КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2024 року м. Київ

Унікальний номер справи № 489/1709/24

Апеляційне провадження № 22-ц/824/16752/2024

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,

за участю секретаря судового засідання - Дячук І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Святошинського районного суду міста Києва від 22 липня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Єросової І.Ю., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації, зобов`язання спростувати недостовірну інформацію та стягнення моральної шкоди, -

в с т а н о в и в :

У березні 2024 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив: визнати недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права на недоторканість честі, гідності та ділової репутації позивача інформацію, розміщену 20.12.2023 р. відповідачем на сторінці в соціальній мережі «Фейсбук» (посилання на сторінку ІНФОРМАЦІЯ_1 ), наступного змісту: «На відмінну від ректора-корупціонера ЧНУ ім. Петра Могили ОСОБА_10, що разом з родиною як скажені наживаються на крові, навіть протитанкові їжаки крадуть по місту, а потім продають містянам»; зобов`язати відповідача спростувати недостовірну інформацію відносно ОСОБА_1 у спосіб, ідентичний способу її поширення, а саме - опублікування спростування на сторінці в соціальній мережі «Фейсбук» на сторінку - ІНФОРМАЦІЯ_1 не пізніше одного місяця з дня набрання рішення суду законної сили, шляхом розміщення вступної та резолютивної частини судового рішення; стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 1000,00 грн. та судові витрати (а.с. 1-10).

В обґрунтування позову вказував, що 20 грудня 2023 року відповідачка на своїй сторінці в соціальній мережі «Фейсбук» опублікувала допис «Це збір для моїх колишніх студентів, які воюють на фронті з перших днів війни. На відмінну від ректора-корупціонера ЧНУ ім.. Петра Могили ОСОБА_10, що разом з родиною як скажені наживаються на крові, навіть протитанкові їжаки крадуть по місту, а потім продають містянам. Давайте зберемо нашим дітям, які нас захищають! А клименку-корупціонеру вічна ГАНЬБА!».

Далі, за вказаним дописом міститься посилання на допис іншого користувача мережі « Фейсбук » - ОСОБА_4 , в якому опублікований збір для військових наступного змісту: «Допоможи захисникам на Херсонському напрямку. Один з батальйонів тер оборони, де служать мої друзі, дууже потребує FPV-дронів. Ці засоби не тільки нищать ворожу техніку. Вони ускладнюють рсн проведення ударів, а значить рятують життя українських бійців. Ми вже домовилися на збірку 10 FPV-дронів. Тому допоможіть накопичити на них кошти. Станом на 22:00 28 лютого зібрано 159 520 грн. Ціль: 225 000 грн.+35 000 на акумулятори. Кому: позаштатній групі БпЛА «Apache» батальйону ІНФОРМАЦІЯ_2. Ловимо донати тут…».

Вказував, що поширена відповідачкою інформація є недостовірною і такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача та фактично є прямим звинуваченням позивача у вчиненні ним тяжкого злочину під час запровадженого військового стану, тим паче, злочину, пов`язаного з розкраданням військового майна. Особисто позивачу про обурення вказаною публікацією повідомили знайомі та колеги. Не виключено, що опублікований відповідачкою образ позивача, як особи, яка «наживаються на крові, навіть протитанкові їжаки крадуть по місту, а потім продають містянам», викликав у цих осіб та будь-яких інших осіб, які читали вказану публікацію, дуже негативне враження про позивача, адже таке пряме звинувачення складає враження, що особі дійсно відомо, що вказані нею злочинні дії мали місце (а.с. 1-10).

Заочним рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 22 липня 2024 року у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації, зобов`язання спростувати недостовірну інформацію та стягнення моральної шкоди - відмовлено (а.с. 62-69).

Не погодившись з заочним рішенням районного суду, 29 серпня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Тимошин Ю.В. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі (а.с. 72-85).

На обґрунтування скарги зазначив, що в позовній заяві зазначено, що інформація у дописі відповідача є недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача та фактично є прямим звинуваченням позивача у вчиненні ним тяжкого злочину під час запровадженого військового стану, тим паче, злочину, пов`язаного з розкраданням військового майна. Особисто позивачу про обурення вказаною публікацією повідомили знайомі та колеги, а саме: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 . При цьому, в прохальній частині позовної заяви позивач просив призначити розгляд справи за участі сторін та викликати в судове засідання в якості свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_1 . Тобто, в межах доказування поширення інформації відповідачем на сторінці мережі «Фейсбук» позивачем подано клопотання до суду з метою виклику та допиту в якості свідків вказаних осіб. Однак, не зважаючи на наявність клопотання позивача, судом першої інстанції вказане клопотання не вирішено. Зазначене порушення норм процесуального права судом першої інстанції перешкодило позивачу реалізувати своє право на доведення тих обставин, на які він посилається.

Звертав увагу, що позивачем до позову було долучено диск , на якому збережено фотографії та відеозапис огляду сторінки «Фейсбук» користувача « ОСОБА_8 » із відображенням тієї публікації, яка містить допис, що порушує особисті немайнові права позивача. Не зважаючи на те, що в день огляду сторінки в мережі «Фейсбук» судом не встановлено наявності такої публікації, внаслідок її видалення відповідачкою, поширення недостовірної інформації має місце та підтверджується електронними доказами, а також відомостями, наявними у свідків, про виклик та допит яких просив позивач (а.с. 72-85).

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Тимошин Ю.В. підтримав апеляційну скаргу і просив її задовольнити.

Інші особи, які беруть участь у справі до суду не прибули, про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином, про що у справі є докази. Позивач ОСОБА_1 був сповіщений повідомленням його представника - адвоката Тимошин Ю.В. в Електронному кабінеті в ЄСІТС. Факт належного сповіщення позивача ОСОБА_1 його представник - адвокат Тимошин Ю.В.підтвердив в судовому засіданні, про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання. Відповідачка ОСОБА_2 була сповіщена особисто, про що є відмітка працівників пошти (трекінг-код) про вручення особисто адресату поштового відправлення суду (а.с. 101-103, 109-112).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в судовому засіданні.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі "Мусієнко проти України", № 26976/06).

Зважаючи на вимоги п. 2 ч. 8 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 20 грудня 2023 року у соціальній мережі «Фейсбук» особою під ім`ям « ОСОБА_8 » було опубліковано допис наступного змісту: «Це збір для моїх колишніх студентів, які воюють на фронті з перших днів війни. На відміну від ректора-корупціонера ЧНУ ім. Петра Могили ОСОБА_10, що разом з родиною як скажені наживаються на крові, навіть протитанкові їжаки крадуть по місту, а потім продають містянам. Давайте зберемо нашим дітям, які нас захищають! А клименку-корупціонеру вічна ГАНЬБА!» (а.с. 19-21,24).

13 лютого 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Тимошин Ю.В. направив адвокатський запит до Окружної прокуратури м. Миколаєва, в якому просив повідомити чи здійснювала або здійснює прокуратура процесуальне керівництво у кримінальному провадженні за ознаками вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення, пов`язаного з крадіжкою протитанкових їжаків та їх продажу містянам (а.с. 22).

Згідно відповіді на адвокатський запит від 16 лютого 2024 року №51-50/2-1645вих-24 Окружна прокуратура м. Миколаєва повідомила, що не здійснювала нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальних провадженнях за фактом вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення пов`язаного з крадіжкою протитанкових їжаків та продажу їх містянам (а.с. 23).

Відповідно до ч. 4 ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Згідно із ч. 1 ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

У ст. 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.

Згідно із ст. 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації.

У пунктах 9, 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації.

Належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві.

Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації.

Дані про власника веб-сайта можуть бути витребувані відповідно до положень ЦПК України в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет.

В Україні відсутнє окреме правове регулювання (спеціальний закон) Інтернет-ЗМІ. До таких правовідносин підлягають застосуванню: Конституція України, ЦК України, Закони України: «Про інформацію», «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні», «Про телебачення і радіомовлення», «Про захист персональних даних», «Про доступ до публічної інформації», «Про інформаційні агентства», «Про авторське право і суміжні права» тощо, а також міжнародні стандарти: Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, Загальна декларація прав людини, Міжнародний пакт про громадянські і політичні права, прецедентна практика Європейського суду з прав людини, Резолюція Ради ООН «Про сприяння, захист та здійснення прав людини в Інтернет (05.07.2012), Рекомендація КМРЄ щодо посібника з прав людини для Інтернет-користувачів (СМ/Rec(2014)6) тощо.

Верховним Судом України, Верховним Судом щодо визначення належного відповідача у разі поширення інформації в мережі Інтернет, яку позивач просить спростувати, сформовано сталу судову практику, у тому числі щодо фіксації (збір, надання) доказів, їх допустимість та достовірність, експертизи у сфері телекомунікаційних систем, дослідження змісту веб-сторінок, оцінки електронних доказів (копій) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 грудня 2021 року у справі № 905/902/20, провадження № 12-52гс21, постанову Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 березня 2021 року у справі № 927/791/18).

Власники веб-сайтів та постачальники послуг хостингу, крім фізичних осіб, які не є суб`єктами господарювання, зобов`язані розміщувати у вільному доступі на власних веб-сайтах та (або) в публічних базах даних записів про доменні імена (WHOIS) достовірну інформацію про себе. Фізичні особи, які не є суб`єктами господарювання, розміщують у вільному доступі на веб-сайтах, власниками яких вони є, або в публічних базах даних записів про доменні імена (WHOIS) контактну інформацію власника веб-сайту, передбачену пунктом «в» цієї частини (частина одинадцята статті 52-1 Закону України «Про авторське право та суміжні права»).

Адміністрування адресного простору мережі Інтернет у домені.UA здійснюється недержавною організацією, функції якого здійснює об`єднання підприємств «Український мережевий інформаційний центр» (частина третя статті 56 Закону України «Про телекомунікації», розпорядження Кабінету Міністрів України від 22 липня 2003 року № 447-р «Про адміністрування домену.UA»). ОП «Український мережевий інформаційний центр» акредитувало Центр компетенції для надання послуг, пов`язаних із фіксацією поширення інформації в Інтернет.

Зазначена інформація та вказана правова позиція судам регулярно доводилися у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду: від 26 лютого 2020 року у справі № 742/3812/18; від 25 листопада 2020 року у справі № 753/7666/19, від 01 грудня 2021 у справі № 742/287/17 та інших.

Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

У пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що згідно з положеннями статті 277 ЦК України і статті 10 ЦПК України 2004 року обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У ч. 1 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Позивач, звертаючись до суду з вказаним позовом, посилався на те, що 20.12.2023 р. відповідачка на своїй сторінці в соціальній мережі «Фейсбук» розмістила недостовірну інформацію, яка принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача, а саме: «На відмінну від ректора-корупціонера ЧНУ ім. Петра Могили ОСОБА_10, що разом з родиною як скажені наживаються на крові, навіть протитанкові їжаки крадуть по місту, а потім продають містянам».

На підтвердження того, що саме відповідач ОСОБА_2 зі своєї сторінки у соціальній мережі «Facebook» здійснила публікацію та поширила недостовірну інформацію про позивача, до позову було надано скріншоти Інтернет-сторінки з соціальної мережі «Facebook», не засвідчені належним чином та диск з фото та відео з особою Інтернет-сторінки під ім`ям « ОСОБА_8 » з соціальної мережі «Facebook», підписані електронним цифровим підписомТимошина Ю.В. - представника позивача (а.с. 19-24).

У постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 924/242/18 Верховний Суд виклав висновки про те, що надані позивачем скріншоти (знімки з екрану комп`ютера ) з огляду на положення статті 96, відповідно до якої електронними доказами є інформація в електронному (цифровому) вигляді, яка містить дані про обставини справи, що подаються суду на електронних пристроях, слід розглядати як письмові докази. Процесуальні норми дозволяють подання таких доказів у паперових копіях, засвідчених у передбачений законодавством спосіб, проте обов`язком сторони, яка подає ці докази у паперовому вигляді, є доведення існування цих доказів в електронній формі.

Верховний Суд у постанові від 30 жовтня 2019 року у справі № 711/9146/16-ц (провадження № 61-20453св18) зазначив про таке: «Посилаючись у спростування доводів апеляційних скарги на те, що факт здійснення публікації відповідного змісту підтверджується роздруківкою із веб-сайту, суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що згідно з положеннями глави 5 «Докази» розділу І «Загальні положення» ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи апеляційним судом, роздруківки Інтернет-сторінок (веб-сторінок), які є паперовим відображенням електронного документа, самі по собі не можуть бути доказом у справі. Такі роздруківки визнаються доказом у разі, якщо вони виготовлені, видані і засвідчені власником відповідного Інтернет-ресурсу або провайдером, тобто набувають статусу письмового доказу. Веб-сторінки є електронними документами, які фізично не можуть надаватися суду, однак вони можуть містити відомості про обставини, які мають значення для справи, тому суд може провести огляд і дослідження таких документів у місці їх знаходження (на відповідному Інтернет-ресурсі за вказаним стороною справи посиланням) з фіксацією таких процесуальних дій у протоколі. Суди першої і апеляційної інстанцій не перевіряли наявність за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_2 статті із назвою «ІНФОРМАЦІЯ_5», тобто не встановили з належних і допустимих доказів факт поширення ОСОБА_2 оспорюваної інформації, що є обов`язковим при вирішенні справи про захист честі, гідності і ділової репутації».

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - це документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа.

Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги».

Отже, відповідно до наведених положень Закону оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора, проте у справі, що переглядається, наведені докази позивачем до суду не надані.

Скріншот опублікованих матеріалів у соціальній мережі «Facebook» та диск з диск з фото та відео з особою Інтернет-сторінки під ім`ям « ОСОБА_8 » з соціальної мережі «Facebook», підписані електронним цифровим підписом Тимошина Ю.В. - представника позивача є належними доказами в разі, якщо буде доведено, що під акаунтом «ОСОБА_8 » поширила оспорену інформацію саме відповідач ОСОБА_2 .

Саме цей факт повинен був довести позивач, у тому числі у випадку наявності перешкод для отримання вказаної інформації позивачем та (або) за адвокатським запитом його представника, мав можливість заявити клопотання в суді про витребування інформації про власника веб-сайту, реєстратора доменного імені - «ОСОБА_8 ».

Відповідна правова позиція міститься і в постанові Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 457/1153/20.

Проте позивач та його представник ні в суді першої інстанції, ні в апеляційному суді не заявляли клопотання про витребування інформації про власника веб-сайту, реєстратора доменного імені - «ОСОБА_8 ».

Крім того, суд, перейшовши за посиланням публікації на спірний допис, наданий позивачем, для здійснення огляду такого документу встановив неможливість дослідження першоджерела - оригіналу допису у зв`язку із недоступністю вказаного контенту, так як власник видалив вказаний контент або обмежив до нього доступ.

Отже, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, повно та всебічно встановивши обставини справи, перевіривши та надавши правову оцінку наданим сторонами доказам та заявленим доводам, дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту, що саме відповідач ОСОБА_2 є автором публікації, викладеної у соціальній мережі «Facebook», зі змістом якої не погоджується позивач. Не доведено, що саме ОСОБА_2 поширила оспорювану позивачем інформацію в мережі Інтернет з огляду на те, що мережа «Facebook» є соціальною, загальнодоступною мережею, де будь-хто, без ідентифікації особи може створити будь-яку кількість сторінок, під будь-яким (в тому числі вигаданим) іменем, публікувати тексти, коментарі, копіювати і зберігати на власних пристроях фото осіб з інших сторінок. Оскільки, інтернет-мережа «Facebook» при реєстрації сторінки не вимагає ідентифікацію особи згідно особистих документів (паспорта, свідоцтва про народження), то ідентифікувати особу, яка публікує, поширює певну інформацію неможливо за винятком сторінок, які створені і інформацію про які поширюють офіційно державні органи, офіційні особи.

Зважаючи на вищезазначене не підлягають задоволенню і похідні вимоги позивача про стягнення на його користь із відповідачів 1 000 грн. моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції в порушення норм процесуального права не було вирішено клопотання про допит свідків, яке заявлялось позивачем з метою підтвердження поширення спірної інформації саме відповідачкою на сторінці мережі «Фейсбук», колегія суддів відхиляє, оскільки таку інформацію може підтвердити лише адміністрація відповідного Інтернет-ресурсу, а відтак показання вказаних свідків не є належним способом доказування при встановленні інформації про власника веб-сайту, реєстратора доменного імені - «ОСОБА_8 ». З цих підстав, колегія суддів відхилила вказане клопотання представника апелянта в суді апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення районного суду не підлягає скасуванню.

На підставі ст. 141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню за рахунок відповідачів.

Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 22 липня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 15 листопада 2024 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратнікова