КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 757/43426/18-ц

провадження № 22-ц/824/1960/2024

18 квітня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді - доповідача Кирилюк Г. М.

суддів: Ратнікової В. М., Ящук Т. І.

при секретарі Усковій Я. А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про стягнення майнової та моральної шкоди, спричиненої в результаті вчинення терористичних актів, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 - адвоката Науменко Юлії Володимирівни та апеляційною скаргою представника Кабінету Міністрів України - Мартинюк Ксенії Едуардівни на заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 вересня 2020 року в складі судді Соколова О.М.,

встановив:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 в особі представника - адвоката Науменко Ю. В. звернулись з позовом, в якому просили стягнути з Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України заподіяну їм майнову та моральну шкоди в результаті вчинення терористичних актів в м. Піски.

Свої вимоги обґрунтовували тим, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 є власниками квартири розміром 43,6 кв.м., в АДРЕСА_1 , а також майна, що в ній знаходилось, та власниками земельної ділянки розміром 0,0486 га.

ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 є власниками квартири розміром 76,5 кв.м., в АДРЕСА_2 , а також майна, що в ній знаходилось, та власниками земельної ділянки розміром 0,1178 га.

Після початку проведення антитерористичної операції с. Піски опинилось на лінії бойового зіткнення українських військових та бойовиків терористичної організації ДНР.

Внаслідок артилерійських обстрілів при проведені антитерористичної операції в період з липня 2014 року по жовтень 2015 року було майже повністю зруйновано квартири позивачів: в квартирах частково зруйновано - несучі стіни, перегородки, повністю зруйновано перекриття, дах, покрівлю, знищено дверні та віконні блоки, повністю знищені підлога, внутрішнє оздоблення, усі інженерні комунікації, квартири мають нежилий стан і не можуть використовуватись для подальшого проживання.

Крім руйнування квартир позивачів, інфраструктури с. Піски та активних бойових дій на території с. Піски, ще однією перепоною у користуванні квартирами є повне замінування території селища Піски, розмінування якої займе не менше як 10-15 років.

Через пошкодження квартир позивачів, руйнування інфраструктури с. Піски, в тому числі газо-, водо- та електропостачання, постійних бойових дій, а також мінуванням території с. Піски внаслідок постійного потрапляння снарядів на територію с. Піски, позивачі не в змозі користуватися квартирами та майном, яке в них знаходилось, а також належними їм земельними ділянками.

Стосовно факту пошкодження квартир за заявами позивачів зареєстровані кримінальні провадження №0001265 та №0001266 за ст. 194 КК України.

Позивачам також було завдано значної моральної шкоди, оскільки вони лишилися власного житла, бели вимушені виїхати під страшенними обстрілами з с. Піски, покинути роботу та влаштовувати своє життя, орендувати житло в іншому місці. Додаткових моральних страждань позивачам завдає і байдужість держави до проблеми руйнування приватного житла громадян України, їх вимушеного переселення.

Таким чином, в результаті вчинення терористичних актів під час проведення антитерористичної операції в с. Піски Ясинуватського району Донецької області позивачам було спричинено майнову та моральну шкоду.

Позивачі вважали, що відшкодувати спричинену їм шкоду повинна Держава Україна.

З огляду на положення ст. 56 Конституції України, статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», ст. 22, 23, 1172 ЦК України, ст. 86 Кодексу цивільного захисту України позивачі просили суд:

стягнути з Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України на користь:

- ОСОБА_1 заподіяну йому майнову шкоду в сумі 404 409,61 грн;

- ОСОБА_2 заподіяну їй майнову шкоду в сумі 404 409, 61 грн;

- ОСОБА_3 заподіяну їй майнову шкоду в сумі 404 409,61 грн;

- ОСОБА_4 заподіяну йому майнову шкоду в сумі 404 409,61 грн

внаслідок руйнування їх квартири, майна та неможливості користуватися земельною ділянкою в АДРЕСА_1 ;

стягнути з Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України на користь:

- ОСОБА_5 заподіяну йому майнову шкоду в сумі 594 140, 44 грн;

- ОСОБА_6 заподіяну їй майнову шкоду в сумі 594 140, 44 грн;

- ОСОБА_7 заподіяну їй майнову шкоду в сумі 594 140, 44 грн; внаслідок руйнування їх квартири, майна та неможливості користуватися земельною ділянкою в АДРЕСА_2 .

Стягнути з Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України , Державної казначейської служби України, Антитерористичного центру при Службі безпеки України , Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства оборони України, Національної гвардії України, на користь:

- ОСОБА_1 заподіяну йому моральну шкоду в сумі 100 000 грн;

- ОСОБА_2 заподіяну їй моральну шкоду в сумі 100 000 грн;

- ОСОБА_3 заподіяну їй моральну шкоду в сумі 100 000 грн;

- ОСОБА_4 заподіяну йому моральну шкоду в сумі 100 000 грн;

- ОСОБА_5 заподіяну йому моральну шкоду в сумі 100 000грн;

- ОСОБА_6 заподіяну їй моральну шкоду в сумі 100 000 грн;

- ОСОБА_7 заподіяну їй моральну шкоду в сумі 100 000 грн.

Також просили відшкодувати витрати за проведення будівельно- технічної експертизи в розмірі 6 756, 72 грн та експертного товарознавчого дослідження в розмірі 3 714 грн.

Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 18 вересня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто солідарно з Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 матеріальну шкоду в сумі 100 000 грн на користь кожного позивача. Вирішено питання розподілу судових витрат. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 05 червня 2023 року у задоволенні заяви Кабінету Міністрів України про перегляд заочного рішення відмовлено.

28.12.2021 представник ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 - адвокат Науменко Ю. В. подала апеляційну скаргу, в якій просить змінити рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 вересня 2020 року та задовольнити позовні вимоги позивачів в повному обсязі.

Вважає, що висновок суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову суперечить нормам матеріального права та прийнятий без урахування наявності у справі доказів на підтвердження розміру заподіяної майнової шкоди.

Також зазначає, що чинне законодавство передбачає можливість відшкодування моральної шкоди незалежно від вини, у випадках, передбачених законом. За правилами ч. 1 ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», передбачено можливість відшкодування шкоди без уточнення її виду. Поняття «шкода» є родовим і охоплює за змістом як майнову, так і моральну шкоду.

22.06.2023 представник Кабінету Міністрів України - Мартинюк К. Е. на заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 вересня 2020 року подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не було застосовано закон, що підлягав застосуванню, а саме положення ч. 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», якою визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права.

Частина 2 ст. 7 цього Закону встановлює, що Російська Федерація як держава-окупант відповідно до IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 8 червня 1977 року несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення.

Таким чином вважає безпідставним застосування норм Закону України «Про боротьбу з тероризмом», відносно визначення порядку відшкодування заподіяної шкодим, оскільки Закон України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» є спеціальним законом , що встановлює правовий статус подій ( збройна агресія Російської Федерації), визначає суб`єкта , що несе відповідальність за заподіяну шкоду (Російська Федерація) та встановлює порядок відшкодування заподіяної шкоди ( відповідно до принципів і норм міжнародного права).

Законодавчо встановлено, що терористична діяльність, яка має місце певний час на визначеній території Донецької та Луганської областей України, внаслідок якої було знищено майно позивача, є результатом збройної агресії Російської Федерації.

Також судом першої інстанції не застосовано норми Бюджетного кодексу України, Закону України «Про державний бюджет на 2020, 2021, 2022 рік» та постанову Кабінету Міністрів України від 02.09.2020 №767 «Про питання виплати грошової компенсації постраждалим, житлові будинки (квартири) яких зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації».

Вважає, що висновок суду першої інстанції щодо відсутності положень, що регулюють компенсаційний механізм є хибним. Позивачі не були позбавлені можливості реалізувати своє право на отримання компенсації та звернутись до відповідного органу з відповідною заявою. Доказів того, що останні реалізували таке своє право, до матеріалів справи не долучено.

Судом першої інстанції не було в повній мірі досліджено, що відповідальність та компенсація за зруйноване майно має бути покладена на Російську Федерацію.

Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 14 квітня 2022 року в справі № 308/9708/19 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2022 року в справі № 635/6172/17.

Також вважає, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, оскільки заочне рішення було постановлено за наявності відзиву на позовну заяву від Державної казначейської служби та за відсутності відповідача - Держави України в особі Кабінету Міністрів України, який не був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи.

Учасники справи правом надання відзиву на апеляційні скарги не скористались.

В судовому засіданні представник Кабінету Міністрів України - Харчук Р. І. апеляційну скаргу Кабінету Міністрів України підтримав та просив її задовольнити. В задоволенні апеляційної скарги представника позивачів просив відмовити.

В судове засідання інші учасники справи не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 є власниками квартири, розташованої в АДРЕСА_1 , а також майна, що в ній знаходилось, та власниками земельної ділянки розміром 0,0486 га, розташованої за цією адресою.

ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 є власниками квартири, розташованої в АДРЕСА_2 , а також майна, що в ній знаходилось, та власниками земельної ділянки розміром 0,1178 га, розташованої за цією адресою.

Внаслідок артилерійських обстрілів при проведені антитерористичної операції в період з липня 2014 року по жовтень 2015 року було майже повністю зруйновано квартири позивачів: в квартирах частково зруйновано - несучі стіни, перегородки, повністю зруйновано перекриття, дах, покрівлю, знищено дверні та віконні блоки, повністю знищені підлога, внутрішнє оздоблення, усі інженерні комунікації, квартири мають нежилий стан і не можуть використовуватись для подальшого проживання.

Стосовно факту пошкодження квартир за заявами позивачів зареєстровані кримінальні провадження №0001265 та №0001266 за ст. 194 КК України.

Згідно висновку №1906, складеного судовим експертом Донецького науково-дослідного інституту судових експертиз Загнітковською Н. О. за результатами проведення експертного товарознавчого дослідження, розмір матеріальної шкоди пошкодженого майна, що знаходилось за адресою АДРЕСА_1 , становить 69 769 , 06 грн.

Згідно звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки, складеного суб`єктом оціночної діяльності ОСОБА_8 за результатами проведення експертного дослідження, розмір грошової оцінки земельної ділянки, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , становить 89 993 грн.

Згідно висновку № 1907 складеного судовим експертом Донецького науково-дослідного інституту судових експертиз МЮУ Тарасютіною С. В. за результатами проведення експертного товарознавчого дослідження, розмір матеріальної шкоди пошкодженого майна, що знаходилось за адресою: АДРЕСА_2 , становить 64 511,57 грн.

Згідно звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки складеного суб`єктом оціночної діяльності ОСОБА_8 за результатами проведення експертного дослідження, розмір грошової оцінки земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , становить 21 8130 грн.

Звертаючись до суду з позовом, позивачі посилались на неотримання від Держави Україна відшкодування за пошкоджене (знищене) майно, на які вони мають право згідно з чинним законодавством України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Як на підставу для задоволення вимог посилалась на статтю 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та статтю 86 Кодексу цивільного захисту України.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з доведеності тієї обставини, що квартири позивачів були розташовані в районі зіткнення українських військових з терористами, пошкоджені у період проведення антитерористичної операції та внаслідок її проведення. Спеціальним законом, що регулює підстави відшкодування шкоди, є Закон України «Про боротьбу з тероризмом». Стаття 19 цього Закону не визначає механізм визначення розміру відшкодування. Проте такий визначений Кодексом цивільного захисту України. На підставі досліджених доказів суд дійшов висновку, що заявлений позивачами розмір відшкодування матеріальної шкоди є надмірним та необґрунтованим, а позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди є недоведеними.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з таких підстав.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Завдання майнової (матеріальної) шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (пункт 8 частини другої статті 16 ЦК України).

Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (частини перша та третя статті 22 ЦК України).

За загальним правилом шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина перша статті 1166 ЦК України).

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).

У статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» передбачено, що відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Відшкодування шкоди, заподіяної організації, підприємству або установі терористичним актом, провадиться в порядку, визначеному законом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справа №265/6582/16-ц (провадження № 14-17цс19) зроблено висновок, що «передбачене у статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» право на відшкодування відповідно до закону шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, з огляду на відсутність відповідного закону не породжує легітимного очікування на отримання від Держави України такого відшкодування за пошкоджений у період проведення антитерористичної операції об`єкт нежитлової нерухомості незалежно від того, на якій території - підконтрольній чи непідконтрольній Україні - мав місце вказаний акт. За статтею 1 Першого протоколу до Конвенції поряд із негативним обов`язком утриматися від неправомірного втручання у право мирного володіння майном держава має позитивні обов`язки гарантувати кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, ефективне використання цього права та його відновлення у разі порушення. Позитивні обов`язки можуть передбачати певні заходи, необхідні для захисту права власності, а саме: у матеріальному аспекті: держава має забезпечити у своїй правовій системі юридичні гарантії реалізації права власності (превентивні обов`язки) та засоби правового захисту, за допомогою яких потерпілий від втручання у це право може його захистити, зокрема, вимагаючи відшкодування збитків за будь-яку втрату (компенсаційні обов`язки); у процесуальному аспекті: хоча стаття 1 Першого протоколу до Конвенції не встановлює чітких процедурних вимог, існування позитивних обов`язків процесуального характеру відповідно до цього положення визнані ЄСПЛ як у справах, що стосуються державних органів, так і у спорах між приватними особами. Відсутність у законодавстві України відповідних приписів щодо відшкодування власникові шкоди, заподіяної його об`єкту нежитлової нерухомості терористичним актом, не перешкоджає особі, яка вважає, що стосовно її права власності на таке майно певний позитивний обов`язок не був виконаний, вимагати від держави компенсації за це невиконання на підставі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Проте залежно від змісту порушення та зумовлених ним наслідків для потерпілого означена компенсація з огляду на практику ЄСПЛ може суттєво відрізнятися: у разі встановлення факту порушення державою позитивних обов`язків розробити компенсаційні механізми за втручання, зокрема, у право мирного володіння майном і провести об`єктивне й ефективне розслідування факту втручання у це право, відсутні підстави для висновку про те, що така компенсація має передбачати відшкодування реальної вартості пошкодженого (знищеного) майна; тоді як за порушення негативного обов`язку не втручатися у вказане право держава може бути зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану майну, у повному обсязі. Вирішуючи питання про стягнення з держави відповідної компенсації, суд має керуватися вимогами Конвенції, інших актів національного законодавства та задля ефективного захисту конвенційного права встановити, зокрема, за порушення якого виду конвенційних обов`язків позивач вимагає від держави компенсацію, і чи обґрунтованим відповідно до цього порушення є її розмір».

Згідно зі змістом позовних вимог у цій справі позивачі вважають, що вони мають право на відшкодування майнової шкоди за рахунок держави за пошкодження (знищення) їх майна згідно зі статтею 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», статтею 86 Кодексу цивільного захисту України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Вказують на порушення їх прав, зокрема через неотримання від держави ні житла, ні компенсації за його пошкодження.

У кожному випадку звернення з позовом про відшкодування Державою Україною шкоди (майнової, моральної), завданої терористичними актами у періоди проведення АТО, Операції об`єднаних сил, суди мають з`ясувати: (а) підстави позову (обставини, якими обґрунтована позовна вимога); (б) чи мала Держава Україна у сенсі статті 1 Конвенції юрисдикцію щодо гарантування прав і свобод на тій території, на якій, за твердженням позивача, відбулося порушення; (в) якщо мала юрисдикцію, то чи виконала її конвенційні обов`язки з такого гарантування на відповідній території (якщо мало місце невиконання або неналежне виконання конкретного обов`язку, то у чому воно полягало, якими були наслідки цього та причинно-наслідковий зв`язок між ними і невиконанням або неналежним виконанням відповідного обов`язку); (г) чи є підтвердження всіх цих фактів (належні, допустимі, достовірні та достатні докази).

Проте суд першої інстанції під час розгляду справи, яка переглядається, не встановив, що руйнування майна позивачів відбулося саме внаслідок дій Держави України, тому справа не стосується права на відшкодування майнової шкоди, завданої саме відповідачем.

Жодних причинно-наслідкових зв`язків між проведенням силами Держави України АТО та руйнування майна позивачів судом першої інстанції не встановлювалося.

Обставин порушення державою негативного конвенційного обов`язку для відшкодування матеріальної шкоди (за порушення права власності, якщо саме держава знищила чи пошкодила майно особи) в позовній заяві позивачі не зазначали.

При цьому, порушувати права та свободи може не тільки держава, навіть на території, де вона проводить АТО.

Якщо ж позивачі вважають, що руйнування їх майна відбулось внаслідок діяння Російської Федерації, то за це не може бути відповідальною Україна.

Згідно з висновком Верховного Суду у постанові від 14 квітня 2022 року у справі №308/9708/19, розглядаючи справу, де відповідачем визначено Російську Федерацію, суд України має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії Російської Федераціюї, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни.

Російська Федерація як держава-окупант відповідно до IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 08 червня 1977 року несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення.

Відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації держави Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію (частини п`ята та дев`ята статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»).

Україна є об`єктом збройної агресії з боку Російської Федерації, яку вона здійснює, серед іншого, і через підтримку та забезпечення масштабних терористичних атак (абзац перший затвердженого постановою від 27 січня 2015 року № 129-VIII Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй (далі - ООН), Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором (далі - Звернення)).

Із 20 лютого 2014 року тривають силові дії Російської Федерації (перша фаза збройної агресії), які є актами збройної агресії відповідно до пунктів «а», «b», «c», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (ХХIХ) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року (абзац сімнадцятий пункту 1 схваленої постановою від 21 квітня 2015 року № 337-VIIIЗаяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» (далі - Заява)). Беручи до уваги Статут ООН і Резолюцію Генеральної Асамблеї ООН 3314 «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року, Верховна Рада України визнала Російську Федерацію державою-агресором (абзац шостий Звернення).

У квітні 2014 року розпочалася друга фаза збройної агресії Російської Федерації проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (07 квітня 2014 року) та «Луганської народної республіки» (27 квітня 2014 року)(абзац п`ятий пункту 1 Заяви).

27 серпня 2014 року третя фаза збройної агресії Російської Федерації розпочалася масовим вторгненням на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних сил Російської Федерації (абзац чотирнадцятий пункту 1 Заяви). Наслідком збройної агресії Російської Федерації проти України стала нелегітимна воєнна окупація значної частини державної території України у Донецькій та Луганській областях. Російська Федерація своїми протиправними діями заподіяла також нематеріальну шкоду Україні, порушуючи права громадян України (пункт 3 Заяви).

Позивачі не обґрунтовували, що Держава Україна до того моменту, як відбулось руйнування їх майна внаслідок артилерійських обстрілів, знала про можливість обстрілів з боку незаконних збройних формувань, могла вжити, але не вжила заходи, які би усунули ризик для їх майна.

Отже, установлені судом першої інстанції обставини справи не підтверджують порушення Державою Україною її обов`язку щодо вжиття належних заходів та недопущення руйнування майна позивачів внаслідок артилерійського обстрілу.

У справі, що переглядається, позивачі, звертаючись до суду з позовом до Держави Україна про відшкодування майнової шкоди, завданої їх майну терористичним актом під час проведення антитерористичної операції, посилались на статтю 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та статтю 1 Першого протоколу до Конвенції, обґрунтовуючи розмір завданої їй шкоди вартістю знищеного майна, керуючись статтею 86 Кодексу цивільного захисту України.

Разом із цим, передбачене у статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» право на відшкодування відповідно до закону шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, з огляду на відсутність відповідного закону не породжує легітимного очікування на отримання від Держави України такого відшкодування за пошкоджений у період проведення антитерористичної операції об`єкт нерухомості незалежно від того, на якій території - підконтрольній чи непідконтрольній Україні - мав місце вказаний акт. Відсутність у законодавстві України відповідних приписів щодо відшкодування власникові шкоди, заподіяної його об`єкту нерухомості терористичним актом, не перешкоджає особі, яка вважає, що стосовно її права власності на таке майно певний позитивний обов`язок не був виконаний, вимагати від держави компенсації за це невиконання на підставі статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Тому посилання позивачів, як на правову підставу позову, на норми Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та статтю 86 Кодексу цивільного захисту України у взаємозв`язку з негативним обов`язком держави щодо застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції є помилковими.

Постановою Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2020 року № 767 до Порядку внесені зміни, які набули чинності 08 вересня 2020 року та якими визначений механізм надання та визначення розміру грошової компенсації постраждалим, житлові будинки (квартири) яких зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації.

Відповідно до абзацу 2 пункту 3 Порядку грошова компенсація надається постраждалим, які є власниками житла, яке перебуває на контрольованих Україною територіях та було зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації, після дати набрання чинності Указом Президента України від 14 квітня 2014 року № 405 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України».

На час ухвалення рішення судом першої інстанції зазначений Порядок набув законної сили, ним був визначений механізм надання та розмір грошової компенсації постраждалим за зруйноване майно від держави, підстави для покладення на Державу Україну обов`язку відшкодувати у повному обсязі заподіяну майну позивачів шкоду не має, відповідно до викладеного.

За таких підстав суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для покладення на Державу Україну обов`язку відшкодування позивачам завданої майнової та моральної шкоди, спричиненої збройною агресією Російської Федерації.

Отже, апеляційний суд встановивши, що суд першої інстанції застосував норми матеріального права, які не регулюють спірні правовідносини, дійшов висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 - адвоката Науменко Юлії Володимирівни задовольнити частково.

Апеляційну скаргу представника Кабінету Міністрів України - Мартинюк Ксенії Едуардівни задовольнити.

Заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 вересня 2020 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про стягнення майнової та моральної шкоди, спричиненої в результаті вчинення терористичних актів, відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 21.06.2024.

Суддя-доповідач Г. М. Кирилюк

Судді: В. М. Ратнікова

Т. І. Ящук