КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції Скрипник О.Г.
Єдиний унікальний номер справи № 758/3174/21
Апеляційне провадження № 22-ц/824/1904/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 листопада 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мережко М.В.,

суддів - Поліщук Н.В., Соколової В.В.

секретар - Кролівець О.В.

Розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна подружжя,

за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_4 про визнання майна особистою приватною власністю.

Заслухав доповідь судді апеляційного суду, дослідив матеріали справи, перевірив доводи апеляційної скарги,

В с т а н о в и в :

У березні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до Подільського районного суду м.Києва з позовом до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, 07 жовтня 2015 року між нею та ОСОБА_1 укладено шлюб, від якого у них народилася дитина син - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 29 січня 2021 року шлюб між позивачкою та відповідачем розірвано.

Позивачка зазначає, що під час перебування у шлюбі сторони за спільні кошти придбали у спільну сумісну власність квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яку оформили на ОСОБА_1 . Крім того, за спільні кошти сторони придбали меблі та побутову техніку в квартиру.

Після розірвання шлюбу відповідач в квартиру позивачку не впускає, добровільно поділити майно відмовився.

Крім того, відповідач має заборгованість перед позивачем по сплаті аліментів на дитину, а тому під час розподілу майна просить суд відійти від рівності часток, поділити майно з урахуванням інтересів неповнолітньої дитини.

З урахуванням збільшення та уточнення позовних вимог ОСОБА_2 остаточно просила:

- визнати за нею право власності на 2/3 частини квартири за адресою : АДРЕСА_1

- визнати право власності на шафу-купе для речей ( біла з дзеркалами) вартістю 20 000, 0 грн;

телевізор Samsung UA32M5500AUXUA ( чорний) вартістю 11 000, 0 грн; вбудовану посудомийну машину Gorenje GV51211 вартістю 8000, 0 грн;

вбудовану духову шафу Gorenje ВО735Е11W ( біла) вартістю 5000, 0 грн;

кухонний гарнітур або кухню білого кольору з направляючими довідниками BLUM ( на замовлення);

електричну варильну поверхню Gorenje ( біла) вартістю 9200, 0 грн;

стіл кухонний круглий білий бук «Модерн Д900» вартістю 3100, 0 грн; мікрохвильову піч Samsung ( біла) вартістю 2000, 0 грн;

дитяче ліжко Veres ( біла) з висувним ящиком білого кольору вартістю 3000, 0 грн; витяжку кухонну Perfelli білу з освітленням вартістю 4000, 0 грн;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину квартири за адресою : : АДРЕСА_1

- визнати за ОСОБА_1 право власності на Ліжко двоспальне ( біле, шкірзам, м`яка оббивка) вартістю 12 000, 0 грн;

холодильник Samsung двокамерний білий вартістю 12000, 0 грн;

пральну машину Elektroluks EW653226SUI вартістю 9000, 0 грн;

стіл письмови1й з висувними ящиками ( колір-світле дерево) вартістю 1200, 0 грн; роутер ТР-LINK TL-WR841N білий вартістю 500, 0 грн;

стільці ( 4 шт по 700, 0 грн) вартістю 2800, 0 грн;

бойлер Atlantik білий вартістю 3500, 0 грн;

стільницю з тумбою для ящиків у ванну кімнату білу ( на замовлення) вартістю 3000, 0 грн;

настільне дзеркало у ванну кімнату з підставкою в дерев`яній білій рамі ( 100Х75) вартістю 1200, 0 грн;

Килим на підлогу різнокольоровий візерунок вартістю 1600, 0 грн;

Відповідач позов не визнав, просив відмовити у первісному позові ОСОБА_2 .

ОСОБА_1 вернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на спірну квартиру.

В обгрунтування зустрічного позову ОСОБА_6 зазначив, що він та ОСОБА_2 не могли придбати у сумісну власність за спільні кошти квартиру вартістю майже шістсот тисяч гривень, оскільки на час придбання спірної квартири їх у подружжя не було.

У зустрічному позові зазначає, що з січня 2014 року по грудень 2014 року вони проживали в орендованій квартирі. З січня 2015 року подружжя почали проживати разом з батьками у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 до літа 2017 року. Позивачка ОСОБА_2 ніде не працювала, мала статус безробітної.

Квартиру за власні кошти придбавали батьки ОСОБА_1 , які потім за свої кошти зробили ремонт в квартирі та придбали меблі.

ОСОБА_2 та її батьки ніякої участі у будівництві спірної квартири не приймали, грошові кошти на ремонт квартири не надавали, оскільки їх у них не було.

Зважаючи на викладене вище, просить первісний позов залишити без задоволення, зустрічний позов задовольнити.

У позові просив:

- визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на квартиру за адресою : АДРЕСА_1

Третя особа на стороні відповідача, ОСОБА_4 просив відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 . В поясненнях зазначив, що він є батьком ОСОБА_1 . На початку 2015 року його син познайомив його зі своєю майбутньою невісткою, ОСОБА_2 . В жовтні місяці 2015 року син та невістка зареєстрували шлюб, від якого у них народився син ОСОБА_7 .

Розуміючи, що молодій сім`ї потрібна власна квартира, ОСОБА_4 звернувся до батьків позивачки з питання спільного фінансування будівництва нової квартири для молодої сім`ї, проте отримав відмову у наданні необхідних коштів для придбання однокімнатної квартири, після чого сплатив власні грошові кошти на її будівництво. Так, як повної суми на першочерговий внесок на будівництво квартири у ОСОБА_4 не було, він позичив грошові кошти на будівництво квартири у свого знайомого, які пізніше йому віддав.

Після повного внесення грошових коштів на спірну квартиру, на ім`я ОСОБА_1 було придбане спірне житло. ОСОБА_4 зазначає, що за грошові кошти, які належать його сім`ї, був виконаний ремонт у квартирі, а також придбана побутова техніка та необхідні меблі, після чого позивач та відповідач разом з дитиною вселилися у спірне житло.

Зважаючи на викладене вище, просив відмовити у задоволенні первісного позову, зустрічний позов задовольнити.

Відзиви та відповіді на відзиви містяться в матеріалах справи .

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2023 року позов ОСОБА_2 задоволено частково .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири за адресою : АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на:

- Шафу-купе для речей ( біла з дзеркалами) вартістю 20 000, 0 грн;

- Телевізор Samsung UA32M5500AUXUA ( чорний) вартістю 11 000, 0 грн;

- Вбудовану посудомийну машину Gorenje GV51211 вартістю 8000, 0 грн;

- Вбудовану духову шафу Gorenje ВО735Е11W ( біла) вартістю 5000, 0 грн;

- Кухонний гарнітур або кухню білого кольору з направляючими довідниками BLUM ( на замовлення);

- Електричну варильну поверхню Gorenje ( біла) вартістю 9200, 0 грн;

- Стіл кухонний круглий білий бук «Модерн Д900» вартістю 3100, 0 грн;

- Мікрохвильову піч Samsung (біла) вартістю 2000, 0 грн;

- Дитяче ліжко Veres ( біла) з висувним ящиком білого кольору вартістю 3000, 0 грн;

- Витяжку кухонну Perfelli білу з освітленням вартістю 4000, 0 грн;

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири за адресою : АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на :

- Ліжко двоспальне ( біле, шкірзам, м`яка оббивка) вартістю 12 000, 0 грн;

- Холодильник Samsung двокамерний білий вартістю 12000, 0 грн;

- Пральну машину Elektroluks EW653226SUI вартістю 9000, 0 грн;

- Стіл письмови1й з висувними ящиками ( колір-світле дерево) вартістю 1200, 0 грн;

- Роутер ТР-LINK TL-WR841N білий вартістю 500, 0 грн;

- Стільці ( 4 шт по 700, 0 грн) вартістю 2800, 0 грн;

- Бойлер Atlantik білий вартістю 3500, 0 грн;

- Стільницю з тумбою для ящиків у ванну кімнату білу (на замовлення) вартістю 3000, 0 грн;

- Настільне дзеркало у ванну кімнату з підставкою в дерев`яній білій рамі (100Х75) вартістю 1200, 0 грн;

- Килим на підлогу різнокольоровий візерунок вартістю 1600, 0 грн;

Зустрічний позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 5920, 0 грн;

Не погоджуючись з рішенням суду скарги подали ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 .

Позивачка ОСОБА_2 просила рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення яким її позов задовольнити,

- визнати за нею право власності на 2/3 частини квартири за адресою : АДРЕСА_1

Визнати за ОСОБА_2 право власності на:

- Шафу-купе для речей ( біла з дзеркалами) вартістю 20 000, 0 грн;

- Телевізор Samsung UA32M5500AUXUA ( чорний) вартістю 11 000, 0 грн;

- Вбудовану посудомийну машину Gorenje GV51211 вартістю 8000, 0 грн;

- Вбудовану духову шафу Gorenje ВО735Е11W ( біла) вартістю 5000, 0 грн;

- Кухонний гарнітур або кухню білого кольору з направляючими довідниками BLUM ( на замовлення) 29 000 грн

- Електричну варильну поверхню Gorenje ( біла) вартістю 9200, 0 грн;

- Стіл кухонний круглий білий бук « Модерн Д900» вартістю 3100, 0 грн;

- Мікрохвильову піч Samsung ( біла) вартістю 2000, 0 грн;

- Дитяче ліжко Veres ( біла) з висувним ящиком білого кольору вартістю 3000, 0 грн;

- Витяжку кухонну Perfelli білу з освітленням вартістю 4000, 0 грн;

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину квартири , визнати за ним прво власності на майно -

- Ліжко двоспальне ( біле, шкірзам, м`яка оббивка) вартістю 12 000, 0 грн;

- Холодильник Samsung двокамерний білий вартістю 12000, 0 грн;

- Пральну машину Elektroluks EW653226SUI вартістю 9000, 0 грн;

- Стіл письмови1й з висувними ящиками ( колір-світле дерево) вартістю 1200, 0 грн;

- Роутер ТР-LINK TL-WR841N білий вартістю 500, 0 грн;

- Стільці ( 4 шт по 700, 0 грн) вартістю 2800, 0 грн;

- Бойлер Atlantik білий вартістю 3500, 0 грн;

- Стільницю з тумбою для ящиків у ванну кімнату білу ( на замовлення) вартістю 3000, 0 грн;

- Настільне дзеркало у ванну кімнату з підставкою в дерев`яній білій рамі ( 100Х75) вартістю 1200, 0 грн;

- Килим на підлогу різнокольоровий візерунок вартістю 1600, 0 грн;

Стягнути з неї на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію належної частки у спільному майні подружжя у розмірі 234 грн.

У скарзі посилалась на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з`ясування обставин справи, неврахуванням судом наданих нею доказів.

Відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду, уухвалити нове рішення ,яким його позов задовольнити, в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити. Встановити у мотивувальній частині рішення право власності ОСОБА_4 на майно в квартирі, підтверджене відповідними чеками на купівлю та договорами на виготовлення меблів.

У скарзі посилався на порушення норм матеріального права і процесуального права, вважає що суд неповно з`ясував всі обставини справи, не взяв до уваги його доводи, тому висновок суду є помилковим .

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , позивачка ОСОБА_2 просила відмовити у задоволенні скарги ОСОБА_1 .

Відповідно до ст. 43 ЦПК України, особи , які беруть участь у справі зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до ст.ст 128-131 ЦПК України сторони були своєчасно повідомлені про день та час розгляду справи 13 червня 2024 року , 29 серпня 2024 року , 11 листопада 2024 року за адресами, які зазначені в матеріалах справи. Позивачка ОСОБА_2 та її представник приймали участь у розгляді справи в суді апеляційної інстанції . Представник ОСОБА_1 - адвокат Бура О.В. подала заяву про розгляд справи в її відсутність .

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Суд встановив , що 07 жовтня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено шлюб, від якого у них народилася дитина син- Почтовий - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 29 січня 2021 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано.

Під час перебування у шлюбі сторони за спільні кошти придбали у спільну сумісну власність квартиру за адресою : АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 30 жовтня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Карпеян Лусіне Рафаелівною за реєстровим № 2049, яку оформили на ОСОБА_1 . Крім того, за спільні кошти сторони придбали меблі та побутову техніку в квартиру.

Відповідно ч.ч.1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення.

Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 57 Сімейного Кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

У статті ст. 60 Сімейного Кодексу України зазначено ,що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.( ст. 61 Сімейного Кодексу України)

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними( ст. 63 Сімейного Кодексу України) .

Відповідно до ст. 68 Сімейного Кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Згідно із ч. 1 ст. 69 Сімейного Кодексу України, дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.( ст. 70 Сімейного Кодексу України)

Спільна сумісна власність - це власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності.

Відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 368 ЦК, ст. 60 СК); майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (ч. 4 ст. 368 ЦК); майно, набуте батьками і дітьми за рахунок їхньої спільної праці чи спільних коштів (ст. 175 СК); земельні ділянки членів фермерського господарства, якщо інше не передбачено угодою між ними (ст. 89 ЗК); квартира (будинок), передані при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), у їх спільну сумісну власність (ч. 2 ст. 8 Закону № 2482-ХІІ); приміщення загального користування, опорні конструкції багатоквартирного будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у багатоквартирному житловому будинку - належать співвласникам будинку (ч. 2 ст. 382 ЦК); майно, набуте жінкою та чоловіком за час спільного проживання однією сімґєю, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними (ст. 74 СК).

Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 Сімейного Кодексу України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма статті 60 Сімейного кодексу України вважається правильно застосованою.

Статтею 60 Сімейного Кодексу України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, у постановах Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 334/4220/18 (провадження № 61-19010св20), від 07 липня 2021 року у справі № 760/18983/16 (провадження № 61-16673св20).

Виходячи із засад ст. 19 ЦПК України , суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо виникають з цивільних , земельних , трудових , сімейних , житлових та інших правовідносин , крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства .

Відповідно до положень ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути : визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків, відшкодування моральної шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

За змістом вказаної норми особа, яка вважає, що її право порушене, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який, як правило, визначається спеціальним законом (Цивільний Кодекс чи інший акт цивільного законодавства), що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Відсутність порушеного права , чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту, способам ,визначеним законодавством є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ст.ст. 76-81 ЦПК України , відповідач ОСОБА_1 будь-яких належних і допустимих доказів на спростування презумпції спільного майна подружжя не надав ні суду першої інстанції , ні суду апеляційної інстанції . З огляду на вказане , висновок про відмову у задоволенні позову Почтового є обгрунтованим .

Відповідно до п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007р. №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 Сімейного Кодексу України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 Сімейного Кодексу України). Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні. Інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дочки, сина або другого з подружжя, що заслуговують на увагу, можуть враховуватися судом при визначенні способу поділу спільного майна в натурі й у тому разі, коли суд не відступив від засади рівності часток.

Таким чином, суд може відступити від засад рівності часток подружжя, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав спільне майно, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Аліменти - обов`язок утримання, у визначених законом випадках, одним членом сім`ї інших, які потребують цього. Обов`язок по утриманню може виконуватись як в добровільному порядку, так і у примусовому - при виконанні рішення суду про стягнення аліментів.

Тобто для правильного застосування частини третьої статті 70 Сімейного Кодексу України необхідним є встановлення чи є достатніми чи недостатніми аліменти, які отримуються тим з подружжя, з ким залишились проживати діти для їх фізичного і духовного розвитку.

Позивачка ОСОБА_9 просила відступити від засад рівності часток подружжя з урахуванням інтересів дитини , та визнати за нею право власності на 2/3 частини квартири , і посилалася при цьому на наявну заборгованість ОСОБА_1 по сплаті аліментів . Разом з тим належних і допустимих доказів щодо наявного розміру аліментів , і необхідності врахування особливих інтересів дитини суду не надала , а відтак висновок суду про відсутність підстав для відступу засад рівності часток подружжя у майні є правильним .

За таких підстав суд правильно визначив ,що квартира є спільною сумісною власністю позивача та відповідача, а тому підлягає поділу між ними в рівних частках.

Частиною 63 Сімейного Кодексу України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно ч.1 ст. 69 Сімейного Кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 70 Сімейного Кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Відповідно до ч.1 ст. 71 Сімейного Кодексу України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір між ними може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно ч. 4 ст. 71 Сімейного Кодексу України, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

За змістом ч.2 ст.372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Пунктами 22-24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено,що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до п. п. 23, 30 цієї ж Постанови, вирішуючи спори між подружжям про майно, суду необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Згідно правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року ( справа № 372/504/17) , у статті 60 Сімейного Кодексу України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 Сімейного Кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 рооку ( справа № 127/7029/15-ц) зроблено висновок, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Згідно ч. 2-3 ст. 70 Сімейного Кодексу України, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Відповідно до правових позиції викладених у постанові Верховного Суду від 27 грудня 2019 року ( справа №297/2837/17), та у постанові Верховного Суду від 02 березня 2020 року ( справа №448/1722/16-ц) встановлено ,що при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 Сімейного Кодексу України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім 'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім 'ї, але і випадки, коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК України). Проживання дітей з позивачем, з огляду на встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини та положення статті 70 СК України, саме по собі не є підставою для збільшення частки у майні одному з подружжя. Наявність інших обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірної квартири, позивач не довела. Отже, спірна квартира була придбана подружжям у період шлюбу, а тому є їх спільною сумісною власністю, частки сторін є рівними, а підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі майна відповідно до частини третьої статті 70 СК України немає.»

З огляду на те ,що суд встановив обставини щодо придбання спірного майна , і є всі підстави вважати майно спільною сумісною власністю подружжя , тому логічним є висновок суду щодо поділу майна подружжя .

Доводи апеляційних скарг не спростовують вказаних висновків суду першої інстанції .

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, відповідно до ст. 367 ЦПК України, колегія суддів вважає рішення законним та обґрунтованим, постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, відповідає фактичним обставинам справи, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення.

Керуючись ст.ст. 365, 367,369,374,375,381 - 384 ЦПК України , суд,

П о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду м.Києва від 05 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 13 листопада 2024 року.

Головуючий: М.В. Мережко

Судді: Н.В. Поліщук

В.В. Соколова