розірвання шлюбу весь тягар по утриманню житлового будинку, по сплаті комунальних послуг лежить виключно на ньому. Стверджує, що ОСОБА_2 не сплачує кошти на комунальні послуги, хоча проживає в житловому будинку, використовує електроенергію, газ, водопостачання, хоча зобобов`язана сплачувати комунальні послуги згідно понесених витрат та брати участь в утриманні будинку в майбутьньому. Починаючи з червня 2018 року ним сплачено 80235 грн. 38 коп. на оплату комунальних послуг, а тому з відповідачки підлягає стягненню половина вказаної суми в розмірі 40 117 грн. 69 коп. В добровільному порядку ОСОБА_2 відмовляється сплатити йому вказану суму понесених ним витрат на комунальні послуги, а тому він змушений звертатися до суду з даним позовом.

Відповідачкою ОСОБА_2 подано відзив в якому вона зазначає, що позивачем не надано налележних доказів, які підтверджують обставини вказані у позовній заяві. Зазначає, що надані позивачем квитанції не можна вважати доказами виконання певних зобов`язань, у тому числі за інших осіб, оскільки такі документи підтверджують лише здійснення різноманітних платіжних дій, але належними доказами виконання певного зобов`язання, зокрема солідарного, вони можуть бути лише у сукупності з даними про виконання та належне виконання конкретних зобов`язань. В задоволенні позовних вимог позивача просить відмовити.

Відповідачем подано відповідь на відзив в якій він вказує, що доводи відповідачки наведені у відзиві не стверджуються належними доказами. Зазначає, що відповідачка проживає в їхньому житловому будинку, використовує електроенергію, газ, водопостачання, а тому вона зобов`язана сплачувати комунальні послуги згідно фактично понесених витрат. Просить задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою Здолбунівського районного суду Рівненської області від 23 листопада 2021 року провадження в справі було зупинено у зв`язку з розглядом цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання будинку спільною сумісною власністю подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спірного будинку в натурі.

18 жовтня 2023 року ухвалою Здолбунівського районного суду Рівненської області було відновлено провадження у даній справі.

03 листопада 2023 року позивачем було подано заяву про збільшення розміру позовних вимог про стягнення витрат на оплату житлово-комунальних послуг за період часу з червня 2018 року по жовтень 2023 року в розмірі 67119 грн. 07 коп. та витрат по сплаті судового збору.

11 грудня 2023 року позивачкою подано заперечення на заяву про збільшення розміру позовних вимог, зазначає, що з 07 травня 2021 року газопостачання до житлового будинку АДРЕСА_1 не доставлялося, а відтак ніякого права на повернення позивачу частини коштів сплачених ним за доставку газу немає. Просить відмовити у задоволенні позову про стягнення частини комунальних послуг, враховуючи заяву про збільшення розміру позовних вимог.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю з підстав, зазначених в позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог. Просили суд постановити рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по оплаті житлово-комунальних послуг в сумі 67119 грн. 07 коп., а також сплачені судові витрати по справі.

Відповідачка та представник відповідачки в судовому засіданні позовні вимоги не визнали. Вважають позовні вимоги безпідставними, недоведеними належними доказами, тому просять у задоволенні позову відмовити. Також відповідачка вказала, що комунальні послуги не платила після того, як розлучилася.

Допитаний в судовому засіданні, як свідок ОСОБА_3 вказав, що він є другом ОСОБА_1 . Коли вони зустрічалися то позивач скаржився що дружина не сплачує комунальні послуги.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні повідомив, що позивач йому говорив, що відповідачка не платить за комунальні послуги.

Свідок ОСОБА_5 вказала, що вона є дочкою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , жили, як одна сім`я, все було разом. Сплачували по рахунках через "Приват24". Спільний побут був по 2021 рік.

Свідок ОСОБА_6 вказала, що вона є дочкою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Зазначила, що якщо тато давав мамі кошти на сплату комунальних послуг то вона за них платила кредит.

Свідок ОСОБА_7 повідомив, що він працював разом з ОСОБА_1 чотири роки з середини 2018 року. Позивач казав, що йому вже надоїло самому платити комунальні послуги.

Свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 також повідомили, що їм відомо зі слів позивача, що ОСОБА_2 не сплачує комунальні послуги, а платить тільки він. Вислухавши пояснення учаників процесу, свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 20 жовтня 1992 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який 18 травня 2018 року Здолбунівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області було розірвано, актовий запис №11, що стверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 18 травня 2018 року.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 238092736 від 21 грудня 2020 року позивачу на праві власноті належить житловий будинок АДРЕСА_1 . Підставою виникнення права власності є свідоцтво про право власності від 07 грудня 2000 року виданого Здолбунівською міською радою.

Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи №02/11.1-788 від 23 лютого 2021 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 .

Всі витрати, починаючи з 2018 року і по жовтень 2023 року по оплаті комунальних послуг здійснював позивач самостійно, на загальну суму 134238 грн. 14 коп. про що свідчать копії квитанцій.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 Конституції України та ч. 4 ст. 319 ЦК України при здійсненні права власності визначається, що власність зобов`язує.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Згідно із ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Частиною 1 ст. 322 ЦК України визначено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно із статтею 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Отже, позивач та відповідач в силу вимог статей 322, 360 ЦК України зобов`язанні утримувати майно, що їм належить, та брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 06 травня 2019 року у справі № 712/10644/16.

Згідно з п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (у редакції чинній на час виникнення спірних відносин), споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 4 ст. 544 ЦПК України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього.

Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна.

Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги - регрес).

Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.

Зазначений правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі №521/3743/17-ц та у постанові Верховного Суду від 19 серпня 2020 року у справі № 703/2200/15.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством. Споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (звикористанням внутрішньобудинкових систем), газо-та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2)послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3)послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Як установлено в судовому засіданні сторони з 20 жовтня 1992 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

Житловий будинок АДРЕСА_1 набутий сторонами під час шлюбу, а тому є їхньою спільною сумісною власністю.

Звертаючись до суду з позовом позивач вказував про те, що ним за період з 2018 року по жовтень 2023 року самостійно сплачено комунальних послуг на загальну суму 134238 грн. 14 коп., що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями квитанцій.

Таким чином, позивач належними доказами підтвердив факт того, що він ніс тягар утримання спільного майна.

Відповідно до ст. 322 ЦК України на власника покладено тягар утримання свого майна: власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому згідно з ст.317 ЦК України на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Отже, відповідач, відповідно до вимог ст. 360 ЦК України, як співвласник, відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності, зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном, тому має компенсувати позивачу сплачену нею 1/2 частину вартості вказаних комунальних послуг.

Враховуючи викладене, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню половина від суми здійснених ним платежів в частині оплати послуг на управління, утримання та збереження спільного майна, зокрема за комунальні послуги в розмірі 67119,07 грн.(134238 грн. 14 коп./2).

Таким чином, з урахуванням встановлених у справі обставин, суд приходить до висновку, про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 половини понесених ним витрат на оплату житлово-комунальних послуг за період з червня 2018 року по жовтень 2023 року в сумі 67119,07грн., тому позов необхідно задовільнити повністю.

Згідно зі статтею 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.

Таким чином,у зв`язку із задоволенням позову накористь ОСОБА_1 підлягають стягненню з відповідача документально підтверджені витрати по сплаті судового збору за подання до суду позову в розмірі 992 грн. 40 коп. сплаченого судового збору.

Керуючись ст.ст. 12, 81, 82, 258, 263, 265, 268 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовільнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 половину понесених ним витрат на оплату житлово-комунальних послуг за період з червня 2018 року по жовтень 2023 року в сумі 67119,07грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 908 грн. 00 коп. сплаченого судового збору.

Рішення може бути оскарженим в Рівненський апеляційний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Суддя