ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/9008/24
провадження № 2/753/6229/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2024 року Дарницький районний суд м. Києва у складі головуючого судді Трусової Т. О. з секретарем судового засідання Лузовою І. В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , представник позивача: ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , представники відповідача: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про поділ майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

І. Стислий виклад позицій учасників справи.

У травні 2024 р. ОСОБА_1 (далі також - ОСОБА_1 , позивачка) звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 (далі також - ОСОБА_3 , відповідач) про поділ придбаного у шлюбі автомобіля KIA SORENTO, 2016 року випуску, номер кузова: НОМЕР_1 (далі також -автомобіль, транспортний засіб), шляхом стягнення грошової компенсації вартості її частки у праві спільної сумісної власності в розмірі 446 256 грн.

Вимоги позову мотивовані тим, що за положеннями сімейного законодавства заявлений до поділу автомобіль є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, який був відчужений відповідачем проти волі позивачки, а тому вона має право на його поділ шляхом одержання грошової компенсації вартості її частки, визначеної виходячи з дійсної вартості автомобіля на час розгляду справи.

Відповідач ОСОБА_3 позов не визнав пославшись на те, що при відчуженні спірного автомобіля діяв з відома позивачки, за її згодою та у їх спільних інтересах, частину одержаних від його реалізації коштів було використано за попередньою домовленістю в інтересах сім`ї - на погашення існуючих заборгованостей перед юридичними та фізичними особами та на оплату послуг нотаріуса за посвідчення договору про поділ майна, а решту коштів в сумі 200 000 грн вони поділи порівну.

ІІ. Процесуальні дії суду та заяви (клопотання) учасників справи.

Ухвалою суду від 15.05.2024 відкрито провадження у справі та справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін в судове засідання 17.06.2024 (а.с. 55-56)

03.06.2024 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (а.с. 64-66).

11.06.2024 від позивачки надійшла відповідь на відзив (а.с. 104-110).

17.06.2024 від позивача надійшли заперечення на відповідь на відзив (а.с. 112-117).

В судовому засіданні 17.06.2024 суд задовольнив клопотання сторін про допит свідків, заслухав вступні промови учасників справи, допитав свідків та оголосив перерву в судовому засіданні до 20.08.2024.

В судовому засіданні 17.06.2024 суд задовольнив клопотання сторін про допит свідків, заслухав вступні промови учасників справи, допитав свідків та оголосив перерву в судовому засіданні до 20.08.2024 (а.с. 127-128).

В судовому засіданні 20.08.2024 суд дослідив письмові докази, заслухав додаткові пояснення учасників справи та вийшов до нарадчої кімнати, після виходу з якої 21.08.2024 проголосив вступну та резолютивну частини рішення.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом.

З 20.04.2007 ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 06.10.2022 (а.с. 9-10).

В період шлюбу сторони набули у власність автомобіль KIA SORENTO, 2016 року випуску, номер кузова: НОМЕР_1 , який був зареєстрований за відповідачем на підставі вантажної митної декларації від 26.12.2020 (а.с. 8).

Сторони в суді визнали, що їх шлюбно-сімейні відносини та спільне проживання фактично припинились у жовтні 2021 р.

На підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу від 15.01.2022 № 8047/2022/3047/40 відповідач ОСОБА_3 відчужив спірний автомобіль на користь третьої особи за 700 000 грн, що підтверджується копією цього договору (а.с. 70) та інформацією Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві.

19.01.2022 сторони уклали договір про поділ майна подружжя, що був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дрозд Н. В. за реєстровим № 70 (а.с. 88-91).

Предметом цього договору сторони визначили чотири об`єкти нерухомого майна, а саме: житловий будинок; земельну ділянку; двокімнатну квартиру у м. Києві; двокімнатну квартиру у с. Крюківщина.

За умовами договору про поділ майна подружжя в особисту приватну власність позивачки перейшли житловий будинок, земельна ділянка та квартира у м. Києві, а у власність відповідача - квартира у с. Крюківщина.

IV. Норми права і мотиви їх застосування.

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя, яка знайшла своє вираження у статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України), відповідно до положень якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною третьою статті 61 СК України визначено, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно…, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже ураховуючи, що спірний транспортний засіб набутий у власність вперіод зареєстрованого шлюбу сторін, він є об`єктом права їх спільної сумісної власності, що не заперечується відповідачем.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

Право дружини і чоловіка на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, передбачене нормою статті 69 СК України.

Майном згідно з частиною першою статті 190 ЦК України вважаються не лише предмети матеріального світу, а й майнові права та обов`язки.

За правилом, установленим частиною першою статті 70 СК України, при поділі майна частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним контрактом.

Сторони не посилались на наявність між ними домовленості або шлюбного договору, які б визначали нерівність їх часток у спірному транспортному засобі, а тому слід виходити з того, що частки подружжя у праві спільної сумісної власності на цей об`єкт є рівними.

Способи та порядок поділу майна подружжя визначені статтею 71 СК України, згідно з якою майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, а неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Принцип поділу речей на подільні та неподільні визначено у статті 183 ЦК України, за положеннями якої подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення, а неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Внаслідок поділу транспортний засіб втрачає своє первісне цільове призначення та істотно знецінюється, а тому право на поділ такого об`єкта може бути реалізоване лише у спосіб, визначений законом для поділу неподільних речей.

За приписами статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Отже за змістом наведених положень сам по собі факт перебування сторін у зареєстрованому шлюбі на час укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном не є беззаперечним доказом надання другим з подружжя згоди на його укладення, а що стосується цінного майна, то наявність такої згоди може бути доведена лише письмовими доказами.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 158/2229/16-ц.

За обставинами справи установлено, що спірний транспортний засіб був відчужений його титульним власником (відповідачем) за договором купівлі-продажу та перейшов у власність третьої особи (не учасника цієї справи).

На момент укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу сторони хоча і перебували у зареєстрованому шлюбі, але проживали роздільно, не вели спільного господарства та не мали спільного бюджету.

Позивачка не визнала ні факт надання нею згоди на розпорядження спірним транспортним засобом, ні інші обставини, на які відповідач посилався як на підставу своїх заперечень. Зазначила, що питання продажу автомобіля відповідач з нею не обговорював, купівля квартири у с. Крюківщина здійснювалась за власні кошти подружжя і жодних спільних боргів на момент припинення шлюбних відносин у них не було.

Відповідач натомість вважає, що наявність згоди позивачки на продаж автомобіля випливає з умов договору про поділ майна подружжя вказуючи, що на підставі цього договору в особисту власність позивачки перейшла більша частина спільного майна, а автомобіль не був предметом поділу, оскільки сторони домовились про його продаж ще до укладення договору з метою погашення спільних боргів.

Водночас дослідженням змісту укладеного сторонами договору про поділ майна подружжя установлено відсутність умов, які б давали підстави вважати, що фактом його підписання позивачка відмовилась від своїх прав на автомобіль.

Більше того, умова пункту 9 договору про поділ майна подружжя, у якому зазначено, що не урегульовані у цьому договорі питання вирішуються відповідно до чинного цивільного та сімейного законодавства, свідчить про безпідставність таких очікувань з боку відповідача, а мотиви, якими сторони керувались при укладенні договору, не мають значення для вирішення справи.

З наданої відповідачем паперової копії його електронного листування з нотаріусом Дрозд Н. В., яке відбувалось напередодні укладення сторонами договору про поділ майна подружжя (а.с. 120), убачається, що сторони планували включити автомобіль до договору про поділ майна подружжя, тобто вказаний текстовий документ не лише не підтверджує доводи відповідача про наявність згоди позивачки на відчуження автомобіля, а й спростовує їх.

На підтвердження наявності у подружжя сторін непогашених боргових зобов`язань відповідачем надано копію розписки від 01.03.2019, виданої ним позикодавцю ОСОБА_6 на суму 345 000 грн (а.с. 85), договір купівлі-продажу майнових прав від 11.03.2019 № Є5/5/306 (а.с. 92-101), банківські квитанції від цієї ж дати про сплату за вказаним договором грошової суми в розмірі 465 957,76 грн (а.с. 71-72), довідки АТ «Універсал Банк» і АТ «КБ «Приватбанк» та виписки по його карткових рахунках, відкритих у вказаних банківських установах (а.с. 73-84).

Разом з тим вказані документи не містять будь-яких фактичних даних, які б свідчили про укладення договору позики та кредитних договорів з відома чи за згодою позивачки, також у них відсутні відомості про використання предмету позики та кредитних коштів в інтересах сім`їсторін.

Допитані на прохання відповідача свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 підтвердили факти укладення відповідачем договору позики та виконання боргового зобов`язання після продажу транспортного засобу, проте з огляду на положення статті 65 СК України їх показання не можуть бути допустимими доказами наявності згоди позивачки на розпорядження спільним майном.

Що стосується показань ОСОБА_6 , наданих на доведення вкладення позичених коштів у придбання квартири в с. Крюківщина, то слід урахувати, що за ствердженням свідка ці показання ґрунтуються лише на повідомленнях самого відповідача.

За наведених обставин показання ОСОБА_6 можуть бути допустимим доказом факту укладення договору позики в інтересах сім`ї сторін лише у разі їх підтвердження іншими доказами, визнаними допустимими(частина друга статті 90 ЦПК України), проте таких доказів суду не надано.

Отже з урахуванням недоведеності факту укладення договору позики та кредитних договорів в інтересах сім`ї сторін наявність у відповідача боргів за позиковим та кредитним зобов`язаннями, навіть за умови їх погашення за рахунок коштів, одержаних від продажу спільного майна, не може бути підставою для визнання таких боргових зобов`язань спільним боргом подружжя.

Відповідач також посилався на те, що за рахунок одержаних від продажу автомобіля коштів він у повному обсязі оплатив послуги нотаріуса за посвідчення договору про поділ майна подружжя, а решту коштів (200 000 грн) поділив з позивачкою порівну, однак вказані обставини позивачка заперечила, а жодних доказів на їх підтвердження суду не надано.

До того ж ствердження позивача про те, що він одноособово оплатив послуги нотаріуса, суперечать умовам договору про поділ майна подружжя, яким передбачено, що витрати, пов`язані з його нотаріальним оформленням, сторони несуть спільно (пункт 10 договору).

Зважаючи на викладене суд дійшов висновку, що відповідач розпорядився спільним майном на власний розсуд, без згоди і урахування інтересів другого з подружжя (позивачки ОСОБА_8 ).

За таких обставин єдиним ефективним способом захисту порушених прав позивачки є стягнення з відповідача грошової компенсації половини вартості відчуженого не в інтересах сім`ї автомобіля, що узгоджується з вимогами частин другої та четвертої статті 71 СК України.

За змістом положень сімейного та цивільного законодавства вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (постанова Верховного Суду від 03.10.2018 у справі № 127/7029/15-ц).

Договір купівлі-продажу транспортного засобу укладено у січні 2022 р., ціна товару визначена за домовленістю продавця та покупця, а відтак вказаний договір не є належним доказом вартості спірного майна на час розгляду справи.

Позивачка визначила вартість транспортного засобу на підставі оцінки, здійсненої на її замовлення суб`єктом оціночної діяльності, за висновком якого ринкова вартість автомобіля KIA SORENTO, 2016 року випуску, станом на 17.04.2024 складає 892 512 грн (а.с. 12-49).

Дослідженням складеного за результатами вказаної оцінки Звіту про оцінку майна № 3001/24 установлено, що вартість автомобіля оцінювач визначив на рівні середньої ринкової вартості продажу аналогічного автомобіля, схожого за технічними та іншими характеристиками, що відповідає загальним засадам оцінки майна та Методиці товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24.11.2003 № 1074/8395 (в редакції наказу від 24.07.2009 № 1335/5/1159).

Отже ураховуючи, що наданий позивачкою Звіт про оцінку майна складений за вірною методологією і з дотриманням вимог нормативно-правових актів в галузі оцінки майна, суд покладає його в обґрунтування рішення як достовірний доказ, що підтверджує вартість спірного автомобіля на час розгляду справи.

Підсумовуючи викладене, суд визнає обґрунтованими та доведеними вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ автомобіля шляхом стягнення грошової компенсації половини його вартості в розмірі 446 256 грн (892 512/2).

З огляду на результат розгляду справи суд відповідно до положень статті 141 ЦПК України покладає на відповідача сплачений позивачкою судовий збір.

До закінчення судових дебатів позивачка заявила про намір подати додаткові докази на підтвердження розміру понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, а тому наявні підстави для вирішення питання про розподіл цих витрат в іншому судовому засіданні.

На підставі викладеного, керуючись статтями 5, 7, 12, 13, 76, 77, 80, 81, 89, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль KIA SORENTO, 2016 року випуску, номер кузова: НОМЕР_1 , в розмірі 446 256,00 грн та судовий збір в розмірі 4 462,56 грн, а усього 450 718 (чотириста п`ятдесят тисяч сімсот вісімнадцять) гривень 56 копійок.

Призначити судове засідання для вирішення питання про судові витрати на 06 вересня 2024 р. без виклику сторін.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_2 ).

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_3 ).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя:

Повне рішення складене 16.10.2024.