КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 370/2245/21
У Х В А Л А

Іменем України

13 листопада 2024 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , та апеляційну скаргу ОСОБА_3 , подану представником ОСОБА_4 , на рішення Макарівського районного суду Київської області від 17 липня 2023 року, ухвалене в складі судді Косенко А.В. в смт. Макарів за позовом ОСОБА_5 до Вільшанської селищної ради, третя особа Шевченківський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про встановлення факту батьківства,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У вересні 2021 року ОСОБА_5 звернувся до суду з даним позовом, остаточно уточнивши позовні вимоги в листопаді 2022 року, просив встановити факт визнання батьківства, а саме, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , є батьком ОСОБА_5 , зобов`язати Шевченківський районний у м. Києві відділ державної Реєстрації актів цивільного стану ЦМУМЮ у м. Києві внести зміни до актового запису № 502 від 29 лютого 1984 року про народження ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зазначивши батьком ОСОБА_6 ; внести зміни до актового запису № 502 від 29 лютого 1984 року про народження ОСОБА_5 , змінивши по-батькові « ІНФОРМАЦІЯ_5 » замість « ІНФОРМАЦІЯ_5 ».

Позов мотивований тим, що в січні 1983 року мати позивача ОСОБА_9 познайомилася з ОСОБА_6 , стали проживати разом однією сім`єю без реєстрації шлюбу, проживали у м. Києві на орендованій квартирі, вели спільне господарство, мали спільний сімейний бюджет, у них народився син - позивач ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . В березні 1984 року подружжя з сином переїхало в с. Комарівка Макарівського району Київської області, де проживали по АДРЕСА_1 однією сім`єю, що підтверджується довідкою селищної ради. В серпні 1984 року сімейні відносини між ОСОБА_9 та ОСОБА_6 припинилися, однак ОСОБА_6 з самого народження ОСОБА_5 до його повноліття брав участь у його вихованні, утримував, виконував усі обов`язки батька, передбачені сімейним кодексом. Також ОСОБА_6 неодноразово забирав його у дитинстві до своїх батьків, які проживають у Черкаській області. До дня смерті ОСОБА_6 останній постійно спілкувався з сином, підтримував сімейні стосунки. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер, і для оформлення спадщини ОСОБА_5 звернувся до приватного нотаріуса Бродського В.В. Оскільки у нього було відсутнє свідоцтво про народження, позивач звернувся до відділу реєстрації актів цивільного стану та отримав свідоцтво повторно, з якого йому стало відомо, що в графі батько зазначений « ОСОБА_9 », до отримання свідоцтва про народження позивачу не було відомо про запис батька у свідоцтві про народження. ОСОБА_5 звернувся до начальника Макарівського відділу ДРАЦС у Бучанському районі з заявою про внесення змін до актового запису у свідоцтві про народження, однак йому було повідомлено про відсутність підстав для такої зміни, оскільки реєстрація народження проведена відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України. Отже, для підтвердження встановлення факту батьківства ОСОБА_5 з померлим ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом.

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 17 липня 2023 року позов задоволено, встановлено факт батьківства, а саме що ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , є батьком ОСОБА_5 . Зобов`язано Шевченківський районний у м. Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) внести зміни до актового запису № 502 від 29 лютого 1984 року про народження ОСОБА_5 , зазначивши батьком ОСОБА_6 , та змінивши по батькові « ІНФОРМАЦІЯ_5 » замість « ІНФОРМАЦІЯ_5 ».

В липні 2024 року ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Макарівського районного суду Київської області від 17 липня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові.

В апеляційній скарзі зазначала, що не була учасником справи в першій інстанції, та посилалася на ч. 1 ст. 352 ЦПК України, відповідно до якої учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Вважала, що суд першої інстанції формально підійшов до розгляду справи. 02 листопада 2021 року нею, ОСОБА_1 , було подано заяву про залучення її як третьої особи без самостійних вимог, яку суд першої інстанції взагалі не розглянув, хоча з матеріалів спадкової справи ОСОБА_6 встановлено, що ОСОБА_1 звернулася з заявою про прийняття спадщини після ОСОБА_6 . Тобто судом не було залучено до участі в справі всіх спадкоємців ОСОБА_6 , чим грубо порушено норми процесуального права щодо суб`єктів, права та інтереси яких порушено оскаржуваним рішенням суду.

Також у рішенні суд керувався ч. 1 ст. 130 СК України, однак ОСОБА_5 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 , тому запис про батька у Книзі реєстрації народжень не міг бути вчинений згідно зі ст. 135 СК України, оскільки кодекс набрав чинності лише 01 січня 2004 року і до цього часу діяв КпШС України, тому заяву про встановлення факту батьківства суд не мав права приймати.

Вважала дивним факт, що ОСОБА_9 та ОСОБА_6 проживали разом з 01 січня 1983 року по 24 листопада 1988 року, вели спільне господарство та нібито виховували сина ОСОБА_10 , а в Книзі реєстрації народжень та в свідоцтві про народження батьком вказаний ОСОБА_9 , а не ОСОБА_11 .

Звертала увагу, що згідно повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб від 17 вересня 2021 року, 29 жовтня 1988 року було укладено шлюб ОСОБА_6 із ОСОБА_12 . Таким чином, ОСОБА_6 29 жовтня 1988 року уклав шлюб із ОСОБА_12 у м. Києві та одночасно проживав в двох місцях в с. Комарівка і в м. Києві з 29 жовтня 1988 року по 24 листопада 1988 року.

Крім того, за змістом судового рішення, після отримання свідоцтва про народження в 2021 році позивачу нібито стало відомо, що в графі «батько» зазначений ОСОБА_9 , з чого випливає, що за 37 років позивач не бачив жодного свого документу і вважав, що він ОСОБА_5 , що не може вважатися достовірним.

Вказувала, що при розгляді питань щодо визнання батьківства обов`язковим є проведення судово-генетичної експертизи, яка встановлює кровну спорідненість та батьківство. Наводила правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду № 596/1815/19 від 15 січня 2021 року, від 21 лютого 2020 року в справі № 643/9245/18 щодо доказів для встановлення факту батьківства.

В жовтні 2024 року ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 , також не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Макарівського районного суду Київської області від 17 липня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові.

В апеляційній скарзі зазначав, що не був учасником справи в першій інстанції, посилався на ч. 1 ст. 352 ЦПК України, вказував, що оскаржуване рішення безпосередньо стосується його прав та інтересів як власника нерухомого майна - квартири за адресою АДРЕСА_2 , оскільки на підставі рішення Макарівського районного суду Київської області від 17 липня 2023 року в даній справі встановлено факт батьківства ОСОБА_14 щодо позивача ОСОБА_5 . В подальшому оскаржуване рішення стало підставою для звернення ОСОБА_5 з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_15 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна, в тому числі квартири за адресою АДРЕСА_2 , витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання прав власності за нерухоме майно в порядку спадкування за законом. Розгляд вказаної позовної заяви здійснюється Печерським районним судом м. Києва у справі № 753/5677/24-ц.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказував, що судом першої інстанції було здійснено розгляд справи про встановлення факту батьківства за правилами загального позовного провадження всупереч п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, що закріплює порядок окремого (непозовного) провадження для даної категорії справ. Наводив правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року в справі № 320/948/18, зазначав, що ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом на підставах окремого провадження, оскільки його позов містить вимогу встановити факт батьківства, при цьому вимога щодо визнання права спадкування за позивачем, яка є взаємопов`язаною з вимогою щодо встановлення батьківства, тобто з наступним вирішенням про право цивільне в одній справі, позивачем заявлена не була. Розгляд судом справи в порядку окремого провадження є суттєвим порушенням норм матеріального і процесуального права і штучно призвело до того, що юридичний факт був установлений в порядку загального позовного провадження без вирішення спору про право, що є неможливим в силу положень розділу «Окреме провадження» ЦПК України.

Зауважував, що при вирішенні спору суд першої інстанції помилково керувався нормами СК України, що свідчить про неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. Враховуючи дату народження позивача, у цій справі застосуванню підлягали норми КпШС України, та посилався на правові висновки Верховного Суду в постанові від 11 грудня 2019 року в справі № 201/3963/16-ц, від 05 березня 2024 року в справі № 761/3765/23.

Вважав, що рішення ухвалене за відсутності достатніх доказів, які б містили достовірне підтвердження визнання померлим себе батьком позивача, спільного проживання і ведення спільного господарства померлим та матір`ю дитини до її народження, спільне виховання або утримання ними дитини. Такого висновку суд дійшов лише на підставі заяв свідків та довідкою селищної ради, що логічно не узгоджується між собою та суперечить обставинам, про які стверджує позивач в обґрунтування позовних вимог. З огляду на наведені правові позиції Верховного Суду, вважав, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження зазначених в позові обставин.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 02 вересня 2024 року та від 09 жовтня 2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційними скаргами та запропоновано учасникам справи надати відзив на апеляційні скарги.

Позивачем ОСОБА_5 (раніше ОСОБА_5 ) в особі представника ОСОБА_16 подано відзиви на апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , у якій позивач просив закрити апеляційне провадження з підстав, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України.

Посилався на те, що судове рішення про встановлення факту батьківства відповідає приписам як ст. 130 СК України, так і положенням КпШС, ухвалене з дотриманням правил юрисдикції, є обґрунтованим та не суперечить висновкам Верховного Суду.

Щодо процесуального права на подання апеляційної скарги особою, яка не брала участі в справі, пояснював, що в провадженні Печерського районного суду м. Києва перебувала справа № 757/34120/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_17 , третя особа ОСОБА_15 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання договорів недійсними, витребування майна з чужого незаконного володіння. З єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що 05 жовтня 2023 року у позові було відмовлено, і вказане рішення було залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 28 серпня 2024 року. Аналіз вказаних судових рішень свідчить про те, що заявлений ОСОБА_1 позов є безпідставним, викладені в ньому факти не підтверджені жодними належними і допустимими доказами.

Крім того, зміст апеляційної скарги та аналіз норм чинного цивільного процесуального законодавства свідчить про те, що ОСОБА_1 не є особою, чиї права було порушено оскаржуваним рішенням в цій справі, оскільки встановлення батьківства носить приватно-правовий характер та не може допускати до участі будь-якого за наявності лише одного бажання бути учасником справи.

Посилався на правову позицію, викладену в постановах Верховного Суду, щодо можливості оскарження судового рішення особою, яка не брала участі в справі, наголошував на відсутності будь-якого правового зв`язку між оскаржуваним судовим рішенням та правами, інтересами, обов`язками ОСОБА_1 , тому вважав, що апеляційне провадження підлягає закриттю.

В частині апеляційної скарги ОСОБА_3 зазначав, що зміст судових рішень в справі № 757/34120/21 свідчить про те, що майно, належне померлому ОСОБА_6 , було відчужено проти волі померлого ОСОБА_3 , таким чином останній намагається в будь-який можливий спосіб не допустити визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та вдається до незаконних дій. При цьому зміст апеляційної скарги не містить доводів про те, що оскаржуваним судовим рішенням було вирішено питання про права та/або обов`язки ОСОБА_3 , що б давало підстави для оскарження такого рішення.

Вважав, що ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу з пропуском строку на апеляційне оскарження без поважних причин, оскільки він також був учасником справи № 757/34120/21, в якій була наявна інформація про факт звернення ОСОБА_5 з позовом про встановлення батьківства.

Заслухавши думку учасників справи та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог ОСОБА_5 про закриття апеляційного провадження, виходячи із наступного.

Статтею 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.

Стаття 129 Конституції України встановлює основні засади судочинства, якими, зокрема, є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини 1 цієї статті).

Вказана конституційна норма конкретизована законодавцем у статті 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», згідно з якою учасники судового процесу та інші особи мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Забезпечення апеляційного оскарження рішення суду має бути здійснено судами з урахуванням принципу верховенства права і базуватися на справедливих судових процедурах, передбачених вимогами положень законодавства, які регулюють вирішення відповідних процесуальних питань.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Забезпечення права на справедливий суд відіграє особливу роль у демократичному суспільстві, є його базовою цінністю, яка має вирішальне значення у безперешкодній реалізації основоположних прав і свобод людини і громадянина та дотриманні принципу верховенства права загалом.

Право на судовий захист і доступ до правосуддя одночасно є гарантією захисту всіх інших прав і свобод, що визнаються та гарантуються згідно із загальноприйнятими принципами і нормами міжнародного права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово вказував, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, в межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братися до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому порядку та роль у ньому апеляційного суду (напр., рішення ЄСПЛ від 06 грудня 2007 року у справі «Volovik v. Ukraine»).

Разом із тим «право на суд» не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду потребує регулювання з боку держави. Гарантуючи сторонам право доступу до суду для визначення їхніх «цивільних прав та обов`язків», пункт 1 статті 6 Конвенції залишає державі вільний вибір засобів, що використовуватимуться для досягнення цієї мети (див. mutatis mutandis рішення від 16 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland»), заява № 28249/95, § 53).

У правовій доктрині право на справедливий суд та право на апеляційне оскарження судового рішення часто характеризують змістовим взаємозв`язком, оскільки оскарження судових рішень в апеляційному порядку є однією з конституційних гарантій реалізації інших прав і свобод, захисту їх від порушень і протиправних посягань, у тому числі від помилкових і неправосудних судових рішень.

Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції відповідає принципу інстанційності судової системи та забезпечує виконання головного завдання «арреllatio» - дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Апеляція по суті - це надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Разом із тим із дотриманням принципу res judicata, тобто поваги до остаточного судового рішення, діють нормативні, процедурні і процесуальні обмеження щодо механізмів апеляційного оскарження.

Отже, реалізація конституційного права на оскарження судового рішення названим Законом ставиться в залежність від положень процесуального закону.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюються зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Чинний ЦПК України містить декілька норм, що регулюють участь в апеляційному перегляді осіб, які не брали участі у справі.

Стаття 17 ЦПК України передбачає, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

У статті 18 ЦПК України регламентовано, що обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

Згідно з частиною першою статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, але суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, така особа користується процесуальними правами і несе процесуальні обов`язки учасника справи (частина третя статті 352 ЦПК України).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося. Про закриття апеляційного провадження суд апеляційної інстанції постановляє ухвалу, яка може бути оскаржена в касаційному порядку (частина друга статті 362 ЦПК України).

Питання визначення кола осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, у контексті аналізу частини першої статті 352 ЦПК України перебувало в полі правового дослідження Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, яка у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) виснувала про те, що коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, поділяються на дві групи: учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.

Судове рішення, оскаржуване незалученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або в резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а їх процесуальні права, що випливають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не є підставою для висновку про вирішення судом питань про права та обов`язки цієї особи.

Установлена процесуальним законом можливість здійснення апеляційного провадження за апеляційною скаргою особи, яка не була залучена до участі у справі, лише у разі підтвердження та встановлення наявності порушення оскаржуваним судовим рішенням її прав, інтересів та (або) обов`язків ґрунтується на принципі res judicata, тобто поваги до остаточного судового рішення, дія якого передбачає встановлення у відносинах між сторонами спору, вирішеного остаточним і обов`язковим для сторін судовим рішенням, стану правової визначеності.

Очевидним є висновок про те, що засада обов`язковості судових рішень буде нівелюватися, якщо судове рішення могло б переглядатися за ініціативою особи, яка не брала участі у справі та не має безпосереднього правового зв`язку з оскаржуваним судовим рішенням, яке не впливає на її права та обов`язки. У такому випадку процедура апеляційного перегляду та скасування остаточного судового рішення несумісна з принципом визначеності правовідносин та верховенством права.

Таким чином, особа, яка не брала участі у справі, проте вважає, що суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, звертаючись з апеляційною скаргою, зобов`язана довести правовий зв`язок зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес чи обов`язок, і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

У разі подання апеляційної скарги особою, яка не брала участі у справі, і апеляційним судом встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті (постанова Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 29 січня 2024 року у справі № 750/13149/21 (провадження № 61-6054сво23)).

У справі, що переглядається, рішенням Макарівського районного суду Київської області від 17 липня 2023 року позов задоволено, встановлено факт батьківства, а саме що ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , є батьком ОСОБА_5 . Зобов`язано Шевченківський районний у м. Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) внести зміни до актового запису № 502 від 29 лютого 1984 року про народження ОСОБА_5 , зазначивши батьком ОСОБА_6 , та змінивши по батькові « ІНФОРМАЦІЯ_5 » замість « ІНФОРМАЦІЯ_5 ».

При цьому ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не були учасниками даної справи, судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не вирішувалося.

Апеляційний суд враховує, що ОСОБА_1 , посилаючись як на підставу подання апеляційної скарги на ч. 1 ст. 352 ЦПК України, не зазначає, про які конкретно її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки вирішив суд першої інстанції, однак посилається, що звернулася з заявою про прийняття спадщини після ОСОБА_6

Дійсно, з матеріалів справи вбачається, що заява про прийняття спадщини була подана ОСОБА_1 05 квітня 2021 року приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Бродському В.В., в якій повідомлено, що ОСОБА_1 проживала з ОСОБА_6 однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, і відповідно до ст. 1264 ЦК України є його спадкоємцем за законом четвертої черги.

Апеляційним судом перевірено доводи ОСОБА_5 у відзиві на апеляційну скаргу, та встановлено, що в провадженні Печерського районного суду м. Києва перебувала справа 757/34120/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_17 , третя особа ОСОБА_15 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання договорів недійсними, витребування майна із чужого незаконного володіння, і рішенням суду першої інстанції від 05 жовтня 2023 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 28 серпня 2024 року, в позові відмовлено. Суди дійшли висновку, що позивачем не було надано жодних доказів щодо реальності сімейних (шлюбних відносин) із ОСОБА_6 більше п`яти років до дати його смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 , на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог.

Таким чином, рішення Макарівського районного суду Київської області від 17 липня 2023 року, яким встановлено факт батьківства, а саме що ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , є батьком ОСОБА_5 , жодним чином не впливає права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_1 , доводи якої, що вона є спадкоємцем четвертої черги за законом після смерті ОСОБА_6 , перевірялися судами та не знайшли свого підтвердження.

Доводи ОСОБА_3 про те, що оскаржуване рішення безпосередньо стосується його прав та інтересів, не підтверджені матеріалами справи та відхиляються судом.

Саме по собі звернення ОСОБА_5 з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_15 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна, в тому числі квартири за адресою АДРЕСА_2 , витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання прав власності за нерухоме майно в порядку спадкування за законом, розгляд якого здійснюється Печерським районним судом м. Києва у справі № 753/5677/24-ц, не свідчить про вирішення судом питання про право, інтерес чи обов`язок ОСОБА_3 , а є реалізацією ОСОБА_5 передбаченого ст. 4 ЦПК України права звернення до суду.

Апеляційний суд звертає увагу, що розгляд справи № 753/5677/24-ц на час подання ОСОБА_3 апеляційної скарги не завершений і рішення у справі не ухвалювалось.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Виходячи із вищевикладеного, провадження за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на рішення Макарівського районного суду Київської області від 17 липня 2023 року необхідно закрити.

Керуючись ст. 362 ЦПК України, суд,

у х в а л и в :

Апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , та апеляційною скаргою ОСОБА_3 , поданою представником ОСОБА_4 , на рішення Макарівського районного суду Київської області від 17 липня 2023 року закрити.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст ухвали виготовлено 14 листопада 2024 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.