08.11.2024 Єдиний унікальний номер 205/522/24
Справа № 205/522/24
Провадження № 2/205/1537/24
08 листопада 2024 року м. Дніпро
Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:
головуючого судді Федотової В.М.,
при секретарі Киричок Л.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації вартості квартири,
У січні 2024 року представник позивача звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із вищевказаною позовною заявою.
Позов обґрунтований тим, що заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23.05.2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору довічного утримання дійсним та визнання права власності задоволено частково, визнано дійсним договір довічного утримання від 10.06.2015 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 та визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 . 19.06.2017 року вищезазначена квартира була зареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_1 на підставі заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23.05.2017 року. 27.06.2017 право власності на вищезазначену квартиру зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу, який 27.06.2017 року укладено між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 . Прокуратура Дніпропетровської області, діючи в інтересах держави в особі ДМР, звернулась з апеляційною скаргою на заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23.05.2017 року. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 09.04.2019 року апеляційну скаргу прокуратури Дніпропетровської області задоволено повністю, заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23.05.2017 року скасовано та у скасованій частині ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19.07.2022 року позовні вимоги ДМР до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, визнання спадщини відумерлою, передачу квартири у комунальну власність було задоволено, визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , який було укладено 27.06.2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , скасовано державну реєстрацію права власності від 27.06.2017 року, номер запису про право власності 21123935, а також державну реєстрацію права власності від 19.06.2017 року, номер запису про право власності 21064498, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, визнано спадщину, яка складається з квартири АДРЕСА_2 , відумерлою та передано її у комунальну власність територіальної громади міста Дніпра в особі ДМР.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 21.12.2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19.07.2022 року залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 04.10.2023 року касаційну скаргу ОСОБА_4 було задоволено, рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19.07.2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 21.12.2022 року було скасовано, у задоволенні позовних вимог ДМР до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, визнання спадщини відумерлою, передачу квартири у комунальну власність відмовлено.

Таким чином, ОСОБА_1 своїми діями позбавила позивача права власності на об`єкт нерухомості, а саме квартиру АДРЕСА_2 , що мала бути визнана відумерлою спадщиною, та в подальшому відчужила даний об`єкт на користь добросовісного набувача.

За таких обставин виникає необхідність у вирішенні в судовому порядку питання щодо відшкодування вартості зазначеної квартири.

Враховуючи викладене, представник позивача звертається до суду та просить стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію вартості вказаної квартири у розмірі 2 406 755,60 грн. та судові витрати по справі у розмірі 36 101,33 грн.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05.03.2024 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16.04.2024 року клопотання представника позивача ОСОБА_5 про витребування доказів було задоволено, витребувано з Центрального відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо наявності актового запису про смерть ОСОБА_1

28.05.2024 року до суду надійшла відповідь про відсутність актового запису про смерть ОСОБА_1 .

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10.07.2024 року клопотання представника позивача ОСОБА_5 про витребування доказів було задоволено, витребувано із Індустріального районного суду м. Дніпропетровська відомості щодо місця реєстрації/проживання ОСОБА_1 , які знаходяться у матеріалах справи № 202/2908/17.

01.08.2024 року до суду надійшли витребувані документи.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08.08.2024 року підготовче провадження по справі було закрито, справу призначено до судового розгляду по суті.

Представник позивача ОСОБА_5 письмово просила розгляд справи проводити без застосування засобів технічної фіксації, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечувала.

Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання повторно не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не повідомила, правом на подання відзиву не скористалася, будь-яких заяв від неї в процесі розгляду справи до суду не надходило.

Суд у зв`язку з вищевикладеним зазначає, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

При цьому обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»).

Суд, враховуючи ту обставину, що позивачу та відповідачу були створені належні та достатні умови для подання суду відповідних заяв по суті справи, заяв із процесуальних питань та доказів, вважає, що чергове відкладення розгляду справи порушуватиме розумний строк розгляду цивільної справи, у зв`язку із чим суд вважає за необхідне ухвалити відповідне рішення по справі.

На підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим провести заочний розгляд справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши наявні в матеріалах справи докази, дійшов висновку про задоволення позовних вимог за наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що постановою Верховного Суду від 04.10.2023 року у справі № 205/6482/19, провадження № 61-1253св23, було встановлено нижченаведені обставини.

Заочним рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 23 травня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору довічного утримання дійсним та визнання права власності задоволено частково, визнано дійсним договір довічного утримання від 10 червня 2015 року, укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 , визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , яка складається з: літ. А-9, 1 коридор площею 5,7 кв. м; 2 ванна площею 2,0 кв. м; 3 туалет площею 1,2 кв. м; 4 кухня площею 9,6 кв. м; 5 комора площею 0,4 кв. м; 6, 7, 8 житлові площами 12,4 кв. м,18,2 кв. м, 7,5 кв. м; І балкон площею 0,9 кв. м, загальна площа 57,9 кв. м; житлова площа 38,1 кв. м.

19 червня 2017 року право власності на зазначену квартиру було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_1 на підставі заочного рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 23 травня 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Павловською Г. О., номер запису про право власності 21064498.

27 червня 2017 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Павловською Г.О. за реєстраційним № 597.

27 червня 2017 року право власності на зазначену квартиру зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу, який укладено 27 червня 2017 року та посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Павловською Г.О., номер запису про право власності 21123935.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 09 квітня 2019 року заочне рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 23 травня 2017 року у частині часткового задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору довічного утримання дійсним та визнання права власності скасовано та у скасованій частині ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

Рішенням Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 19 липня 2022 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 21 грудня 2022 року, позовні вимоги Дніпровської міської ради задоволено, визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , що укладений 27 червня 2017 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Павловською Г.О. та зареєстрований у реєстрі за № 597, скасовано державну реєстрацію права власності від 27 червня 2017 року, номер запису про право власності 21123935, а також державну реєстрацію права власності від 19 червня 2017 року, номер запису про право власності 21064498, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, визнано спадщину, яка складається з квартири АДРЕСА_1 , відумерлою, передано квартиру АДРЕСА_1 у комунальну власність територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради, стягнено рівними частками з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на користь Дніпровської міської ради судовий збір у розмірі 1 921,00 грн.

Постановою Верховного Суду від 04.10.2023 року у справі № 205/6482/19, провадження № 61-1253св23, касаційну скаргу ОСОБА_4 було задоволено, рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19.07.2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 21.12.2022 року було скасовано, у задоволенні позовних вимог ДМР до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, визнання спадщини відумерлою, передачу квартири у комунальну власність відмовлено.

В мотивувальній частині даної постанови Верховного Суду зазначено, що у справі, що переглядається: предметом спору у цій справі є визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, скасування державної реєстрації права, визнання спадщини відумерлою та передання квартири у комунальну власність територіальної громади Дніпровської міської ради; суди попередніх інстанцій встановили, що заочне рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 23 травня 2017 року, на підставі якого ОСОБА_1 набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 , скасовано постановою Дніпровського апеляційного суду від 09 квітня 2019 року. Таким чином, ОСОБА_1 неправомірно розпорядилась квартирою, відчуживши її за договором купівлі-продажу від 27 червня 2017 року; суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, визнав недійсними договір купівлі-продажу спірної квартири, що укладений 27 червня 2017 року між ОСОБА_1 (продавець) і ОСОБА_4 (покупець), скасував державну реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_1 і ОСОБА_4 , та зробив висновок, що спадщина, яка відкрилася після смерті ОСОБА_3 , як відумерла повинна була перейти у власність Дніпровській міській раді; при залишенні без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд вказав, що приймає до уваги доводи апеляційної скарги стосовно добросовісності набувача спірного нерухомого майна (квартири),але цей статус відповідача не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції. Таким чином, апеляційний суд вважав, що ОСОБА_4 є добросовісним набувачем квартири; суди не врахували, що при відчуженні спадкового майна особою, яка не є спадкоємцем, на користь добросовісного набувача територіальна громада має право лише на отримання грошової компенсації його вартості. Тому позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, скасування державної реєстрації права, визнання спірної квартири відумерлою спадщиною та передання її до комунальної власності є неналежним способом захисту прав територіальної громади, що є самостійною підставою для відмови у позові.

Згідно із ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто Холдинг» проти України», а також рішенням Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Судом також встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , згідно копії відповіді Відділу державної реєстрації актів цивільного стану Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (а.с. 23).

Для розрахунку вартості об`єкта нерухомого майна з метою визначення ринкової вартості такого об`єкта, представник позивача звернулась до Єдиної бази даних звітів про оцінку Фонду державного майна України та отримала електронну довідку про його оціночну вартість № 201-07148968 від 05.01.2024 року, відповідно до якої вартість квартири АДРЕСА_1 , загальною площею (кв.м): 57,9, житловою площею (кв.м): 38,1, рік забудови з 1980 по 1990, введення в експлуатацію 1988 рік, складає 2 406 755,60 грн. (а.с. 21)

Надаючи правову оцінку обставинам, які склалися між сторонами, суд зазначає наступне.

Положеннями ч. 1 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію.

Як було встановлено, поза волею територіальної громади м. Дніпра, з комунальної власності вибула квартира АДРЕСА_1 .

Право комунальної власності це право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування (ст. 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Згідно із ч. 1 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування Україні» територіальним громадам міст належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, житловий фонд, та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності.

Відповідно до ч. 8 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 321 ЦК України, ст. 41 Конституції України).

Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди (ч.ч. 1,3 ст. 386 ЦК України).

Згідно із статтею 327 ЦК України у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (ч. 1 ст. 1212 ЦК України).

Положення Глави 83 (Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави) застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (ч. 2 ст. 1212 ЦК України).

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Положеннями ст. 1213 ЦК України визначено, що набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18.

Предметом спору є стягнення із відповідача ОСОБА_1 грошової компенсації вартості безпідставно набутого нею нерухомого майна, замість безпосереднього (фактичного) його повернення, що є неможливим.

Судом касаційної інстанції встановлено неможливість повернення нерухомого майна з причини відчуження його відповідачем ОСОБА_1 третій особі ОСОБА_4 , яку визнано добросовісним набувачем.

Наведене вказує на наявність у позивача підстав для звернення до суду з кондикційним позовом про відшкодування вартості майна, на підставі статей 1212, 1213 ЦК України.

За змістом статті 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцезнаходженням нерухомого майна, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходженням основної частини рухомого майна зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини (частина третя статті 1277 ЦК України та частина перша статті 60 Закону України № 280/97-ВР від 21 травня 1997 року «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Разом з тим, законодавство не містить положень про можливість територіальної громади отримати відчужене майно в натурі та/або способи захисту інтересів територіальної громади у випадку, якщо спадщина була незаконно передана особі-спадкоємцю, зокрема, на підставі рішення суду, яке в подальшому було скасоване, та у випадку, коли спадщина такою особою була вже відчужена іншій особі, що позбавило територіальну громаду отримати майно у свою власність як відумерле в порядку, передбаченому цивільним процесуальним законодавством.

Інтерес територіальної громади в отриманні спадкового майна у власність громади в разі відсутності спадкоємців є наслідком неотримання спадщини будь-ким зі спадкоємців або наслідком їх відсутності взагалі. За таких обставин слід дійти висновку, що такі правовідносини є подібними до спадкових, хоч до них у цілому не відносяться. На користь цього висновку свідчить також розміщення норм права про можливість визнання спадщини відумерлою саме у книзі шостій ЦК України «Спадкове право».

Відтак захист інтересу територіальної громади щодо відумерлого майна повинен регулюватися та здійснюватися таким самим способом, виходячи з тих самих принципів, як і можливість захистити своє право спадкоємцем, який своєчасно спадщину не прийняв, вона була визнана відумерлою та продана іншій особі.

Згідно із статтею 1280 ЦК України якщо після спливу строку для прийняття спадщини і після розподілу її між спадкоємцями спадщину прийняли інші спадкоємці (частини друга і третя статті 1272 цього Кодексу), вона підлягає перерозподілу між ними. Такі спадкоємці мають право вимагати передання їм у натурі частини майна, яке збереглося, або сплати грошової компенсації. Якщо майно, на яке претендує спадкоємець, що пропустив строк для прийняття спадщини, перейшло як відумерле до територіальної громади і збереглося, спадкоємець має право вимагати його передання в натурі. У разі його продажу спадкоємець має право на грошову компенсацію.

Аналіз змісту зазначеної норми свідчить про те, що право на отримання спадкового майна в натурі виникає у спадкоємця лише якщо майно, що було визнане відумерлою спадщиною, збереглося і не було відчужене територіальною громадою. Якщо ж воно було відчужене іншій особі за договором або не збереглося, то спадкоємець має право лише на компенсацію його вартості у грошовому еквіваленті. А відтак, застосовуючи аналогію закону й територіальна громада в разі відчуження спадкового майна особою, яка не є спадкоємцем, або незбереження цього майна, на користь добросовісного набувача, має право на отримання лише грошової компенсації.

Відповідно до абзацу 9 пункту 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» у разі коли після спливу строку для прийняття спадщини та розподілу її між спадкоємцями спадщину прийняли інші спадкоємці (стаття 1272 ЦК), такі спадкоємці мають право вимагати передання їм частки в натурі шляхом перерозподілу майна, яке збереглося, або сплати грошової компенсації. При переході за цих обставин спадкового майна як відумерлої спадщини до територіальної громади такий спадкоємець має право вимагати його передання в натурі, а у разі його продажу має право на грошову компенсацію на підставі статті 1280 ЦК.

Слід зауважити, що захист прав чи інтересів територіальної громади у цьому випадку також має бути реальним, спрямованим на дійсне відновлення порушеного права та/або інтересу, а відтак з метою захисту порушеного права чи інтересу територіальної громади при відчуженні спадкового майна розмір грошової компенсації вартості цього майна визначається, виходячи з його ринкової вартості на час розгляду спору в суді або на час добровільного врегулювання спору між сторонами цих правовідносин.

Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц.

Враховуючи обставини справи, оскільки відповідач ОСОБА_1 своїми діями позбавила позивача права власності на об`єкт нерухомості, а саме квартиру АДРЕСА_2 , що мала бути визнана відумерлою спадщиною після смерті ОСОБА_3 , та в подальшому відчужила даний об`єкт на користь добросовісного набувача ОСОБА_4 за відплатним договором, що позбавило територіальну громаду м. Дніпра отримати майно у свою власність як відумерле в порядку, передбаченому цивільним процесуальним законодавством, то грошову компенсацію має бути надано саме відповідачем ОСОБА_1 .

Вирішуючи питання щодо розміру такої компенсації, суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.

В абзаці 1 частини першої статті 216 ЦК України передбачено, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

09.03.2021 року набрав чинності наказ Фонду державного майна України від 12 січня 2021 року № 24 «Про внесення змін до Порядку ведення єдиної бази даних звітів про оцінку», зареєстрований в Міністерстві юстиції України 24.02.2021 року за № 239/35861, та який застосовується з 29.06.2021 року.

Для розрахунку вартості об`єкта нерухомого майна з метою визначення ринкової вартості такого об`єкта, представник позивача звернулась до Єдиної бази даних звітів про оцінку Фонду державного майна України та отримала електронну довідку про його оціночну вартість № 201-07148968 від 05.01.2024 року, відповідно до якої вартість квартири АДРЕСА_1 , загальною площею (кв.м): 57,9, житловою площею (кв.м): 38,1, рік забудови з 1980 по 1990, введення в експлуатацію 1988 рік, складає 2 406 755,60 грн. (а.с. 21)

Під час розгляду справи відповідач, всупереч положенням ст. 81 ЦПК України, не оспорювала та не спростувала доводів позивача, зокрема, й щодо оціночної вартості майна, розмір якої підлягає компенсації.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Враховуючи вищевикладене, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи надані по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, суд дійшов висновку про необхідність відновлення порушених прав Дніпровської міської ради шляхом стягнення із відповідача ОСОБА_1 на користь позивача грошової компенсації вартості квартири АДРЕСА_1 , у розмірі 2 406 755,60 грн.

Такий спосіб захисту прав та інтересів територіальної громади буде ефективним, законним, повним і буде забезпечувати досягнення мети правосуддя та сприятиме процесуальній економії.

Окрім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача сплачені останнім та документально підтверджені судові витрати по справі в розмірі 36 101,33 грн. (а.с. 1).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 15, 16, 216, 327, 1212, 1213, 1270, 1277, 1280,

ЦК України, ст.ст. 12, 13, 76, 80, 81, 141, 247, 259, 263-265, 280-282, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації вартості квартири задовольнити.

Стягнути із ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь Дніпровської міської ради () грошову компенсацію вартості квартири АДРЕСА_1 , у розмірі 2 406 755,60 (два мільйони чотириста шість тисяч сімсот п`ятдесят п`ять) гривень 60 копійок

Стягнути із ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь Дніпровської міської ради () судовий збір у розмірі 36 101,33 (тридцять шість тисяч сто одну) гривню 33 копійки.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивачем може бути подана апеляційна скарга на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або в разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Сторони по справі:

позивач Дніпровська міська рада, , місцезнаходження: м. Дніпро, вул. Дмитра Яворницького, 75;

відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 : останнє відоме місце реєстрації: АДРЕСА_3 .

Повний текст рішення складено 18 листопада 2024 року.

Суддя: Федотова В.М.