справа № 359/7839/23 головуючий у суді І інстанції Семенюта О.Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Березовенко Р.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 04 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: служба у справах дітей та сім`ї Бориспільської міської ради, про позбавлення батьківських прав,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2023 року ОСОБА_2 звернулась до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав, у якому просила:

позбавити батьківських прав ОСОБА_1 у відношенні малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Посилається на те, що сторони перебували у шлюбі, у якому ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився син ОСОБА_3 . Відповідач від народження сина не виконував обов`язки по його вихованню та утриманню. Рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 01 вересня 2015 року з ОСОБА_1 на користь позивача були стягнуті аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частки усіх видів заробітку (доходів) відповідача, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову, а саме з 10 червня 2015 року, до досягнення дитиною повноліття. Заочним рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 26 жовтня 2015 року шлюб між сторонами був розірваний, дитина залишилась проживати з матір`ю. Відповідач взагалі не цікавиться його життям, станом здоров`я, не бажає з ним спілкуватись. Тому ОСОБА_2 просить суд позбавити відповідача батьківських прав відносно дитини.

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 грудня 2023 року залучено до участі у справі службу у справах дітей та сім`ї Бориспільської міської ради у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Відповідач ОСОБА_1 неодноразово приймав участь у судових засіданнях під час розгляду справи, користувався своїми процесуальними правами і 05 лютого 2024 року подав суду заяву, в якій визнав позов та просив про позбавлення його батьківських прав відносно дитини, оскільки відносин з сином не підтримує і не приймає участі у його житті та вихованні.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 04 березня 2024 року позов задоволено. Позбавлено ОСОБА_1 батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Додатковим рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 березня 2024 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на оплату судового збору в розмірі 1 073,60 грн.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 12 квітня 2024 року засобами поштового зв`язку подав апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 04 березня 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтував тим, що наявні в матеріалах справи докази не є достатніми для позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки беззаперечно не підтверджують факт його свідомого ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини.

Вважає, що його заява про визнання позову не могла слугувати підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 06 серпня 2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 04 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: служба у справах дітей та сім`ї Бориспільської міської ради, про позбавлення батьківських прав, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 26 вересня 2024 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.

У судовому засіданні ОСОБА_2 заперечила проти задоволення вимог апеляційної скарги, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

У судове засідання апелянт не з`явився, про розгляд справи повідомлений у встановленому законом порядку, зокрема рекомендоване поштове повідомлення з судовою повісткою-повідомленням повернулося на адресу суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що відповідно до вимог ст. ст. 130, 131 ЦПК України вважається належним повідомленням. Жодних клопотань з приводу неможливості явки у судове засідання до апеляційного суду не подавав.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, належним чином повідомлені про місце, час і дату розгляду справи в апеляційній інстанції, заяв та клопотань не надходило, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши думку учасника справи, яка прибула в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 21 лютого 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 уклали шлюб, який зареєстрований у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Бориспільського міськрайонного управління юстиції у Київській області, про що складений відповідний актовий запис №64. Після державної реєстрації шлюбу ОСОБА_4 було присвоєно прізвище « ОСОБА_4 », що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 21 лютого 2014 року.

ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народився син ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 17 вересня 2014 року.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 01 вересня 2015 року з ОСОБА_1 на користь позивача були стягнуті аліменти на утримання сина ОСОБА_3 в розмірі 1/4 частки усіх видів заробітку (доходів) відповідача, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову, а саме з 10 червня 2015 року, до досягнення дитиною повноліття.

Заочним рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 26 жовтня 2015 року шлюб між сторонами був розірваний.

ОСОБА_3 залишився проживати з матір`ю в належній їй квартирі АДРЕСА_1 , що підтверджується копією паспорта на ім`я ОСОБА_2 , витягом з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання №2023/006037474 від 05 серпня 2023 року, актом обстеження житлово-побутових умов №82 від 07 лютого 2024 року, витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19 серпня 2020 року.

Зі змісту довідок ДНЗ «Веселка» від 01 листопада 2019 року та 30 червня 2020 року встановлено, що ОСОБА_3 відвідував цей дошкільний заклад. Його батько ОСОБА_1 ні разу не приводив та не забирав дитину з дитячого садка, не був на батьківських зборах, не цікавився його життя. З довідок Бориспільського НВК «Спеціалізована загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів» ім. К. Могилка від 08 червня 2021 року та 07 жовтня 2022 року вбачається, що ОСОБА_3 навчається у цьому навчальному закладі, його батько ОСОБА_1 не відвідував батьківські збори, жодного разу не зустрічався з класоводом, не цікавився з приводу навчання та дозвілля сина, не брав участі у шкільному житті дитини.

Зі змісту довідки-розрахунку заборгованості з аліментів №67196 від 03 серпня 2023 року вбачається, що за період часу з 01 квітня 2022 року до 30 червня 2023 року заборгованість ОСОБА_1 щодо сплати аліментів на утримання сина ОСОБА_3 становить 74 080 гривень 96 копійок.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування, погодженого рішенням виконавчого комітету Бориспільської міської ради №198 від 27 лютого 2024 року, ОСОБА_1 не приймає участь у житті сина ОСОБА_3 та повністю самоусунувся від виконання батьківських обов`язків. Крім того, він написав в суд та в службу у справах дітей та сім`ї заяви про те, що він не заперечує проти позбавлення його батьківських прав. Тому орган опіки та піклування Бориспільської міської ради дійшов до висновку про доцільність позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав відносно дитини.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позивач належними та допустимими доказами довела, що ОСОБА_1 ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, у зв`язку з чим його належить позбавити батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 .

На думку апеляційного суду, висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. При цьому, доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права при ухваленні рішення, виходячи з наступного.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України, зокрема, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька/матері, так і для дитини.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, зазначені чинники повинні мати систематичний та постійних характер.

У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява №10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Загалом Європейський суд з прав людини виділяє такі складові елементи принципу «найкращі інтереси дитини»: між інтересами батьків і дітей має бути дотримано справедливої рівноваги; інтереси дітей за своєю важливістю переважають над інтересами батьків; в інтересах дитини є її розвиток у стійкому доброзичливому середовищі; у найкращих інтересах дитини є збереження її зв`язків із кровними батьками; втручання держави в сімейні стосунки повинно застосовуватися згідно із законом, мати легітимну мету, тобто захист інтересів дітей, і таке втручання повинно бути необхідним у демократичному суспільстві.

Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову в прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Верховний Суд у постанові від 25 травня 2022 року у справі №675/2136/19 виснував, що суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинне мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для його задоволення.

Місцевий суд на підставі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідженні наявних у справі доказів, а не у зв`язку з визнанням ОСОБА_1 позову, правомірно вважав, що відповідач не виконує свої батьківські обов`язки по вихованню малолітнього сина та його утриманню, не проявляє інтересу до дитини.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, адже зібрані у справі докази в їх сукупності свідчать про наявність у цій конкретній справі обставин, які дають можливість для застосування до відповідача такої виключної міри впливу, як позбавлення батьківських прав, враховуючи, в даному випадку, якнайкращі інтереси дитини.

Як встановлено судом першої інстанції та не спростовано будь-якими належними доказами апелянтом, останній свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками, не піклується про фізичний і духовний розвиток сина, його навчанням, підготовкою до самостійного життя, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, оскільки протягом майже усього життя хлопчика та усього часу розгляду справи належним чином не здійснив будь-яких дій, щоб налагодити відносини з дитиною. Доказів протилежного матеріали справи не містять.

Місцевим судом також враховано поведінку відповідача щодо відсутності з його боку будь-якого виховання дитини, тривалого не навідування дитини взагалі, відсутність інтересу до навчання дитини та його потреб, наявність заборгованості зі сплати аліментів.

В той же час, колегія суддів зауважує, що наявність заборгованості по аліментах не є тією єдиною підставою для позбавлення особи батьківських прав, а існує поряд з іншими, зазначеними вище, підставами.

Заперечення відповідача проти позову (у формі апеляційної скарги) про позбавлення батьківства на думку апеляційного суду не свідчать безумовно про інтерес останнього до дитини, оскільки навіть після ухвалення судом першої інстанції рішення, що оскаржується відповідач не вчинив жодних дій по відношенню до сина, не намагався з ним зустрітися, не відвідував його. Також апелянтом не доведено, що йому чинилися перешкоди будь-яким чином виконувати свої батьківські обов`язки щодо виховання сина або він їх не виконував з поважних причин.

Враховуючи, що у матеріалах справи наявні беззаперечні та достатні докази, які свідчать, що ОСОБА_1 у порушення вимог статті 150 СК України свідомо не виконує обов`язки щодо виховання та розвитку дитини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність у даній справі правових підстав для позбавлення відповідача батьківських прав щодо сина ОСОБА_6 .

На користь такого висновку, на думку апеляційного суду, свідчить також зміст заяви апелянта до суду першої інстанції від 05 лютого 2024 року, у якій крім визнання позову, що не було покладено у основу судового рішення суду першої інстанції, позивач особисто свідомо підтвердив, що відносин з сином не підтримує і участі у його житті та вихованні не приймає. Такі ж пояснення були надані апелянтом під час проведення перевірки органом опіки та піклування щодо доцільності позбавлення прав батька відносно сина, що підтверджується змістом Висновку від 27 лютого 2024 року.

Отже, за встановлених обставин апеляційний суд повністю погоджується з висновком суду першої інстанції щодо доведеності свідомого, без поважних причин невиконання батьком своїх обов`язків по відношенню до сина, оскільки вирішуючи питання позбавлення відповідача батьківських прав місцевим судом на перше місце правильно були поставлені «якнайкращі інтереси дитини», а вже потім батька, поведінка якого, з урахуванням встановлених судовим розглядом обставин, свідчить про небажання виховувати та спілкуватися з сином.

Разом з тим колегія суддів вважає за доцільне роз`яснити апелянту, що у відповідності до ст. 169 СК України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав.

Проте, апеляційний суд звертає особливу увагу на те, що як під час розгляду справи судом першої інстанції протягом тривалого часу з серпня 2023 року до березня 2024 року, так і на час перегляду справи судом апеляційної інстанції жодного належного, достатнього, допустимого та достовірного доказу, які б свідчили про те, що батько вдійсності змінив своє відношення до дитини, будь-якими реальними діями почав цікавитися сином, спілкуватися з ним суду надано не було.

Тому, на думку апеляційного суду у даній справі, за встановлених обставин, саме по собі використання процесуального права на подання апеляційної скарги не може розцінюватися, як беззаперечне бажання батька піклуватися про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: забезпечувати необхідне харчування, медичний догляд, лікування дитини, спілкування з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, бажання створювати умови для отримання нею освіти тощо оскільки жодних таких доводів апеляційна скарги не містить.

Інші доводи апеляційної скарги також не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права та не спростовують висновків суду, а зводяться лише до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надано належну правову оцінку та тлумаченню норм права на розсуд апелянта, проте не містять жодних висловлювань апелянта щодо його безпосереднього особистого відношення та ставлення до дитини, його бажань або зобов`язань щодо налагодження відносин з сином, його намірів, які можна було б розцінити, «як в найкращих інтересах дитини».

Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року №63566/00, § 23). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення по суті спору.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому рішення суду відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 375, 379, 382 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 04 березня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 13 листопада 2024 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова