КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 755/2788/22
П О С Т А Н О В А

Іменем України

13 листопада 2024 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» на рішення Оболонського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Луценко О.М. в м. Київ 24 квітня 2024 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У лютому 2022 року позивач ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» звернувся до суду з позовом, просив стягнути з відповідачів солідарно на свою користь заборгованість за кредитним договором № 141/РП/39/2007-840 в розмірі 1 848 598 грн., яка складається з суми заборгованості по тілу кредиту 1 176 194,14 грн., суми заборгованості по відсоткам 672 403,90 грн., та витрати на правову допомогу в розмірі 25000 грн.

Позов мотивовано тим, що 31 липня 2007 року ОСОБА_1 та ВАТ КБ «Надра» було укладено кредитний договір № 141/РП/39/2007-840, за умовами якого банк надав відповідачу кредит в іноземній валюті в розмірі 62000 доларів США строком на 360 місяців до 30 липня 2037 року зі сплатою 11,99 % річних. Кредитні кошти було надано на придбання майнових прав на квартиру від 16 червня 2007 року з метою фінансування будівництва згідно договору про фінансування будівництва житла від 16 червня 2007 року, на підставі якого за відповідачем резервується об`єкт нерухомості, розташований за адресою АДРЕСА_1 .

31 липня 2007 року ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 було укладено договір застави майнових прав, предметом якого є право вимоги, що належить заставодавцю по договору фінансування будівництва житла. Нерухоме майно, згідно договору фінансування - квартира на 2 поверсі за адресою АДРЕСА_1 .

31 липня 2007 року ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира за адресою АДРЕСА_2 .

31 липня 2007 року ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_3 , а також ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_2 було укладено окремі договори поруки, відповідно до яких позичальник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Згідно п. 3.3.3 договору позичальник зобов`язався щомісячно не пізніше 10 числа поточного місяця, починаючи з серпня 2007 року, згідно дати погашення кредиту і відсотків за користування ним, однак останній платіж відповідачем внесено 27 квітня 2015 року. Відповідно до п. 7.3 договору сторони дійшли згоди збільшити строк позовної давності до 10 років.

30 липня 2020 року ПАТ КБ «Надра» та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» було укладено договір про відступлення прав вимоги, за умовами якого позивач набув право вимоги до боржників, майнових та фінансових поручителів зокрема за кредитним договором № 141/РП/39/2007-840 від 31 липня 2007 року та договорами забезпечення.

Загальний залишок заборгованості на дату укладення договору складає 66768,45 доларів США, з яких залишок по тілу кредиту 42482,28 доларів США, залишок по відсотках 24286,17 доларів США, що відповідно до курсу НБУ складає в загальному розмірі 1 848 598,04 грн.

Дії щодо досудового вирішення спору зі сторони позивача виявилися нерезультативними.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 24 квітня 2024 року в позові ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Оболонського районного суду м. Києва від 24 квітня 2024 року та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказував, що судом першої інстанції не було встановлено всі факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги, проігноровано докази, наявні в матеріалах справи, не визначено всіх обставин справи, які підлягають встановленню, а також суд не сприяв учасникам справи в реалізації ними своїх прав. Судом не було належним чином досліджено всі докази в сукупності, наявні в матеріалах справи, що призвело до ухвалення необґрунтованого рішення.

Повторно викладав обставини, наведені в позовній заяві, додатково вказуючи, що 22 квітня 2021 року ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» та ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» був укладений договір № 22/04/21 про відступлення права вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Завірухою Н.І. та зареєстрований в реєстрі за № 429. Однак 10 серпня 2021 року між ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» та ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» було укладено договір про внесення змін та доповнень № 2 до вказаного договору, яким внесено зміни до п. 5 та в додаток № 1 до договору № 22/04/21, виклавши їх у новій редакції.

Договір про внесення змін та доповнень № 2 від 10 серпня 2021 року містить остаточний перелік кредитних договорів, за якими ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» відступив право вимоги на користь нового кредитора ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ», з якого вбачається, що право вимоги за кредитним договором № 141/РП/39/2007-840 від 31 липня 2007 року та договорами забезпечення не було відступлене до ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ». Тобто, на день звернення з позовом та на теперішній час кредитором за вказаними договорами залишається ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп».

Вказував, що суд першої інстанції обґрунтував свої доводи надсиланням ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» вимоги відповідачам. Однак вказана вимога надіслана 27 квітня 2021 року, в той час як договір про внесення змін та доповнень № 2 було укладено 10 серпня 2021 року. Право вимоги за кредитним договором та договорами забезпечення обліковується на балансі позивача з 30 липня 2020 року і по теперішній час.

Вказував, що судом першої інстанції було проігноровано докази на підтвердження заявлених позовних вимог, які містять матеріали даної справи. Кредитний договір підписано сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Позичальник на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконував його умови до 27 квітня 2015 року. Відповідачам надано всю необхідну інформацію про умови надання послуг фінансового кредиту із зазначенням вартості цієї послуги для позичальника. Ніхто з відповідачів не звертався до банку з пропозицією про внесення змін до запропонованої редакції договору, за роз`ясненням положень, які були йому не зрозумілі, або за додатковою інформацією щодо умов кредитування, тим самим погоджуючись зі всіма умовами такого договору. Таким чином, підписаний кредитний договір підтверджує укладення його в інтересах обох сторін та відповідає принципам справедливості та добросовісності.

Також позивачем надано всі належні докази на підтвердження наявності заборгованості у відповідачів, в тому числі виписки по особовому рахунку. Розрахунок заборгованості здійснено з врахуванням умов кредитного договору, сплачених раніше платежів, довідки ФГВФО. Пунктом 3.3.2 кредитного договору передбачена щомісячна сума мінімально необхідного платежу, яка складає 846,63 долари США. Однак з 14 листопада 2012 року відповідачами було припинено внесення мінімальної суми, та вже починаючи з цієї дати, вони почали вносити суму, вдвічі меншу, ніж передбачено умовами договору. В зв`язку з простроченням платежів з листопада 2012 року банком приймалось виконання позичальником своїх зобов`язань в порядку, передбаченому п. 3.5 кредитного договору. Таким чином, з листопада 2012 року боржником вже було допущено неналежне виконання умов кредитного договору щодо внесення мінімально необхідного платежу.

Пояснював, що згідно листа ФГВФО заборгованість за нарахованими відсотками станом на 01 січня 2014 року становила 442,42 долари США. Розрахунок заборгованості було здійснено з 01 січня 2014 року по день відступлення права вимоги, тобто по 30 липня 2020 року, однак ці обставини було проігноровано судом першої інстанції та невірно встановлено період нарахування відсотків.

Наголошував, що впродовж розгляду справи в суді першої інстанції відповідачі не надали належних і допустимих доказів на спростування розміру заборгованості, не заявляли, що умови кредитного договору виконані в повному обсязі, ними була надана довідка про наявність заборгованості станом на 2016 рік, тобто самими боржниками було підтверджено факт наявності невиконаних кредитних зобов`язань. Відповідачами не спростовано розмір заборгованості, заявлений позивачем.

Зазначав, що судом першої інстанції не забезпечено дотримання принципу змагальності та найбільш відповідного цьому принципу стандарту доказування - стандарту переваги більш вагомих доказів. Відмовляючи в позові з тих підстав, що розмір заборгованості за кредитним договором є недоведеним, суд фактично ухилився від вирішення спору по суті.

Вказував, що відповідачами в даній справі було надано докази, які не були направлені позивачу, а отже суд не міг приймати їх до уваги відповідно до ч. 9 ст. 83 ЦПК України.

Зазначав про попередній (орієнтовний) розрахунок суми витрат на професійну правничу допомогу в судах першої та апеляційної інстанції в розмірі 40000 грн.

Від відповідача ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на те, що судом першої інстанції було встановлено всі факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги, досліджені всі докази, які були надані сторонами та містяться в матеріалах справи, визначені всі обставини справи, які підлягали встановленню.

Вказувала, що апелянт, користуючись своїми правами з позицій диспозитивності, до позову та в ході судового розгляду не надав суду належних та допустимих доказів укладення договору про відступлення прав вимоги між ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» та передачу всіх наявних документів від ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» до ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп».

Вказувала, що єдиним доказом, що поданий позивачем на підтвердження наявності заборгованості відповідача за кредитним договором та її суми, є розрахунок заборгованості за кредитним договором № 141/РП/39/2007-840 від 31 липня 2007 року станом на 03 лютого 2022 року. При цьому розрахунок заборгованості не може слугувати беззаперечним доказом наявності заборгованості відповідача за кредитним договором та її суми. Представником позивача не додано до позовної заяви копії первинних документів, тож наданими позивачем доказами не підтверджено наявності заборгованості відповідача за кредитним договором та її суму. Натомість відповідачами на підтвердження того, що ними виконувався обов`язок щодо погашення кредиту за кредитним договором за період з 10 вересня 2007 року до 10 квітня 2015 року, були надані відповідні квитанції про сплату 65412 доларів США. З огляду на вищевикладене, сума заборгованості, яку апелянт намагається стягнути з відповідачів, не підтверджена жодними належними та допустимими доказами.

Також просила продовжити їй строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, посилаючись на те, що копію ухвали про відкриття апеляційного провадження від 30 травня 2024 року отримала 03 липня 2024 року.

Враховуючи, що відповідачем дотримано процесуальний строк і відзив на апеляційну скаргу подано в межах десятиденного строку, встановленого судом, з дня отримання копії ухвали про відкриття апеляційного провадження, клопотання про продовження строку для подання відзиву є надмірним і апеляційним судом не розглядається.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції даним вимогам закону відповідає.

Відмовляючи ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» в позові, суд першої інстанції виходив із того, що позивач як первісний кредитор відступив право вимоги ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» за кредитним договором разом з усіма додатками до нього та додатковими договорами та не надав суду доказів про зворотне відступлення й передачу всіх наявних документів від ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ», та прийшов до висновку про відсутність у позивача права вимоги до відповідачів.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 31 липня 2007 року ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 141/РП/39/2007-840 (а. с. 17 - 19 т. 1), за умовами якого банк надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 62000 доларів США в порядку і на умовах, визначених цим договором. Цільове використання кредиту: придбання майнових прав на квартиру від 16 червня 2007 року з метою фінансування будівництва. Відсотки за користування кредитом розраховуються банком на підставі відсоткової ставки у розмірі 11,99 % річних з розрахунку 360 днів у році. Банк надає позичальнику кредит строком на 360 місяців.

Згідно п. 3.3.2, 3.3.3, 3.3.4 кредитного договору щомісячна сума мінімально необхідного платежу складає 846,63 долари США, які позичальник вносить щомісячно до 10 числа поточного місяця. Кінцевий термін повернення кредиту - 30 липня 2037 року.

Згідно п. 3.3.5 кредитного договору якщо на протязі дії цього договору позичальник несвоєчасно та/чи неповністю вніс черговий мінімальний необхідний платіж та/чи інші платежі, передбачені цим договором, то банк приймає виконання позичальником своїх зобов`язань по цьому договору в наступному порядку: плата за управління кредитом; прострочені відсотки за користування кредитом; відсотки за користування кредитними коштами; пені та штрафи; прострочена сума кредиту; сума кредиту.

Згідно п. 4.2.4 кредитного договору банк має право вимагати від позичальника дострокового виконання зобов`язань щодо повернення кредиту, сплати нарахованих процентів, інших платежів, передбачених цим договором та можливих штрафних санкцій, якщо позичальник не вніс черговий мінімальний платіж у термін, визначений п. 3.3.3 цього договору.

Пунктом 7.3 кредитного договору сторони погодили збільшення строку позовної давності до 10 років.

Згідно заяви на видачу готівки № 449 від 31 липня 2007 року, ОСОБА_1 одержано суму кредиту в розмірі 62000 доларів США, що еквівалентно 313100 грн. (а. с. 20 т. 1).

31 липня 2007 року ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 укладено договір застави майнових прав, згідно якого заставодавець в якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором передає заставодержателю в заставу майнові права за договором фінансування будівництва житла від 16 червня 2007 року, укладеним ним з ГУ ЖЗ КМР (а. с. 21 - 22 т. 1).

31 липня 2007 року ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_3 уклали договір іпотеки, згідно якого іпотекодавець з метою забезпечення виконання зобов`язання, що витікає із кредитного договору № 141/РП/39/2007-840, передає в іпотеку квартиру в АДРЕСА_2 (а. с. 23 - 25 т. 1).

31 липня 2007 року ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_3 , а також ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_2 уклали окремі договори поруки, згідно з якими поручитель поручається перед кредитором за належне виконання ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань, що витікають з кредитного договору № 141/РП/39/2007-840. Поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов`язань як солідарний з позичальником боржник, у повному об`ємі всім належним йому на праві власності майном та грошовими коштами (а. с. 26 - 27 т. 1).

23 жовтня 2012 року ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 уклали додаткову угоду № 1 до кредитного договору, згідно якої сторони домовилися, що щомісячна сума мінімально необхідного платежу складає 460,94 долари США, кінцевий термін повернення кредиту 30 липня 2037 року, всі інші умови кредитного договору залишаються без змін (а. с. 40 т. 2).

30 липня 2020 року ПАТ КБ «Надра» та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» уклали договір № GL48N718070_I_6 про відступлення прав вимоги, за умовами якого ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» набуває усі права кредитора за основними договорами, включаючи право вимагати належного виконання боржниками зобов`язань за основними договорами, сплати боржниками грошових коштів, сплати процентів, право вимагати сплати неустойок, пеней, штрафів, передбачених основними договорами, право вимогами сплати сум, передбачених ст. 625 ЦК України, право вимагати передачі предметів забезпечення в рахунок виконання зобов`язань за основними договорами, право вимагати застосування наслідків реституції при недійсності правочинів, право отримання коштів від реалізації заставного та іншого майна боржників, вимоги, які випливають з розірвання та/або визнання недійсними договорів із боржниками, права, що випливають із судових справ, виконавчих проваджень щодо боржників, в тому числі щодо майна боржників, яке не було реалізоване на торгах та підлягатиме передачі стягувачу в погашення боргу після укладення цього договору, права вимоги за мировими угодами із боржниками тощо (а. с. 8 - 9 т. 1).

Згідно витягу з Реєстру договорів, права вимоги за якими відступаються, та боржників/поручителів/іпотекодавців/заставодавців/дебіторів за такими договорами, відступлено право вимоги за кредитним договором № 141/РП/39/2007-840 від 31 липня 2007 року, укладеним з ОСОБА_1 , зазначено реквізити договорів іпотеки та застави до цього договору від 31 липня 2007 року, та майнових поручителів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (а. с. 11 т. 1).

03 серпня 2020 року ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» направило на адресу ОСОБА_1 повідомлення про відступлення права вимоги за кредитним договором № 141/РП/39/2007-840 на свою користь (а. с. 28 т. 1), а 09 грудня 2020 року направило на адресу ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 вимогу/повідомлення про дострокове погашення заборгованості в розмірі 66768,45 доларів США, що еквівалентно 1 848 598,04 грн. та складається із заборгованості по тілу кредиту в розмірі 42 482,28 доларів США, що еквівалентно 1 176 194,14 грн., за заборгованість за відсотками в розмірі 24 286,17 доларів США, що еквівалентно 672 403,90 грн. (а. с. 30 - 33 т. 1). Вказані вимоги було повернуто відправнику за закінченням терміну зберігання (а. с. 42 - 44 т. 1).

Повторно 12 січня 2021 року ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» направило на адресу ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 вимогу/повідомлення про дострокове погашення заборгованості в розмірі 66768,45 доларів США, однак вказані вимоги було повернуто відправнику із зазначенням про неправильне зазначення/відсутність адреси (а. с. 45 - 49 т. 1).

22 квітня 2021 року ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» (первинний кредитор) та ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» (новий кредитор) уклали договір № 22/04/21 про відступлення прав вимоги, згідно якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, первинний кредитор зобов`язується відступити новому кредитору належні первинному кредитору, а новий кредитор зобов`язується набути права вимоги первинного кредитора до позичальників, іпотекодавців, заставодавців та поручителів, зазначених у додатку № 1 до цього договору, включаючи права вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців боржників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників за кредитними договорами, договорами про надання кредиту, договорами поруки, іпотечними договорами, договорами застави, з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, згідно реєстру у додатку № 1 до цього договору.

Пунктом 12 договору передбачено, що будь-які зміни та доповнення до цього договору оформляються у вигляді відповідного договору про внесення змін та доповнень, що посвідчується нотаріально. Сторона за цим договором має право ініціювати внесення змін та доповнень до цього договору, в тому числі, але не виключно, щодо зміни обсягу та змісту переданих згідно додатку № 1 до цього договору прав вимоги, компенсації додаткових витрат нового кредитора у зв`язку з ненаданням первинним кредитором інформації згідно п. 3 цього договору, тощо, шляхом подачі відповідного повідомлення іншій стороні цього договору.

Згідно п. 3 договору, первинний кредитор бере на себе зобов`язання передати всю наявну документацію, що підтверджують права вимоги до боржників, а новий кредитор бере на себе зобов`язання сплатити ціну відступлення, визначену п. 5 цього договору в повному обсязі, та прийняти права вимоги в порядку та обсягу, визначеному цим договором (а. с. 157 - 158 т. 2).

Додатком № 1 до договору № 22/04/21 передбачено відступлення право вимоги за кредитним договором № 141/РП/39/2007-840 від 31 липня 2007 року, позичальник ОСОБА_1 , зазначено реквізити договорів іпотеки та застави до цього договору від 31 липня 2007 року, та майнових поручителів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (а. с. 160 т. 2).

27 квітня 2021 року ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» направляло на адресу ОСОБА_1 повідомлення про відступлення права вимоги за кредитним договором № 141/РП/39/2007-840 від 31 липня 2007 року згідно договору № 22/04/21 від 22 квітня 2021 року, укладеного ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» з ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» (а. с. 36 т. 2).

10 серпня 2021 року ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» (первинний кредитор) та ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» (новий кредитор) уклали договір про внесення змін та доповнень № 2 до договору № 22/04/21 про відступлення прав вимоги, зокрема в додаток № 1 до договору, та домовились викласти його в іншій редакції.

Згідно нової редакції додатку № 1 до договору № 22/04/21, в ньому не зазначено право вимоги за кредитним договором № 141/РП/39/2007-840 від 31 липня 2007 року (а. с. 163 - 167 т. 2).

Листом ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» від 16 квітня 2024 року повідомлено, що договір про внесення змін та доповнень № 2 до договору № 22/04/21, яким додаток № 1 викладено у новій редакції, є невід`ємною частиною договору № 22/04/21 та містить остаточний перелік кредитних договорів, за якими ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» відступив права вимоги на користь нового кредитора ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ», з якого вбачається, що право вимоги за кредитним договором № 141/РП/39/2007-840 від 31 липня 2007 року та договорами забезпечення не було відступлене на користь ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ». Враховуючи вищевикладене, ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» не набувало статусу нового кредитора за кредитним договором № 141/РП/39/2007-840 та договорами забезпечення за вказаним договором (а. с. 1 т. 3).

Згідно листа ФГВФО від 08 липня 2021 року, станом на 01 січня 2014 року заборгованість за основним боргом складала 42845,80 доларів США, прострочена заборгованість за основним боргом складала 0,00 доларів США, заборгованість за нарахованими відсотками складала 442,42 долари США, прострочена заборгованість за нарахованими відсотками складала 0,00 доларів США (а. с. 51 т. 1).

Додатками до вказаного листа є копії меморіальних ордерів, отриманих з АБС банку, за період з 02 квітня 2012 року (а. с. 52 - 92 т. 1).

Згідно довідки ПАТ КБ «Надра» від 21 березня 2016 року, станом на 17 березня 2016 року зобов`язання перед банком по кредиту складає 49281,75 долари США, а саме залишок по тілу кредиту 42482,28 долари США, заборгованість по відсоткам 5439,79 долари США, заборгованість по пені 1359,68 долари США (а. с. 44 - 45 т. 2).

На а. с. 46 - 91 т. 2 знаходяться копії квитанцій про погашення заборгованості за кредитним договором № 141/РП/39/2007-840 з 2007 року по 27 квітня 2015 року, згідно яких позичальником за даний період щомісячно вносились суми мінімально необхідного платежу.

Останній платіж по кредитному договору позичальником ОСОБА_1 здійснено 27 квітня 2015 року, чого останнім не заперечується.

Позивачем надано розрахунок заборгованості за кредитним договором з 01 січня 2014 року станом на 03 лютого 2022 року, згідно якого заборгованість складається із заборгованості по тілу кредиту в розмірі 42 482,28 доларів США, що еквівалентно 1 176 194,14 грн., та заборгованість за відсотками в розмірі 24 286,17 доларів США, що еквівалентно 672 403,90 грн., разом 66768,45 доларів США, що еквівалентно 1 848 598,04 грн. (а. с. 50 т. 1).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Крім того, до апеляційної скарги надано нові докази, а саме копію довідки ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» від 13 травня 2024 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Апеляційна скарга не містить клопотання про дослідження нових доказів із обґрунтуванням поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, в ньому не наведено об`єктивних причин, які перешкодили подати вказані докази у встановлений законом строк, не заявлено клопотання про поновлення строку для подання нових доказів.

Відтак, позивачем надано докази, які не існували на момент ухвалення рішення судом першої інстанції та не досліджувалися ним, що прямо суперечить правовим висновкам Верховного Суду в постановах від 16 червня 2021 року у справі № 336/1461/19 (провадження № 61-17391св20), від 07 липня 2021 року у справі № 509/4286/16-ц (провадження № 61-2393св21), від 14 липня 2021 року у справі № 405/2098/18 (провадження № 61-106св21), в яких зроблено правовий висновок про те, що така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 367 ЦПК України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність.

Таким чином, апеляційний суд не може врахувати нові докази як докази, яким заявник обґрунтовує свої вимоги.

Крім того, представником позивача на огляд апеляційного суду було надано оригінали доказів, копії яких долучалися до позовної заяви, та разом із додатковими поясненнями у справі від 11 жовтня 2024 року долучено копії актів приймання-передачі, копію акту звірки, які не додавалися до позовної заяви і не досліджувались судом першої інстанції.

Виходячи з викладеного, оскільки розгляд справи на підставі доказів, які не надавалися до суду першої інстанції, суперечить принципу диспозитивності цивільного судочинства, та оскільки позивачем не надано докази неможливості подання нових доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, суд апеляційної інстанції на підставі ч. 3 ст. 367 ЦПК України не приймає дані докази і не надає їм оцінку.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Під час розгляду спору суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України (норми матеріального права наведені в редакції, чинній на час укладення кредитного та забезпечувальних договорів 31 липня 2007 року) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 553, 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до ст. 516, 518 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Боржник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов`язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, він має право висунути проти вимоги нового кредитора заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент пред`явлення йому вимоги новим кредитором або, якщо боржник виконав свій обов`язок до пред`явлення йому вимоги новим кредитором, - на момент його виконання.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є зокрема змагальність сторін та диспозитивність.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, за змістом цих норм процесуального права сторона справи зобов`язана та має право довести обставини, на які вона посилається на підставі доказів, які вона надає самостійно або за допомогою суду.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом (ч. 2 ст. 13 ЦПК України).

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 3 ст. 13 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Так, судом першої інстанції встановлено, що відповідно до договору про внесення змін та доповнень № 2 до договору №22/04/21 про відступлення прав вимоги від 10 серпня 2021 року, були внесені зміни до п. 5 договору та викладено його в новій редакції, й доданий реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, та боржників/поручителів/іпотекодавців/заставодавців/дебіторів за такими договорами, в якому відсутня інформація стосовно ОСОБА_1 .

Судом досліджено повідомлення про відступлення права вимоги за кредитним договором № 141/РП/39/2007-840 від 31 липня 2007, яке було надіслано ОСОБА_1 TOB «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ», з якого вбачається, що первісний кредитор TOB ФК «Дніпрофінансгруп» відступив право вимоги TOB «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» разом з усіма додатками до нього (у т.ч. графіками здійснення платежів) та додатковими договорами (угодами), договорами про внесення змін, змінами і доповненнями, що є невід`ємними частинами. Таким чином, TOB «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» є єдиним власником всіх прав вимоги за кредитними документами (а. с. 36 т. 2).

Правильно застосувавши ст. 512, 513, 514 ЦК України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, не спростованого доводами апеляційної скарги, що TOB ФК «Дніпрофінансгруп» не надав суду жодного підтвердження про зворотне відступлення й передачу всіх наявних документів до TOB «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ».

Крім того, судом першої інстанції враховано, що відповідачами поставлено під сумнів розрахунок заборгованості, який наданий TOB «ФК «Дніпрофінансгруп» на підтвердження заборгованості за кредитним договором №141/ РП/39/2007-840 від 31 липня 2007 року станом на 03 лютого 2022 року.

Апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги, що на день звернення з позовом та по теперішній час кредитором за кредитним договором та договорами забезпечення залишається у TOB «ФК «Дніпрофінансгруп», що підтверджується інформаційною довідкою з реєстру нерухомого майна, де іпотекодержателем значиться TOB «ФК «Дніпрофінансгруп», з огляду на те, що відповідну інформаційну довідку з реєстру нерухомого майна позивачем до матеріалів справи не долучено.

Також апеляційний суд не погоджується з доводами апеляційної скарги, що належність права вимоги за кредитним договором та договорами забезпечення підтверджується листом ТОВ «Брайт Інвестмент» від 16 квітня 2024 року, за змістом якого, ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» не набувало статусу нового кредитора за кредитним договором.

Апеляційний суд враховує, що всупереч повідомлення ТОВ «Брайт Інвестмент» про ненабуття ним статусу нового кредитора у зазначеному листі, 27 квітня 2021 року ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» направляло на адресу ОСОБА_1 повідомлення про відступлення права вимоги за кредитним договором № 141/РП/39/2007-840 від 31 липня 2007 року згідно договору № 22/04/21 від 22 квітня 2021 року, укладеного ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» з ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» (а. с. 36 т. 2).

Такі дії узгоджуються з положеннями п. 3 договору № 22/04/21 від 22 квітня 2021 року, згідно яких новий кредитор бере на себе зобов`язання сплатити ціну відступлення, визначену п. 5 цього договору в повному обсязі, та прийняти права вимоги в порядку та обсягу, визначеному цим договором (а. с. 157 - 158 т. 2), тобто ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ», направляючи повідомлення про відступлення прав вимоги боржнику ОСОБА_1 , позиціонував себе саме як новий кредитор за кредитним договором № 141/РП/39/2007-840 від 31 липня 2007 року, і діяв як особа, якою було прийнято права вимоги в обсягу, визначеному договором № 22/04/21 від 22 квітня 2021 року, у його первісній редакції.

Враховуючи вищевикладене, та оскільки матеріали справи, які досліджувались судом першої інстанції, не містять доказів укладення ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» та ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» актів приймання-передачі права вимоги та документації, що підтверджує права вимоги до боржників, а відтак обсяг і зміст прав вимоги, які підлягали відступленню, їх передача від ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» до ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» і зворотна передача до ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», є недоведеними.

Таким чином, апеляційний суд відхиляє посилання ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» в апеляційній скарзі на хронологію подій, а саме, що вимога ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» була надіслана 27 квітня 2021 року, в той час як договір про внесення змін та доповнень до договору про відступлення прав вимоги було укладено 10 серпня 2021 року, оскільки такі доводи як не підтверджують, так і не спростовують обставин передачі прав вимоги.

Апеляційним судом не приймаються посилання ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» в обґрунтування своїх доводів на довідку ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» від 13 травня 2024 року, оскільки така довідка є новим доказом, який апеляційний суд не прийняв відповідно до вимог ч. 3 ст. 367 ЦПК України.

Апеляційний суд не може погодитися з доводами апеляційної скарги, що позивачем надано всі належні докази на підтвердження наявності заборгованості у відповідачів, в тому числі виписки по особовому рахунку, з огляду на відсутність в матеріалах справи такої виписки.

Апеляційний суд враховує, що недоведеність вимог у частині розміру заборгованості не є підставою для відмови в позові, як помилково вважав позивач, оскільки суд першої інстанції, відмовивши ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» в позові через недоведеність наявності у нього прав вимоги, лише звертав увагу на те, що розрахунок заборгованості було поставлено під сумнів відповідачами, однак власних висновків про непідтвердження заборгованості доказами, наявними в матеріалах справи, суд не наводив.

З урахуванням встановлених судом обставин, що позивачем не доведено наявності у нього прав вимоги, доводи апеляційної скарги про необґрунтовані висновки суду щодо недоведеності вимог у частині розміру заборгованості, оскільки матеріали справи не містять доказів на підтвердження виконання кредитних зобов`язань в повному обсязі, відповідачами розмір заборгованості не спростований, відповідачами не заявлено, що умови кредитного договору виконані в повному обсязі, а натомість надано довідку про наявність заборгованості станом на 2016 рік, а також, що судом невірно встановлено період нарахування відсотків, - не впливають на правильність рішення суду першої інстанції, яким відмовлено в позові, та відхиляються апеляційним судом.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги, що відмовляючи в задоволенні позову з тих підстав, що розмір заборгованості за кредитним договором є недоведеним, суд фактично ухилився від вирішення спору по суті.

Виходячи із наведеного, оскільки встановлення розміру заборгованості за кредитним договором, наявність права вимоги за яким позивачем доведено не було, не впливає на правильний висновок суду про відмову в позові, апеляційний суд відхиляє як нерелевантні посилання позивача в апеляційній скарзі на постанови Верховного Суду від 07 червня 2023 року в справі № 234/3840/15-ц, від 22 червня 2022 року в справі № 296/7213/15, від 22 квітня 2024 року в справі № 559/1622/19 про те, що суд не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок, зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем, або зобов`язати позивача надати більш повний та детальний розрахунок та інші докази.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, що суд відповідно до ч. 9 ст. 83 ЦПК України не може прийняти до уваги докази, надані відповідачами без надання доказів направлення їх копій позивачу, враховуючи наступне.

Дійсно, з матеріалів справи вбачається, що копія додаткової угоди № 1 до кредитного договору, укладеної 23 жовтня 2012 року, копія довідки ПАТ КБ «Надра» від 21 березня 2016 року про розмір заборгованості за кредитним договором станом на 17 березня 2016 року, квитанції на підтвердження платежів за кредитним договором були направлені до суду без долучення доказів направлення копій цих доказів іншій стороні, тобто позивачу (а. с. 40 - 93 т. 2).

Разом із тим, позивачем не доведено, що прийняття цих доказів судом призвело до порушення принципів змагальності та рівності, з огляду на те, що представник позивача ознайомлювався з матеріалами справи після долучення вказаних доказів (а. с. 125 т. 2).

Апеляційний суд звертає увагу, що позивач в апеляційній скарзі посилається на ч. 2 ст. 288 ЦПК України, якою передбачено, що позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом, проте рішення Оболонського районного суду м. Києва від 24 лютого 2024 року в заочному порядку не ухвалювалось.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів та відхиляються апеляційним судом.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції при розгляді даної справи було неправильно застосовано норми матеріального права і допущено порушення норм процесуального права, неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, проігноровано докази, наявні в матеріалах справи, - не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та відхиляються апеляційним судом.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 24 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 14 листопада 2024 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.