02.10.2024 Єдиний унікальний номер 205/3206/24
Єдиний унікальний номер 205/3206/24
Провадження № 2о/205/120/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2024 року м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Приходченко О.С.

при секретарі Король Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку окремого провадження в м. Дніпрі цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Головне управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про встановлення факту, що має юридичне значення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 20 березня 2024 року звернувся до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 березня 2024 року заяву було прийнято до розгляду суду та відкрито провадження у цивільній справі в порядку окремого провадження.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 березня 2024 року у задоволенні клопотання про витребування доказів ОСОБА_1 було відмовлено; витребувано від Центрального ВДРАЦС Управління державної реєстрації Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) копію актового запису про народження ОСОБА_1 та інші актові записи.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 червня 2024 року від Центрального ВДРАЦС Управління державної реєстрації Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) витребувано копію свідоцтва про смерть ОСОБА_2 та від ГУМ ДМС в Дніпропетровській області копії документів про видачу їй паспорта та відомості про реєстрацію її проживання.

Заявник у своїй заяві посилався на те, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Дніпропетровську. Його мати, ОСОБА_2 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Протягом життя він не отримував паспорт громадянина України, або іншого документа, що посвідчує особу. Він звернувся до відділу міграційної служби із заявою про отримання паспорта громадянина України, проте, йому було відмовлено. Зазначив, що він народився та проживає усе життя в м. Дніпрі. Станом на 24 серпня 1991 року та на 13 листопада 1991 року він як малолітня особа проживав на території України. Заявник у своїй заяві просив суд встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року та на 13 листопада 1991 року.

Заінтересована особа Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області у своїх письмових поясненнях зазначила, що станом на 13 листопада 1991 року заявникові виповнилося лише 5 років, тому він проживав з батьками. Заявником не надано документів, що підтверджує факт проживання батьків на території України, або паспорт громадянина СРСР з внесенням відмітки про «Громадянин України», тому належність ОСОБА_1 до громадянства України не вбачається. Просила відмовити у задоволенні заяви в повному обсязі.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши представлені докази, суд вважає заяву такою, що підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 у м. Дніпрі (раніше Дніпропетровськ) (а.с. 4).

Відповідно до актового запису № 361 від 06 лютого 1987 року про народження ОСОБА_1 , матір ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 , відомості про батька внесені зі слів матері (а.с. 60).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 померла (а.с. 5).

З актового запису про смерть ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , вбачається, що ОСОБА_2 померла у м. Дніпропетровську, місце проживання померлої вказано за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно з формою ф-1 заяви ОСОБА_2 про видачу паспорта громадянина СРСР зразка 1974 року від 26 березня 1984 року, вказаній особі 28 квітня 1984 року було видано паспорт серії НОМЕР_1 , також мається застереження про запит прокуратури м. Дніпропетровська від 08 червня 2006 року копії форми.

Відповідно до копії заяви ОСОБА_2 від 20 червня 2008 року про видачу паспорта у зв`язку із набуттям громадянства України на підставі ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про громадянство України» на підставі довідки про реєстрацію особи громадянином України № 43/08 ВП УРВО УМВС України в Дніпропетровській області від 20 червня 2008 року, було видано паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 .

На підставі ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» від 18 січня 2001 року є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.

Статтею 4 Конституції України визначено, що в Україні існує єдине громадянство. Підстави набуття і припинення громадянства України визначаються законом.

Згідно з п. 1, 2 ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності ЗУ «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року (ч. 2 ст. 3 ЗУ «Про громадянство України»).

Тобто, встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України. При цьому, юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності ЗУ «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).

Пунктом 44 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента від 27 березня 2001 року № 215/2001, встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до ЗУ «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Отже, відповідно до положень ЗУ «Про громадянство України» і Порядку для набуття громадянства України заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження його на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду.

Аналогічні за своїм змістом правові висновки висловлені у постановах Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 522/20494/18 (провадження № 61-6498св20), від 05 квітня 2021 року у справі № 523/14707/19 (провадження № 61-16116св20).

Суд вказує, що у пунктах 60, 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ющенко та інші проти України» (заяви №№ 73990/01, 7364/02, 15185/02 і 11117/05) констатовано: «… право на справедливий судовий розгляд, яке передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції та розтлумачене в контексті принципів верховенства права та юридичної визначеності, містить вимогу непіддання сумніву рішення суду, коли він остаточно вирішив питання (див. рішення у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], № 28342/95, п. 61)»; за відсутності будь-яких ознак того, що в іншому судовому провадженні мали місце якісь вади, Суд вважає, що нове вирішення тих самих питань може звести нанівець завершене раніше провадження, а це несумісно з принципом юридичної визначеності.

Суд зазначає, що за загальним правилом малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років (стаття 6 СК України, стаття 31 ЦК України, стаття 3 КПК України). Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (стаття 6 СК України, стаття 32 ЦК України, стаття 3 КПК України).

При цьому статтею 34 ЦК України передбачено, що повну цивільну дієздатність має фізична особа, яка досягла вісімнадцяти років (повноліття). Повнолітньою вважається людина на наступний день після настання 18-річчя наступний день після дня народження.

Таким чином, заявник, як особа ІНФОРМАЦІЯ_1 , станом на 24 серпня 1991 року так і на 13 листопада 1991 року, був у віці 4 років, тобто, був такою особою, яка не досягла повноліття.

Оскільки заявник був малолітньою дитиною, проживав разом з матір`ю ОСОБА_2 , уродженкою м. Дніпропетровська, яка проживала у м. Дніпрі (раніше Дніпропетровську), мала приналежність до громадянства України, ОСОБА_1 у малолітньому віці проживав на території України як станом на 24 серпня 1991 року, так і станом на 13 листопада 1991 року.

Враховуючи викладене, зважаючи на те, що заявник у інший спосіб не може довести даний факт і зазначені обставини перешкоджають подальшій реалізації його прав у визначений законом спосіб, що заява є обґрунтованою та підлягає задоволенню, у зв`язку із чим суд встановлює факт постійного проживання заявника саме у неповнолітньому віці на території України, станом на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) і на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України (13 листопада 1991 року).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, оскільки в даному випадку заявник звернувся до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання у неповнолітньому віці на території України для встановлення належності до громадянства України, суд доходить висновку, що вказаний факт підлягає встановленню на підставі статті 293 ЦПК України та статті 3 ЗУ «Про громадянство України».

Відповідно до ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом.

На підставі викладеного, керуючись ч. 2 ст. 315, ч. 1 ст. 223, ч. 7 ст. 294, ст. ст. 263, 264, ч.ч. 1-6 ст. 265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Заяву задовольнити.

Встановити факт постійного проживання у неповнолітньому (малолітньому) віці ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська Дніпропетровської області на території України, станом на момент проголошення незалежності України 24 серпня 1991 року і на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» 13 листопада 1991 року.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Суддя