ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2024 року м.Суми

Справа №583/6430/23

Номер провадження 22-ц/816/1448/24

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Рунова В. Ю.

за участю секретаря судового засідання Кияненко Н.М.,

у присутності:

представника позивача ОСОБА_1 адвоката Абрамовича Олексія Володимировича

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником адвокатом Абрамовичем Олексієм Володимировичем,

на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 29 березня 2024 року у складі судді Плотникової Н.Б., ухваленого в м. Охтирка Сумської області, повний текст якого виготовлено 03 квітня 2024 року,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Охтирської міської ради Охтирського району Сумської області про визнання права власності на майно за набувальною давністю,

в с т а н о в и в :

У грудні 2023 року ОСОБА_1 через свого представника адвоката Абрамовича О.В. звернулася до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , яка була власником житлового будинку по АДРЕСА_1 . Після її смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 померла донька ОСОБА_2 - ОСОБА_3 . У ОСОБА_3 була дочка ОСОБА_4 , яка у 1995 році виїхала до Ізраїлю на постійне проживання та ІНФОРМАЦІЯ_3 померла. Близьких та рідних у ОСОБА_2 в Україні не залишилося.

Зазначала, що вона є дочкою ОСОБА_5 , який є племінником чоловіка ОСОБА_2 ОСОБА_6 .

З 1999 року вона доглядає за домоволодінням, обробляє город, користується садком, тримає свій господарський інвентар. До вказаного будинку підведена електроенергія та газопостачання. Нею укладено договори на постачання електроенергії та газопостачання та оплачуються відповідні рахунки.

Після смерті ОСОБА_2 ніхто спадщину не прийняв, спадкоємці відсутні.

Вказувала, що вона добросовісно, відкрито та безперервно користується будинком з 1999 року.

Посилаючись на вищевказані обставини, просила визнати за нею право приватної власності на житловий будинок з прибудовою літ. «А-1ж, а», загальною площею 46,4 кв.м та житловою площею 24,6 кв.м та господарські будівлі та споруди: погріб літ. «Б», сарай з прибудовою літ. «В, в» та огорожа № 1-2, які знаходяться за адресою АДРЕСА_1 .

РішеннямОхтирського міськрайонного суду Сумської області від 29 березня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Абрамович О.В. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що позивачкою доведено, що у момент заволодіння майном вона не знала про неправомірність заволодіння цим майном, оскільки була впевнена, що на домоволодіння не претендують інші особи і позивачка отримала це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Вказує, що домоволодіння не має власника ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадкоємці відсутні (ніхто не подавав заяви про прийняття спадщини та фактично не користувався домоволодінням), тобто будинок є безхазяйним.

Вважає, що матеріалами справи підтверджується, що позивачка добросовісно, відкрито та безперервно володіє спірним майном з 1999 року.

Відповідачем відзиву на апеляційну скаргу, в установлений апеляційним судом строк подано не було.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, який підтримав доводи апеляційної скарги, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З матеріалів справи вбачається та судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_7 на праві власності належало домоволодіння по АДРЕСА_1 (а.с. 48-51).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 померла (а.с. 12).

Чоловік ОСОБА_7 ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 10-11).

Дочка ОСОБА_7 ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 79).

ІНФОРМАЦІЯ_5 у ОСОБА_3 народилася дочка ОСОБА_4 (а.с. 14).

ОСОБА_1 є дружиною ОСОБА_5 , який є племінником померлого ОСОБА_9 чоловіка власниці житлового будинку ОСОБА_7 (а.с. 7-9).

ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_5 помер (а.с. 6).

Відповідно до інформаційних довідок зі спадкового реєстру від 10 січня 2024 року та від 19 березня 2024 року після смерті ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , спадкові справи не заводилися (а.с. 46, 82).

Згідно з довідкою квартального комітету «Центральний» від 09 січня 2024 року після смерті ОСОБА_7 з квітня 1999 року і по даний час ОСОБА_1 володіє та користується добросовісно, відкрито та безперервно домоволодінням по АДРЕСА_1 , доглядає за будівлею та садком, обробляє огород (а.с. 45).

21 травня 2016 року ОСОБА_1 укладено договір № 182051506 з ПАТ «Сумиобленерго» про користування електричною енергією за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 21-23)

ОСОБА_1 надано суду квитанції про сплату за користування електричною енергією, рахунок за послуги з розподілу газу за жовтень 2023 року, з якого вбачається, що особовий рахунок відкрито на ім`я ОСОБА_1 , квитанції про сплату за послуги з розподілу газу за жовтень 2023 року (а.с. 21-27).

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для визнання за ОСОБА_1 права власності на вказане нерухоме майно за набувальною давністю у порядку ч. 1 ст. 344 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, так як вони відповідають вимогам закону та обставинам справи.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б із ним власник.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Для нерухомого майна тривалість володіння складає десять років.

Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі N 910/17274/17(провадження N 12-291гс18), а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі N 201/12550/16-ц(провадження N 61-19156св18), від 27 червня 2019 року у справі N 175/2338/16-ц (провадження N 61-2017св18).

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У справі яка переглядається, судом першої інстанції правильно встановлено, що власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 була ОСОБА_7 . Спадкоємцем майна після смерті ОСОБА_7 була її дочка - ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 і не прийняла спадщину після смерті матері. Дочка ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , спадщину не прийняла. Отже, ОСОБА_1 було відомо, що власником спірного житлового будинку була ОСОБА_7 , а тому не можна вважати володіння позивачем нерухомим майном, яке залишилась після смерті ОСОБА_7 , добросовісним. Окрім того, не оформлення іншими спадкоємцями права на спадщину після смерті ОСОБА_7 не надають позивачу підстав вважати користування чужим майном правомірним.

Сам по собі факт користування позивачкою спірним домоволодінням та сплата нею комунальних послуг не є підставою виникнення права власності на спірне нерухоме майно за набувальною давністю.

Як обґрунтовано зазначив суд першої інстанції, ОСОБА_1 , всупереч зазначеним вимогам закону, не доведеноусіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, позивачка не є добросовісним набувачем спірного житлового будинку протягом 10 років, а відкритість і безперервність користування спірним майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України.

Не заслуговують на увагу колегії суддів доводи апеляційної скарги позивача про те, що вона з квітня 1999 року добросовісно, відкрито та безперервно володіє спірним житловим будинком, а тому наявні підстави для набуття права власності на майно у порядку, визначеному ст. 344 ЦК України, оскільки за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем, і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Отже за встановлених обставин справи та вимог закону, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання за позивачкою права власності на спірне нерухоме майно за набувальною давністю у порядку ч. 1 ст. 344 ЦК України.

Таким чином, посилання та доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, не знайшли свого підтвердження в якості підстав скасування оскаржуваного судового рішення під час апеляційного провадження.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником адвокатом Абрамовичем Олексієм Володимировичем,залишити без задоволення.

РішенняОхтирського міськрайонного суду Сумської області від 29 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 14 листопада 2024 року.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: В. І. Криворотенко

В. Ю. Рунов