справа №369/7253/23 головуючий у суді І інстанції Пінкевич Н.С.
провадження №22-з/824/1585/2024 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Березовенко Р.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши заяву ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Рябчуком Ігорем Валерійовичем про забезпечення позову у цивільній справі за апеляційною скаргою ОСОБА_2 поданою представником - адвокатом Фодчук Оксаною Василівною на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи Служба у справах дітей Дмитрівської сільської ради Бучанського районну Київської області, служба у справах дітей та сім`ї Бучанської районної державної адміністрації про визначення місця проживання дитини,-

ВСТАНОВИВ:

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 , у якому просила суд:

визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з мамою ОСОБА_1 за місцем її проживання: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги мотивувала тим, що має з відповідачем спільного неповнолітнього сина ОСОБА_4 , 2016 року народження. Після народження дитина постійно проживала разом з нею та перебував на її утриманні, вона займалась його вихованням, розвитком. ОСОБА_2 практично не займався вихованням сина. На даний час між ними виникли суперечки щодо місця проживання дитини, у позасудовому порядку дійти згоди не можуть.

Вказала, що працює, має постійний стабільний дохід, який забезпечить всі потреби дитини, має житло, в якому створені всі умови для проживання, навчання дитини. Для всебічного розвитку дитина, за місцем свого постійного проживання (Святошинський район м.Києва) відвідує спортивну секцію з футболу, гурток з спортивного плавання, відвідує дошкільні підготовчі заняття, займається англійською мовою. Також ОСОБА_4 зарахований до першого класу Приватного християнського ліцею «Ріка життя». Всі витрати на це несла лише вона.

Натомість відповідач ніколи не мав та не має постійного заробітку, офіційно не працював, має проблеми з банківськими установами, не реалізувався і як чоловік. Фінансово не допомагає їй у догляді за дитиною. На тривалий термін ОСОБА_2 залишав свого сина, покладаючи всі зобов`язання по догляду за дитиною лише на неї, що в період карантинних обмежень було складно поєднати з роботою. А з грудня 2023 року відповідач практично не цікавився життям свого сина, вживав алкогольні напої, висловлювався в її бік нецензурними словами, проявляв фізичне, а частіш психологічне насильство щодо неї, в тому числі в присутності дитини.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 вересня 2024 року позов задоволено. Визначено місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з мамою ОСОБА_1 .

Не погодившись із вказаним рішенням суду, 03 жовтня 2024 року ОСОБА_2 через представника - адвоката Фодчук Оксану Василівну через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» подав апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду.

Для забезпечення апеляційного розгляду, перевірки обставин справи, дотримання строків на апеляційне оскарження, перевірки правових підстав для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження, Київським апеляційним судом ухвалою від 08 жовтня 2024 року було витребувано матеріали цивільної справи № 369/7253/23 у суду першої інстанції.

17 жовтня 2024 року матеріали вказаної цивільної справи надійшли на адресу Київського апеляційного суду.

17 жовтня 2024 року адвокат Рябчук Ігор Валерійович, діючи в інтересах ОСОБА_1 , подав до Київського апеляційного суду заяву про забезпечення позову, у якій просив:

зобов`язати ОСОБА_2 надавати ОСОБА_1 можливість безперешкодного спілкування, побачення та спільного проведення часу з малолітнім сином ОСОБА_3 , без присутності батька, та привозити ОСОБА_3 до місця проживання його матері, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 для проживання з нею у період часу з 17-00 год. п`ятниці по 09-00 год. понеділка, щотижнево, до набрання рішенням у справі законної сили;

зобов`язати ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкоди у спілкуванні з малолітнім сином ОСОБА_3 до набрання рішенням у справі законної сили;

заборонити виїзд за межі України дитини ОСОБА_3 без згоди матері ОСОБА_1 у супроводі батька ОСОБА_2 та будь-яких інших осіб за його довіреністю, до набрання рішенням у справі законної сили.

Вимоги заяви обґрунтовує тим, що після ухвалення судом першої інстанції рішення, відповідач почав вчиняти дії, спрямовані на перешкоджання позивачці у спілкуванні з дитиною. Зокрема, без її згоди змінив навчальний заклад сина, оформив йому новий паспорт для виїзду за кордон.

Звернув увагу, що наразі уся родина відповідача проживає за кордоном, що може свідчити про те, що відповідач має намір вивезти сина на постійне місце проживання за кордон без згоди матері.

У зв`язку зі змінами до постанови Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 «Правила перетинання державного кордону громадянами України» на період існування режиму воєнного стану дозволяється виїзд за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків, баби, діда, повнолітніх брата, сестри, мачухи, вітчима або інших осіб, уповноважених одним з батьків письмовою заявою, завіреною органом опіки та піклування, без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків та за наявності паспорта громадянина України або свідоцтва про народження дитини (за відсутності паспорта громадянина України)/документів, що містять відомості про особу, на підставі яких Держприкордонслужба дозволить перетин державного кордону.

Тобто, у відповідача нема жодних перешкод для вивезення дитини за кордон, без згоди матері дитини та без очікування вирішення спору в суді щодо місця проживання дитини.

Вважає, що невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити або унеможливити виконання судового рішення.

Частини 1, 3-4 ст. 153 ЦПК України визначають, що заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду), крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті.Суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову, може викликати особу, яка подала заяву про забезпечення позову, для надання пояснень або додаткових доказів, що підтверджують необхідність забезпечення позову, або для з`ясування питань, пов`язаних із зустрічним забезпеченням. У виняткових випадках, коли наданих заявником пояснень та доказів недостатньо для розгляду заяви про забезпечення позову, суд може призначити її розгляд у судовому засіданні з викликом сторін.

У відповідності до приписів ч. 2 ст. 153 ЦПК України апеляційний суд викликав для надання пояснень заявницю ОСОБА_1 та її представника Рябчука І.В. , які повідомили наступне. Метою подання заяви про забезпечення позову є унеможливлення вивезення малолітнього ОСОБА_4 за кордон. В частині заяви щодо графіку побачень з дитиною зазначили, що у разі задоволення заяви, графік та місце побачень матері з сином можливо корегувати.

Дослідивши матеріали справи в межах доводів заяви про забезпечення позову, колегія суддів апеляційного суду дійшла наступних висновків.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Пункт 7 частини першої статті 365 ЦПК України визначає, що суддя-доповідач у порядку підготовки справи до апеляційного розгляду за клопотанням учасників справи вирішує питання щодо вжиття заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Позов забезпечується, зокрема, іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (пункт 10 частини першої статті 150 ЦПК України).

Застосовуючи заходи забезпечення позову, суди повинні перевірити відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Цивільне процесуальне законодавство не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18 вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову шляхом заборони виїзду дитини за межі України, представник ОСОБА_1 посилається лише на те, що відповідач, на її думку, має намір вивезти їх спільного сина за кордон, однак жодних доказів цьому не надає, про наявність таких доказів у заяві не зазначає.

Також, позивач не надає доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 належить до осіб, яким дозволяється виїзд за межі України, в порядку статті 23 Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Європейський суд з прав людини, практика якого відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується судами як джерело права, зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі за заявою «HANT v. UKRAINЕ», № 31111/04, § 54).

У цивільному процесуальному законодавстві відсутня правова норма, яка б надавала суду повноваження, в порядку передбаченому статтями 149-150 ЦПК України, застосувати заборону виїзду за межі України як способу забезпечення позову.

Більш того, у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2022 року у справі №754/7569/21(провадження №61-15886сво2), зазначено, що у спорах щодо повернення дітей, які незаконно утримуються в державі, відмінній від держави їх постійного проживання, урегульованих положеннями Гаазької Конвенції, можливе вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони дитині у будь-чиєму супроводі перетинати державний кордон України. У таких спорах забезпечення позову шляхом обмеження права на виїзд за межі України буде адекватним заходом з метою ефективного виконання судового рішення. В усіх інших спорах, що виникають, зокрема, між батьками щодо визначення місця проживання дитини, визначення порядку участі у спілкуванні та вихованні дитини та інших, які вирішуються за законодавством України без застосування Гаазької Конвенції, забезпечення позову шляхом обмеження права, зокрема, на виїзд за межі України не є можливим.

Подібна за змістом позиція викладена Верховним Судом у постанові від 08 березня 2023 року у справі №263/989/21, яка відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України підлягає врахуванню судом при виборі та застосуванні норм права до спірних правовідносин.

В той же час, одним із способів захисту прав та інтересів у спорах, що виникають із прав та обов`язків батьків та дітей, є забезпечення позову у спорах про визначення місця проживання дитини шляхом встановлення графіка побачень із дитиною до вирішення спору судом по суті.

У постанові Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі №490/1087/21 вказано, що судове рішення про визначення місця проживання дитини і відібрання дитини від батька (матері) без позбавлення батьківських прав спрямовано на передачу дитини від однієї особи (батька/матері) до іншої особи (матері/батька). Заходи ж забезпечення позову, що полягають у визначенні часу та місця побачення і спілкування дитини з одним із батьків, який на час розгляду справи про визначення місця проживання дитини проживає окремо від неї, спрямовані на усунення перешкод у спілкуванні дитини з цим із її батьків на час вирішення по суті спору щодо місця її проживання.

ЄСПЛ наголошував на необхідності та важливості контакту дитини з кожним із батьків під час тривалого судового процесу та відсутності остаточного рішення щодо визначення місця проживання дитини. Так, у рішенні «Крістіан Кетелін Унгуряну проти Румунії» від 04 вересня 2018 року ЄСПЛ вказав, що тривалий судовий процес, пов`язаний, у тому числі зі встановленням графіка відвідування дитини, невиправдано позбавив батька можливості бачитися з сином протягом чотирьох років, що свідчить про порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод щодо права на повагу до його приватного і сімейного життя, а тому є допустимим встановлення такого графіка до закінчення розгляду справи по суті.

У таких чутливих правовідносинах, враховуючи можливий тривалий судовий розгляд справи про визначення місця проживання малолітньої дитини, сприяння забезпеченню відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини особисто з її батьком повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити або взагалі відгородити дитину від зустрічей із батьком.

Системний аналіз наведених норм права та судової практики дає підстави вважати, що мати, яка на час вирішення справи про визначення місця проживання дитини проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а батько не має права перешкоджати їй спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини.

За обставин цієї справи, як стверджує позивач ОСОБА_1 після ухвалення Києво-Святошинським районним судом Київської області рішення від 03 вересня 2024 року, яким визначено місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю, відповідач продовжує обмежувати її у спілкуванні з сином.

Поряд з цим, підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом у залежності від конкретного випадку, однак будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.

При встановленні графіку зустрічей із дитиною, необхідно порівнювати негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову (визначення місця та часу спілкування дитини) з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів (втрата емоційного зв`язку між позивачем і дитиною внаслідок відсутності спілкування протягом тривалого часу) з урахуванням законного інтересу, за захистом якого заявник звертається до суду.

У статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Частиною 3 статті 9 вказаної Конвенції визначено право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Вказані норми міжнародного права кореспондуються із положеннями статті 141 СК України, відповідно до якої мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, та із положеннями частини третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», в якій вказано, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до частин першої і другої статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Відповідно до статті 4 Конвенції про контакт з дітьми, дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Якщо підтримання неконтрольованого контакту з одним з батьків не відповідає найвищим інтересам дитини, то розглядається можливість контрольованого особистого контакту чи іншої форми контакту з одним з таких батьків.

Європейський суд з прав людини, зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у найкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі за заявою «MAMCHUR v. UKRAINE», № 10383/09, § 100).

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі за заявою «HANT v. UKRAINЕ», № 31111/04, § 54).

За обставинами цієї справи малолітній ОСОБА_4 з квітня 2023 року фактично проживає разом з батьком у м. Чернівці та є школярем, в той час як позивачка проживає та працює у м. Києві.

Звертаючись до суду із вимогою вжити заходи забезпечення позову у справі шляхом зобов`язання ОСОБА_2 надавати заявниці можливість безперешкодного спілкування, побачення та спільного проведення часу з малолітнім сином ОСОБА_3 , без присутності батька, та привозити ОСОБА_3 до місця проживання його матері, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 для проживання з нею у період часу з 17-00 год. п`ятниці по 09-00 год. понеділка, щотижнево, позивач не навела обґрунтувань щодо правових підстав покладення на відповідача обов`язків забезпечити прибуття малолітнього ОСОБА_4 з м. Чернівці до м. Києва.

Крім того, враховуючи шкільний вік дитини, необхідність забезпечення її безпеки (особливо в умовах воєнного стану), значну відстань між м. Чернівці та м. Київ, апеляційний суд вважає, що запропонований позивачкою спосіб забезпечення позову ставить під об`єктивний ризик здоров`я, комфорт та благополуччя малолітнього ОСОБА_4 та не свідчить про забезпечення його якнайкращих інтересів.

Колегія суддів зауважує, що виконання рішення про встановлення побачення з дитиною полягає у забезпеченні боржником побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням.

При цьому, з огляду на діючий в цивільному процесі принцип диспозитивності, заходи забезпечення позову суд вживає виключно за заявою учасника справи і в межах його вимог, а тому колегія суддів вважає недоцільним забезпечення позову саме в обраний заявницею спосіб (період, час, місце спілкування, покладення додаткових обов`язків на відповідача), оскільки такий спосіб забезпечення не враховує вік дитини, значну відстань від його місця проживання до місця побачень визначених заявником, тривалість дороги, що необхідно подолати дитині щотижня для зустрічей з мамою, також зовсім не враховано шоденний графік життя дитини, яка є дитиною шкільного віку, чи дитина відвідує гуртки та секції. Поряд з цим, заявниця пояснила, що особисто їздити на побачення з сином до м. Чернівці не взмозі і наполягає, щоб відповідач привозив сина для побачень саме у м. Київ, за місцем її проживання.

Отже, враховуючи встановлені обставини апеляційний суд дійшов висновку, що у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у обраний заявником спосіб належить відмовити.

Поряд з цим, апеляційний суд роз`яснює заявнику, що відмова у задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення позову не перешкоджає повторному зверненню з такою заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для відмови.

Керуючись ст. ст.149-153, 260, 261 ЦПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 , поданої представником - адвокатом Рябчуком Ігорем Валерійовичем про забезпечення позову.

Ухвала набирає законної сили з дня її постановлення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст ухвали складено 13 листопада 2024 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова