Справа № 464/7008/18 Головуючий у 1 інстанції: Теслюк Д.Ю.
Провадження № 22-ц/811/430/24 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Цяцяк Р.П.,

судді Ванівський О.М. та Шеремета Н.О.,

за участю: секретаря Цьони С.Ю.;

позивача ОСОБА_1 ;

адвоката Масляного Ю.А. представника ОСОБА_2 ;

адвоката Загвойської О.В.

представниці ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 20 січня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2018 року ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , третя особа Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області, про визнання згаданих відповідачів такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 (в подальшому «спірна квартира») та зняття їх з реєстрації у цій квартирі.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що позивач ОСОБА_2 є наймачем спірної квартири, зареєстрований та проживає у ній разом із членами своєї сім`ї іншими позивачами, основним квартиронаймачем даної квартири була його мати ОСОБА_7 , яка померла, відповідачі ОСОБА_3 (рідна сестра позивача) та ОСОБА_4 (племінниця позивача) також зареєстровані в квартирі, як члени сім`ї основного квартиронаймача, однак, з 1993 року не проживають в квартирі та не несуть жодних витрат на утримання квартири, оскільки виїхали на постійне місце проживання у іншу область.

Позивачі зазначали, що реєстрація місця проживання відповідачів у квартирі створює перешкоди у користуванні житлом, а тому, покликаючись на статті 71, 72 ЖК України, просили визнати їх такими, що втратили право користування квартирою із зняттям відповідачів з реєстрації за вказаною адресою (том 1, а.с. 2).

Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 07 грудня 2020 року провадження в справі в частині позовних вимог ОСОБА_5 закрито у зв`язку зі смертю ІНФОРМАЦІЯ_1 згаданої позивачки (том 3, а.с. 17-18).

У липні 2020 року ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_8 , в інтересах якого діє ОСОБА_4 , звернулися із зустрічним позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні вказаною квартирою, шляхом вселення та передачі ключів від неї.

В обґрунтування позовних вимог за зустрічним позовом посилались на те, що 27.07.1983 року ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та їхні батьки отримали ордер №542 з правом зайняття трикімнатної квартири АДРЕСА_1 . Основним квартиронаймачем була їхня мати ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . З 31.03.1991 року в квартирі зареєстрована ОСОБА_4 дочка ОСОБА_3 , вони мали свою кімнату, яка була умебльована та забезпечена усім необхідним господарським приладдям і технікою, однак через агресивну поведінку ОСОБА_2 у 1993 році вона ( ОСОБА_3 ), перебуваючи на 7-му місяці вагітності, разом із чоловіком та дворічною донькою ( ОСОБА_4 ), за домовленістю з матір`ю, з метою уникнення загострення конфліктів з відповідачем ОСОБА_2 , тимчасово переїхали до батьків чоловіка в Донецьку область.

Вказували, що з місця реєстрації в даній квартирі не знімались та не реєстрували своє місце проживання в іншому місці, на протязі усіх років неодноразово робили спроби повернутися додому, регулярно навідували матір та бабусю ОСОБА_7 , в якої діти проводили усі літні канікули. У червні 2014 року, в зв`язку з бойовими діями на сході країни, вони разом із сім`єю переїхали до Львова, де постійно проживали у спірній квартирі, оплачували комунальні послуги, займались пошуками роботи для подальшого проживання, однак, через три місяці змушені були знову покинути своє місце проживання через постійні конфлікти з відповідачем ОСОБА_2 . Після смерті ОСОБА_7 їх у квартиру не впускали та ключів від квартири не давали, а іншого житла для постійного проживання вони не мають (том 2, а.с. 96-100).

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 20 січня 2021 року первісний позов ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_6 задоволено частково.

Визнано ОСОБА_4 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1

У задоволенні позовних вимог про зняття з реєстрації відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_9 , в інтересах якого діє ОСОБА_4 , про усунення перешкод в користуванні житлом відмовлено

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 352 грн. 40 коп. судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 352 грн. 40 коп. судового збору (том 3, а.с. 91-96).

Рішення суду оскаржила представник ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог за первісним позовом відмовити, а позовні вимоги за зустрічним позовом задовольнити у повному обсязі, покликаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та на порушення норм процесуального і неправильне застосування норм матеріального права.

Вважає, що у суду було надано достатньо доказів, які вказують на поважність причин не проживання апелянтів у спірній квартирі, однак, суд не взяв їх до уваги.

Звертає увагу на те, що доки була живою ОСОБА_7 , вони мали доступ до квартири, а тому не зверталися ні в поліцію, ні в ЛКП «Хуторівка» щодо вчинення їм перешкод у користуванні квартирою, і лише після смерті ОСОБА_7 , відповідачі, маючи на меті незаконно позбавити їх житла, перестали впускати в квартиру.

Зазначає, що суд взяв до уваги покази свідка ОСОБА_10 , однак, такі є суперечливими, а одержана інформація не відповідає дійсності та вводить суд в оману, що ставить під сумнів достовірність та допустимість таких показань.

Звертає увагу на те, що суд визнав доведеним, що апелянти не брали участі в утриманні квартири та не сплачували комунальні послуги, однак, це не відповідає дійсності, оскільки ОСОБА_3 оформила довіреність, якою уповноважила свою матір розпоряджатися пенсійним рахунком, окрім того, позивачі за первісним надали квитанції про оплату комунальних послуг лише з 17.11.2018 року, тобто - після смерті матері. При цьому наголошується на те, що несплата комунальних послуг не є підставою для визнання апелянтів такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Стверджується, що тимчасова відсутність апелянтів за місцем реєстрації була вимушеною, проте, вони продовжують ставитися до квартири як до постійного місця проживання і планують у ній проживати.

Крім того, суд не взяв до уваги, що апелянти не мають іншого нерухомого майна, а спірне жиле приміщення квартири є їхнім єдиним місцем постійного проживання (том 3, а.с. 107-113).

Постановою Львівського апеляційного суду від 09 вересня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було залишено без задоволення, а рішення Сихівського районного суду м. Львова від 20 січня 2021 року - без змін (том 3, а.с. 186-191).

Постановою Верховного Суду від 01 червня 2022 року постанову Львівського апеляційного суду від 09 вересня 2021 року в частині задоволення позову ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , ОСОБА_9 , в інтересах якого діє ОСОБА_4 , до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення, скасовано і справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (том 4, а.с. 50-56).

Постановою Львівського апеляційного суду від 11 квітня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було задоволено.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 20 січня 2021 року в частині задоволення позову ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про визнання їх такими, що втратили право на користування жилим приміщенням квартири АДРЕСА_1 , було скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні цього позову відмовлено.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 20 січня 2021 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_9 , в інтересах якого діє ОСОБА_4 , до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_6 про усунення перешкод в користуванні квартирою також було скасовано і в цій частині ухвалено нове рішення, яким цей позов задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_6 усунути перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення ОСОБА_3 , ОСОБА_4 і ОСОБА_9 в цю квартиру та передачі ключів від неї.

Вирішено питання судових витрат (том 4, а.с. 175-184).

Постановою Верховного Суду від 08 січня 2024 року (з урахуванням ухвали Верховного Суду від 22 лютого 2024 року про виправлення у цій постанові описок) постанову Львівського апеляційного суду від 11 квітня 2023 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (том 5, а.с. 153-160, 169-170).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представниці апелянтів на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони позивача ОСОБА_1 і представника позивача ОСОБА_2 , перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

ЦПК України встановлено, що:

- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81);

- суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13);

- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);

- належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77);

- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82);

- жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частина 2 статті 89);

- при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263).

Статтею 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов в їх сукупності: 1) непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та 2) відсутність поважних причин.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення.

У справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк.

Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 12 січня 2021 року у справі № 344/7064/16-ц (провадження № 61-15204св20), від 02 грудні 2020 року у справі № 760/11141/19 (провадження № 61-23066св19), від 11 листопада 2020 року у справі № 619/40/17 (провадження № 61-10243св19), від 21 жовтня 2020 року у справі № 645/7374/18 (провадження № 61-10094св20).

Положеннями частини другої статті 107 ЖК України передбачено, що у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Основною умовою втрати права користування житловим приміщенням з підстав, передбачених статтею 107 ЖК України, є наявність у наймача або члена його сім`ї іншого постійного місця проживання. При цьому слід встановити таке місце проживання із зазначенням його адреси та дослідити належні та допустимі докази на підтвердження цих обставин.

На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд до іншого населеного пункту, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Зазначені правила статей 71 та 107 ЖК України є різними за своєю правовою природою й кожна з них є окремою підставою для пред`явлення позову, оскільки перше з них регулює збереження житла за тимчасово відсутніми громадянами, а правило другої статті передбачає втрату членом сім`ї наймача права користування цим житловим приміщенням у разі його вибуття на постійне проживання в інше житлове приміщення.

Судами встановлено, стверджується матеріалами справи та визнається (не заперечується) учасниками справи (а, відтак, не підлягає доказуванню) те, що:

-предметом спору є спірна квартира АДРЕСА_1 , яка складається з трьох кімнат, житловою площею 41,20 кв.м., загальною площею 67,30 кв.м., яка відноситься до державного житлового фонду (житлового фонду Львівської міської ради) і не приватизована;

-у спірній квартирі є зареєстрованимиОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 та малолітній ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_8 (том 1, а.с. 98);

- ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (дівоче прізвище ОСОБА_11 ) вселились у спірну квартиру разом із своїми батьками ОСОБА_7 та ОСОБА_12 на підставі ордеру № 542, виданого виконкомом Шевченківської районної ради народних депутатів м. Львова 27.07.1983 року ОСОБА_7 на сім`ю у складі 4-х чоловік: вона ( ОСОБА_7 ), як основний квартиронаймач, її чоловік та двоє їхніх дітей (том 1, а.с. 96-97);

-20.07.1990 року ОСОБА_3 у місті Донецьку зареєструвала шлюб з ОСОБА_13 (том 1, а.с. 98), від якого у неї ІНФОРМАЦІЯ_9 народилась дочка ОСОБА_4 ;

-у 1993 році ОСОБА_3 «переїхала до батьків свого чоловіка в м. Донецьк» (на її ж твердження; том 1, а.с. 79), де з жовтні 1996 року була працевлаштованою та фактично безперервно працювала: як вбачається з її трудової щонайменше до листопада 2014 року і де у грудні 2014 року МСЕК міста Донецька визнала її особою з інвалідністю 3 групи загального захворювання безтерміново (том 5, а.с. 224, 227-229);

-20.09.2016 року ОСОБА_4 у місті Маріуполі Донецької області зареєструвала шлюб з ОСОБА_14 (том 1, а.с. 123) і ІНФОРМАЦІЯ_10 у місті Донецьку народила сина ОСОБА_9 (том 1, а.с. 124).

Як вбачається з вищенаведеного, апелянти ОСОБА_3 з донькою ОСОБА_4 з 1993 року по даний час (тобто більше 30-ти років) постійно проживають у Донецькій області, саме де у них є сім`ї (чоловіки та діти), де вони навчалися і постійно працевлаштовані, що ними визнається (том 2, а.с. 110-117, 119-134).

Про факт постійного проживання апелянтів у Донецькій області свідчить і те, що у серпні 2018 року ОСОБА_3 (будучи зареєстрованою у місті Львові) зверталася до органів соціального захисту міста Львова з заявою про надання їй статусу внутрішньо переміщеної особи: як особи, яка внаслідок військової агресії російської федерації змушена залишити місце свого проживання у місті Донецьку (том 5, а.с. 222-233) і її було взято на облік, як внутрішньо переміщену особу (том 1, а.с. 108).

Статтею 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» встановлено, що внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Адресою покинутого місця проживання внутрішньо переміщеної особи в розумінні цього Закону визнається адреса місця проживання особи на момент виникнення обставин, зазначених у частині першій цієї статті.

Відповідно до ст.4 цього Закону факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення.

З наданих Сихівським відділом соціального захисту Управління соціального захисту Львівської міської ради на запит суду документів вбачається, що 29.08.2018 року ОСОБА_3 подала заяву з проханням надати довідку внутрішньо переміщеної особи, так як вона на момент виникнення обставин проживала у АДРЕСА_2 .

Із довідки до акту огляду МСЕК, доданої до заяви ОСОБА_3 з проханням надати довідку внутрішньо переміщеної особи, вбачається, що цей документ був виданий ОСОБА_3 10.12.2014 року Міжрайонною офтальмологічною медико-соціальною експертною комісією міста Донецька.

Із Довідки про присвоєння ідентифікаційного номера ОСОБА_3 , доданої до заяви ОСОБА_3 з проханням надати довідку внутрішньо переміщеної особи, вбачається, що така довідка була видана 01.04.1998 року ДПА у Будьонівському районі міста Донецька.

Із сторінок трудової книжки ОСОБА_3 , доданої до заяви ОСОБА_3 з проханням надати довідку внутрішньо переміщеної особи, вбачається, що ОСОБА_3 працювала у різних закладах міста Донецька з 1996 року до 2014 року (том 5, а.с. 222-233).

Таким чином, фактом набуття статусу внутрішньо переміщеної особи відповідачка ОСОБА_3 визнала факт втрати нею зв`язку зі спірною квартирою, яка не знаходиться в зоні збройного конфлікту, внаслідок її постійного проживання у зоні збройного конфлікту у місті Донецьку, в т.ч. - в період 2014 - 2018 років.

У постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц (провадження № 61-37646св18) та від 16 червня 2021 року в справі № 289/2299/18 (провадження № 61-17608св20) зроблено висновок про те, що «при тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання».

В той же час, періодичне навідування ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до спірної квартири (як то на похорони ОСОБА_5 (їх мами та бабці), для оформлення пенсії та реєстрації малолітньої дитини, що вимагає особистої присутності) за наявності всіх інших вищенаведених факторів в їх сукупності - не може бути підставою для висновку про те, що згадані апелянти проживали в спірній квартирі і така ставились до неї «як до свого постійного місця проживання».

Таким чином, ту обставину, що апелянти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не проживали і непроживають в спірній квартирі більше шести місяців колегія суддів вважає встановленою та доведеною, оскільки вищезгаданими доказами стверджується, що перебування ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у Донецькій області (і, зокрема, у тимчасово окупованому російською федерацією (фактично) у 2014 році місті Донецьку) носило аж ніяк не тимчасовий характер.

Про вищенаведене на переконання колегії суддів свідчить також і те, що ОСОБА_3 , яка з 1993 року нібито «тимчасово» і «вимушено» проживає у місті Донецьку (яке з 2014 року є окупованим та перебуває в зоні бойових дій), будучи співвласником двохкімнатної квартири у місті Києві (і вже добре знаючи про заявлений до неї позов з приводу визнання її втратившою право користування спірною квартирою у АДРЕСА_3 ), 12 жовтня 2021 року згадану квартиру у місті Києві (разом з іншими її співвласниками, які у цій квартирі не проживали) продала (том 4, а.с. 103-106).

Відтак, доводи апеляційної скарги стосовно того, що апелянти не мають іншого нерухомого майна, а спірне жиле приміщення квартири є їхнім єдиним місцем постійного проживання, до уваги прийматися не можуть.

Згідно доводів, які наведені апелянтами у поданому ними до суду зустрічному позові, вищенаведені обставини («тимчасового їх не проживання у спірній квартирі») були обумовлені неприязними стосунками з позивачем ОСОБА_2 .

В той же час, до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні спірною квартирою (на твердження позивачів) ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися лише у липні 2020 року у формі зустрічного позову на первісний позов про визнання їх такими, що втратили право користування спірною квартирою. А у жовтні 2021 року ОСОБА_3 продає квартиру у місті Києві, співвласником якої вона була (про що вже зазначалося вище).

За вищенаведених обставин в їх сукупності колегія суддів приходить до висновку про те, що апелянтами не наведено причин їх непроживання в спірній квартирі більше шести місяців (а саме майже тридцять років !), які (з урахуванням наведеного терміну їх не проживання у спірній квартирі) можна було б визнати поважними, а тому суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про фактичну надуманість доводів зустрічного позову про нібито чинення перешкод ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у користуванні спірною квартирою як причини їх майже тридцятилітнього не проживання у спірній квартирі і доводи апеляційної скарги цього висновку не спростовують.

Матеріалами справи стверджується, що позивачами за первісним позовом фактично визначено дві підстави пред`явленого ними позову: позивач ОСОБА_2 вважає, що відповідачі втратили право на проживання у спірній квартирі у зв`язку з тривалим непроживанням їх у спірному приміщенні протягом періоду, тривалішого за шість місяців, на підставі статті 71 ЖК України, а позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_6 вважають, що відповідачі втратили право користування спірним житловим приміщенням в силу їх вибуття у інше місце постійного проживання за адресою реєстрації їх чоловіка та батька (у АДРЕСА_2 ), тобто з підстав, що передбачені статтею 107 ЖК України (том 2, а.с. 172-184, 212), однак згадані уточнення позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_6 залишилися поза увагою суду першої інстанції.

Колегія суддів вважає, що вищенаведена позиція повністю узгоджується з висновками щодо застосування норм права викладених в постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 645/7374/18 (провадження № 61-10094ск20), від 14 червня 2022 року у справі № 161/20415/19 (провадження № 61-14025св21), від 03 червня 2020 року у справі № 361/6668/15 (провадження № 61-25867св18), від 16 червня 2021 року у справі №289/2299/18 (провадження № 61-17608св20).

Зокрема, у постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі №645/7374/18 (провадження № 61-10094ск20), зроблено висновок, що: «суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову, оскільки ОСОБА_1 довела факт непроживання більше шести місяців ОСОБА_2 у спірній квартирі без поважних причин, а отже, наявність підстав для визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування спірною квартирою. Відповідачем не доведено наявність поважних причин відсутності у спірній квартирі понад шість місяців, чи наявність обставин, які б об`єктивно свідчили про те, що сторона позивача чинила перешкоди відповідачу у користуванні квартирою. Висновки апеляційного суду про те, що визнання відповідача таким, що втратив право користування спірною квартирою, не є пропорційним способом захисту прав позивача, оскільки втручання у право ОСОБА_2 на проживання у спірній квартирі покладе на нього надмірний тягар, так як спірна квартира є його єдиним житлом, суд касаційної інстанції вважає безпідставним, оскільки оцінка співмірності втручання у право особи може мати місце тоді, коли особа наділена таким правом. При встановлені відсутності у особи відповідного права, вирішення питання про співмірність втручання у таке право є безпідставним».

У постанові Верховного Суду від 14 червня 2022 року у справі № 161/20415/19 (провадження № 61-14025св21) зроблено висновок, що: «відповідно до частини другої статті 107 ЖК України, у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. При цьому факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки (статті 71, 72 ЖК України) необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи в житловому приміщенні у зв`язку з її вибуттям на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК України). Звертаючись до суду з цим позовом, позивач, посилаючись на те, що відповідач вибув на інше постійне місце проживання, просив визнати відповідача таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням за статтею 107 ЖК України. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт вибуття відповідача (відповідачів) на постійне місце проживання в інше жиле приміщення відповідно до статті 107 ЖК України. При цьому, слід ураховувати, що доказуванню у цьому разі підлягають обставини, які свідчать про обрання особою іншого постійного місця проживання. На підтвердження вибуття особи до іншого постійного місця проживання суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення».

У постанові Верховного Суду від 03 червня 2020 року в справі № 361/6668/15 (провадження № 61-25867св18) зроблено висновок, що: «основною умовою втрати права користування житловим приміщенням з підстав, передбачених статтею 107 ЖК Української РСР, є наявність у наймача або члена його сім`ї іншого постійного місця проживання. При цьому слід встановити таке місце проживання із зазначенням його адреси та дослідити належні та допустимі докази на підтвердження цих обставин. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд до іншого населеного пункту, укладення трудового договору на невизначений строк тощо)».

У постанові Верховного Суду від 16 червня 2021 року в справі № 289/2299/18 (провадження № 61-17608св20) вказано, що «у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК УРСР). Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи. Зазначені правила статей 71 та 107 ЖК Української РСР є різними за своєю правовою природою й кожна з них є окремою підставою для пред`явлення позову, оскільки перше з них регулює збереження житла за тимчасово відсутніми громадянами, а правило другої статті передбачає втрату членом сім`ї наймача права користування цим житловим приміщенням у разі його вибуття на постійне проживання в інше житлове приміщення».

При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення.

Відповідний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 454/2025/15-ц (провадження № 61-46621св18) та від 21 липня 2021 року у справі № 227/1044/20 (провадження № 61-15632ск20).

Колегія суддів вважає, що за усіма встановленими обставинами відповідачі у 1993 році добровільно виїхали зі спірної квартири на постійне місце проживання у АДРЕСА_2 ), і (таким чином) обрали собі інше місце постійного проживання та відповідно до положень частини другої статті 107 ЖК Української РСР з моменту вибуття в інше помешкання втратили право користування спірною квартирою з моменту такого вибуття у 1993 році.

Відтак, колегія суддів вважає встановленим факт відсутності достатніх триваючих зв`язків з спірною квартирою та факт свідомої поведінки відповідачів, яка свідчить про втрату ними інтересу до спірної квартири як до постійного місця їх проживання.

З врахуванням наведеного, усі наступні події (в тому числі - і реєстрація у спірній квартирі малолітнього ОСОБА_9 , яка здійснена на підставі похідного права від матері ОСОБА_4 ) не мають правового значення для вирішення спору, оскільки раніше цих подій настав певний юридичний факт, з яким житлове законодавство пов`язує втрату права користування спірним житлом, так як в контексті статті 29 ЦК України, місце постійного проживання малолітньої дитини пов`язане із місцем постійного проживання одного з батьків, а в даному випадку це місце постійного проживання матері ОСОБА_4 . З урахуванням наведених обставини заявлені вимоги ОСОБА_4 є безпідставними. Окрім того, в ході судового розгляду справи було встановлено, що малолітній ОСОБА_9 жодного дня у спірній не проживав та жодних доказів про чинення йому перешкод у користуванні спірною квартирою відповідачами суду не надано. А результат системного аналізу частин третьої та четвертої статті 29 ЦК України і частини другої статті 107 ЖК України дає підстави для висновку, що діти не набувають право користування житловим приміщенням у разі, якщо до цього їхня мати втратила таке право відповідно до закону з дня вибуття її з цього житла.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції правильно вирішивши спір по суті за позовом ОСОБА_2 , застосувавши як підставу задоволення позову положення статті 71 ЖК України, однак не врахував заявлених іншими позивачами позовних вимог на підставі статті 107 ЖК України.

Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права в частині позовних вимог інших позивачів, так як пред`явлено дві окремі підстави для позову, тому рішення суду першої інстанції підлягає зміні шляхом задоволення позовних вимог ОСОБА_2 на підставі статті 71 ЖК України та задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_6 на підставі статті 107 ЖК України.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне судове рішення змінити, виклавши його мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.2, 376 ч.1 п.4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 20 січня 2021 року змінити, виклавши його мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви у розмірі 704 гривень 80 копійок: по 352 гривні 40 копійок з кожної.

Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору за подання касаційної скарги в розмірі 6 182 гривні 40 копійок: по 3 091 гривні 20 копійок з кожної.

Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору за подання касаційної скарги в розмірі 6182 гривні 40 копійок: по 3 091 гривні 20 копійок з кожної.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 21 червня 2024 року.

Головуючий: Цяцяк Р.П.

Судді: Ванівський О.М.

Шеремета Н.О.