ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 766/6603/20 Головуючий у суді І інстанції: Єпішин Ю.М.
Номер провадження: 22-ц/819/298/24 Доповідач: Воронцова Л.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2024 року м. Херсон

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Воронцової Л.П.,

суддів: Кутурланової О.В.,

Орловської Н.В.,

секретар Олійник К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 07 грудня 2021 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою власністю подружжя,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що перебуває в шлюбі з відповідачем ОСОБА_1 , зареєстрованому 06.04.1985 року. Станом на день звернення до суду із цим позовом в провадженні Херсонського міського суду Херсонської області перебуває справа № 766/4280/20 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, розгляд якої не завершено. До моменту фактичного припинення шлюбних відносин за спільні кошти на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Скульським A.A. зареєстрованого за № 3238, та в ДБТІ м. Херсона 11.05.1998 року в книзі № 54, за реєстровим номером 221156 ними 11.05.1998 року набуто нерухоме майно - двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Між сторонами виникли суперечки щодо володіння та користування вказаною квартирою, оскільки відповідач вважає, що вона належить йому особисто та спонукає її знятися з реєстрації і залишити місце проживання, через що вона вимушена звернутися до суду.

З огляду на зазначене, просила виділити у власність ОСОБА_2 та ОСОБА_1 по частині квартири АДРЕСА_1 , стягнути з ОСОБА_1 на її користь понесені судові витрати.

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання майна особистою власністю.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 06.05.1985 року між сторонами було укладено шлюб, однак з грудня 1997 року шлюбні відносини фактично були припинені та рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 04.05.1998 року шлюб між ними розірвано. 23.07.1998 року видано свідоцтво про розірвання шлюбу. Питання про поділ спільного майна не вирішувалося. Договір купівлі-продажу спірної квартири укладено 11.05.1998 року в період фактичного припинення шлюбних відносин з ОСОБА_2 Придбання квартири здійснювалось ним особисто за власні кошти та кошти, які ним були отримані у позику. При укладенні договору він сплатив продавцю 4896 гривень, з яких 3000,00 гривень були позичені кошти, a 1896,00 гривень - власні кошти. Повний розрахунок за спірну квартиру був здійснений 21.05.1999 року. ОСОБА_2 не брала участі у придбанні спірної квартири, не надавала кошти на її придбання як при укладені договору, так і в подальшому при здійснені остаточного розрахунку. Кошти, які заощаджували сторони за час перебування у шлюбі, зберігалися у банку, при купівлі квартири не використовувалися і на час подання позову перебувають на банківських рахунках, про що надано довіку. На час придбання спірної квартири і до 2018 року позивач в ній не була зареєстрована, оскільки їй було достеменно відомо про те, що квартира є його особистою власністю, що з 1998 року позивачем не оспорювалося. 12.07.2014 року був повторно укладено шлюб з ОСОБА_2 , який рішенням Херсонського міського суду від 12.05.2020 року розірвано.

У зв`язку із зазначеним просив визнати квартиру АДРЕСА_1 його особистою приватною власністю та стягнути з ОСОБА_2 на його користь понесені судові витрати.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 07 грудня 2021 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя задоволено, виділено у власність ОСОБА_2 частину квартири АДРЕСА_1 ; виділено у власність ОСОБА_1 частину квартири АДРЕСА_1 ; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 2000,00 грн. У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою власністю відмовлено.

Рішення суду обґрунтовано тим, що оскільки реєстрація розірвання шлюбу, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 04.05.1998 року, яке набрало законної сили 15.05.1998 року, проведено Дніпровським відділом реєстрації актів громадянського стану 23.07.1988 року, тому станом на час укладання договору купівлі продажу спірної квартири шлюб, зареєстрований між сторонами 06.05.1985 року Дніпровським районним відділом реєстрації актів цивільного стану м. Херсона не було припинено, а майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю, що є підставою для задоволення позову ОСОБА_2 .

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач за зустрічним позовом не спростував презумпцію спільності майна подружжя, набутого за час шлюбу, і не довів, що спірна квартира придбана ним за власні кошти.

Не погоджуючись із рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм процесуального права та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції не надав належної оцінки його доводам про те, що на час придбання спірної квартири шлюбні відносини між сторонами фактично припинено, що встановлено рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 04.05.1998 року, остаточний розрахунок за придбану квартиру здійснено ним після реєстрації розірвання шлюбу, що підтверджується поданими ним доказами.

Просив скасувати рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 07 грудня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою власністю задовольнити, у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя відмовити.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Котенко Тетяна Василівна, яка діє від імені ОСОБА_2 , зазначила, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не грунтуються на законі, висновки суду не спростовують і не містять посилання на нові факти чи засоби доказування, які б вказували на незаконність оскаржуваного рішення. Апелянт не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження доводів щодо придбання спірної квартири за особисті кошти, відтак не спростував закріплену в статтях 22, 24 КпШС презумпцію спільності майна подружжя. Просила в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовити.

В судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_1 вимоги апеляційної скарги підтримав, з підстав у ній викладених, просив її задовольнити. Пояснив, що від першого шлюбу має дитину, на яку сплачував аліменти. Із грудня 1997 року вони з відповідачкою припинили шлюбні відносини, продовжували разом проживати у кімнаті в гуртожитку, а після повідомлення про необхідність звільнення кімнати, він придбав квартиру, сплативши половину її вартостіі на момент укладання договору, а іншу половину коштів сплатив через рік. Частина грошових коштів - це йоло особисті заощадження, а частину він позичив. Відповідач участі у придбанні квартири і сплаті її вартості не приймала. До придбаної квартири вони вселилися разом із відповідачкою і їх сином, придбали необхідні меблі та побутову техніку, проте жили кожен сам по собі, спільного бюджету не мали, спільне господарство не вели.

В судовому засіданні апеляційної інстанції адвокат Котенко Тетяна Василівна, яка діє від імені ОСОБА_2 , заперечувала щодо задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , просила рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 07 грудня 2021 року залишити без змін. Зазначила, що сторони із моменту реєстрації шлюбу -1 985 року і до розірвання шлюбу у 2020 році проживали завжди разом, однією сім`єю, мали спільний бюджет і вели спільне господарство. За спільно накопичені та разом позичені кошти придбали спірну квартиру, разом повертали борги за неї, всією сім`єю переїхали із гуртожитку до вказаної квартири, відсвяткували день народження їх сина, облаштували нове помешкання, придбали все необхідне. ЇЇ довірительниця не знала про існування рішення суду про розірвання шлюбу, при отриманні свідоцтва в органі РАЦС чоловік їй пояснив, що так потрібно для економії на витратах за комунальні послуги і швидшого повернення боргів. Згодом вони знову зареєстрували шлюб, одружили свого сина, допомогали матеріально становленнню його сім`ї.

Колегією суддів задоволено клопотання адвоката Котенко Т.В. про допит свідків щодо обставин, які відносяться до предмету спору, оскільки їх пояснення детально у рішенні суду не відображені, а диск із записом судового засідання відсутній у зв`язку із окупацією міста Херсона.

Свідок ОСОБА_4 (сусід) пояснив, що знає сім`ю ОСОБА_5 з моменту вселення їх у квартиру в будинку, де проживає і він. Войтюки справляли враження типової сім`ї: завжди разом, дружно, поступово облаштовували своє помешкання, придбавали меблі, побутову техніку, про те, що вони розведені чи існують кожен сам по собі не було відомо.

Свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 пояснили, що знають сім`ю ОСОБА_5 із 2009 року, бували разом на спільних заходах, останні справляли враження сімейної пари, про те, що вони розлучені відомо не було.

Заслухавши доповідача, учасників справи, які з`явилися в судове засідання, допитавши свідків, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, 06 квітня 1985 року між сторонами зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 , виданим Дніпровським районним відділом реєстрації актів цивільного стану м. Херсона.

Відповідно до договору купівлі продажу від 11.05.1998 року, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Скульським A.A., зареєстрованим за № 3238, та в ДБТІ м. Херсона 11.05.1998 року в книзі № 54, ОСОБА_1 придбав в ОСОБА_8 двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Згідно з пунктом 2 договору, продаж вчинено за 9588,00 грн, з яких продавець отримав 4896,00 грн. при підписанні договору, а 4692,00 грн. покупець зобов`язується сплатити до 11.11.1998 року. Застережень про те, що квартира є особистою власністю ОСОБА_9 договір не містить.

Вказаний договір має позначку про отримання продавцем грошових коштів у повному обсязі 21.05.1999 року.

Відповідно до рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 04.05.1998 року, яке набрало законної сили 15.05.1998 року, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 06.04.1985 року, актовий запис № 194, розірвано.

23.07.1998 року Дніпровським відділом реєстрації актів громадянського стану ОСОБА_1 видано свідоцтво про розірвання шлюбу НОМЕР_2 , актовий запис № 350.

Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 від 12.07.2014 року, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Херсоні, 12.07.2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, актовий запис 337.

Згідно з рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 12 травня 2020 року, яке набрало законної сили 07 серпня 2020 року, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Відповідно до пункту 1 розділу VII "Прикінцеві положення" Сімейного кодексу України (далі - СК України), кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України (далі - ЦК України), тобто з 01 січня 2004 року.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року.

До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

Відповідно до статті 13 Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України) права і обов`язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов`язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану.

Отже, до спірних правовідносин, ураховуючи зазначені правові норми, порядок набуття спільного майна та його правовий режим повинен визначатися за нормами КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна.

Відповідно до статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно зі статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Аналогічна норма закріплена у статті 57 СК України.

Відповідно до вимог статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Наведене правило встановлює правову можливість визнати майно не спільною, а особистою власністю, якщо воно набуто подружжям під час перебування у зареєстрованому шлюбі, проте після припинення шлюбних відносин. Спільність такого майна має бути доведена тією стороною, яка наполягає на тому, що його придбано за рахунок спільних коштів або існують інші підстави виникнення щодо нього права спільної власності у подружжя. Наведене відповідним чином розподіляє тягар доведення між сторонами.

Статтею 16 Закону України "Про власність", чинного на час придбання спірної квартири, визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і КпШС України.

Тлумачення наведених норм матеріального права дає можливість дійти висновку, що кошти подружжя, як і інше майно, набуте у шлюбі, належать їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не спростовано відповідними доказами.

Вказані норми, що діяли на час придбання спірної квартири, узгоджуються з нормами чинного сімейного законодавства України. Зокрема, відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно зі статтею 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Аналогічний висновок підтверджений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 (провадження № 14-94цс21).

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Твердження апелянта про недоведення позивачем заявлених ним позовних вимог про визнання права власності на 1/2 частини спірної квартири не відповідають презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, відповідно до якої у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Доводи апелянта про те, що сторони фактично припинили шлюбні відносини з грудня 1997 року, що підтверджується рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 04.05.1998 року, є неспроможними з огляду на таке.

Згідно з частинами четвертою та п`ятою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ.

Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

У випадку преюдиційного установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиційного рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відродження у мотивувальній частині судового акта (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17).

Подібні правові висновки висловлені Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17 (провадження № 12-144гс18), від 08 червня 2021 року у справі №662/397/15-ц (провадження № 14-20цс21).

Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/14 (провадження № 12-144гс18) зазначила, що преюдиційне значення у справі надається обставинам, встановленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особи, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

Так, предметом позову у справі № 2-927 було розірвання шлюбу. Зі змісту рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 04.05.1998 року у вказаній справі вбачається, що обставини дати припинення шлюбних відносин зазначено лише в мотивувальній частині рішення суду з пояснень наданих ОСОБА_1 . Зазначена обставина, на яку посилається ОСОБА_1 судом не досліджувалася, відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, відповідні докази не надавалися ні позивачем, ні відповідачем, відповідно до вимог статті 89 ЦПК України докази не оцінювалися. У мотивувальній чи резолютивній частинах рішення суду про розірвання шлюбу цій обставині не надано жодного правового висновку, відтак посилання щодо часу припинення шлюбних відносин, викладене у рішенні Дніпровського районного суду м. Херсона від 04.05.1998 року не має преюдиційного значення у даній справі.

Вказане узгоджується із висновком, викладеним у постанові Верховного суду від 13 березня 2024 року у справі № 537/541/23, провадження № 61-16606 св 23.

Загальне правило щодо часу припинення шлюбу передбачено статтею 44 КпШС України, згідно з якою шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах запису актів громадянського стану.

Таким чином, КпШС України пов`язував припинення шлюбу не з набранням рішенням суду про розірвання шлюбу законної сили, а із зверненням до органу записів актів громадянського стану про реєстрацію розірвання шлюбу і одержання свідоцтва про розірвання шлюбу.

Відтак суд першої інстанції правильно зазначив, що оскільки реєстрація розірвання шлюбу, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 04.05.1998 року, яке набрало законної сили 15.05.1998 року, проведено Дніпровським відділом реєстрації актів громадянського стану 23.07.1998 року, тому станом на час укладання договору купівлі продажу спірної квартири шлюб, зареєстрований між сторонами 06.05.1985 року Дніпровським районним відділом реєстрації актів цивільного стану м. Херсона не було припинено.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).

Таким чином, ОСОБА_1 у порядку статті 81 ЦПК України не надав належних та допустимих доказів, які б безспірно свідчили про придбання спірної квартири під час їх роздільного проживання з ОСОБА_2 при фактичному припиненні шлюбу, за його особисті кошти, тобто не довів обставин, які б давали підстави відповідно до ст.28 КЗпШС визнати спірну квартиру його особистою власністю та не спростував презумпцію спільності майна, придбаного у період шлюбу.

Посилання ОСОБА_1 на отримання коштів на придбання будинку у борг та показання свідка ОСОБА_10 на підтвердження обставин про взяття в борг грошових коштів, суд першої інстанції обґрунтовано відхилив, зважаючи на недоведеність , недопустимість і неналежність доказування грошових зобов`язань та (або) їх цільового використання показаннями свідка.

Твердження апелянта про те, що кошти, які заощаджували сторони за час перебування у шлюбі, зберігалися у банку, при купівлі квартири не використовувалися і на час подання позову перебувають на банківських рахунках, не заслуговують на увагу, оскільки надані останнім довідки Ощадбанку не містять інформації про дату внесення вказаних вкладів, а наявність вказаних коштів на банківських рахунках не виключає наявності інших спільних грошових коштів у подружжя, які використовувалися на придбання квартири.

За таких підстав, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не впливають на законність і обґрунтованість рішення суду.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване судове рішення ґрунтується на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, і суд під час розгляду справи не допустив порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи судове рішення без змін, не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 07 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Л.П. Воронцова

Судді: О.В. Кутурланова

Н.В. Орловська