ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 601/2035/23Головуючий у 1-й інстанції Мочальська В.М.
Провадження № 22-ц/817/390/24 Доповідач - Храпак Н.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 червня 2024 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

Головуючої - Храпак Н.М.

Суддів - Костів О. З., Хома М. В.,

за участі секретаря - Дідух М.Є.

та представника позивача

адвоката Сергійчука Ю.В.,

відповідача ОСОБА_1 та його представника - адвоката Медвідь І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, цивільну справу № 601/2035/23 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , інтереси якого представляє адвокат Сергійчук Юрій Вікторович, на рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 11 січня 2024 року, ухваленого суддею Мочальською В.М., повний текст якого виготовлено 19 січня 2024 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання договору недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

у серпні 2023 року позивач, інтереси якого представляє адвокат Сергійчук Ю.В., звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу № 6141/2022/3230004 від 21.06.2022 автомобіля «FORD FOCUS», № кузова НОМЕР_1 , укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 20.05.2022 був укладений договір позики, за яким позивач передав у власність відповідачу ОСОБА_3 до 20.06.2022 грошові кошти в сумі 120 000 гривень.

Відповідач ОСОБА_3 прийняв кошти, але в передбачений договором строк не повернув борг.

У зв`язку з невиконанням відповідачем ОСОБА_3 умов договору позивач звернувся до Сторожинецького районного суду Чернівецької області з позовною заявою про стягнення заборгованості за договором позики від 20.05.2022.

27.01.2023 Сторожинецький районний суд Чернівецької області ухвалив рішення про стягнення із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 68 973 грн. 45 коп. боргу та 992 грн. 40 коп. судового збору.

Вищезазначене рішення суду набрало законної сили і з 10.04.2023 відкрито виконавче провадження.

Станом на дату підписання договору позики та на дату настання обов`язку по сплаті позиченої суми у ОСОБА_3 у власності перебував автомобіль «FORD FOCUS», № кузова НОМЕР_1 . Однак згідно з відомостями, які містяться в Єдиному державному реєстрі транспортних засобів, зазначений автомобіль перереєстрований 21.06.2022 у ТСЦ 6141 РСЦ ГСЦ МВС в Тернопільській області з ОСОБА_3 на ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного в ТСЦ, № 6141/2022/3230004 від 21.06.2022 та доручення продавця серії НСА № 493575 від 17.06.2022, виданого приватним нотаріусом Паленчук Л.М., довірена особа ОСОБА_4 .

Однак, після реалізації автомобіля ОСОБА_3 не оплатив позивачу борг та на даний час продовжує ухилятися від виконання рішення суду.

У зв`язку з цим позивач вважає, що договір купівлі-продажу від 21.06.2022, що укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , має ознаки фраудаторного, а саме є таким, що укладений з метою ухилення від виконання договору позики та спрямований на недопущення звернення стягнення на майно боржника.

Рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 11 січня 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання договору недійсним відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвокат Сергійчук Ю.В. просить скасувати рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 11 січня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги представник заявника зазначає, що дане рішення ухвалене при неповному з`ясуванні судом фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, не наданні належної оцінки доказів, неправильним застосування норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Вказує, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір позики від 20.05.2022 року, відповідно до якого за даним договором Позикодавець передає у власність Позичальнику грошові кошти в сумі 120 000 грн, а Позичальник зобов`язується повернути кошти до 20 червня 2022 року.

Станом на дату підписання договору позики та на дату настання обов`язку по сплаті позиченої суми у ОСОБА_3 у власності перебував автомобіль «FORD FOCUS». Однак згідно з відомостями, які містяться в Єдиному державному реєстрі транспортних засобів, зазначений автомобіль перереєстрований 21.06.2022 у ТСЦ 6141 РСЦ ГСЦ МВС в Тернопільській області з ОСОБА_3 на ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного в ТСЦ, № 6141/2022/3230004 від 21.06.2022 та доручення продавця серії НСА № 493575 від 17.06.2022, виданого приватним нотаріусом Паленчук Л.М., довірена особа ОСОБА_4 .

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта відомості щодо нерухомого майна ОСОБА_3 відсутні.

Також згідно з інформацією Міністерства внутрішніх справ України в МВС відсутні дані про зареєстровані за боржником ОСОБА_3 транспортні засоби. Це підтверджує те, що у ОСОБА_3 відсутнє будь-яке нерухоме майно, за рахунок якого можна було б погасати наявну заборгованість перед ОСОБА_2 та свідчить про те, що він фактично перестав бути платоспроможний.

Відповідно до висновків, викладених Верховним Судом України у Постановах від 17 липня 2019 року у справі № 299/396/17 та від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17, у яких зазначено, що будь-який правочин вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.

Отже, не зважаючи на оплатність, реальність та фактичну передачу транспортного засобу за договором купівлі-продажу від 21.06.2022, вказаний договір має ознаки фраудаторного правочину та повинен бути визнаний недійсним на цій підставі.

Також вказує, щодо часткового повернення боргу відповідачем, то відсутні будь-які докази, що повернення частини суми боргу було здійснено саме за рахунок коштів, отриманих від продажу автомобіля. Більше того, середня ринкова вартість автомобіля Ford Focus, 2015 р.в., з об`ємом двигуна 1999 куб.см. в кузові Хечбек - становить приблизно 9156,00 доларів США, що дає підстави вважати, що якби продаж було вчинено з метою сплати боргу, то цієї суми вистачило б на повне погашення боргу.

Отже, відчуження ОСОБА_3 належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника, оскільки знаючи про наявні у нього грошові зобов`язання перед ОСОБА_2 , та у випадку примусового виконання рішення суду про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за договором позики, на його автомобіль буде накладено арешт та реалізовано для погашення боргу.

Від представника відповідачів - адвоката Медвідь І.М. надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 11.01.2024 по справі № 601/2035/23 залишити без змін.

Вказує на те, що судом першої інстанції правомірно не віднесено спірний договір купівлі-продажу транспортного засобу до фраудаторного правочину.

Так, при віднесенні певного правочину до фраудаторних, необхідно враховувати не лише наявність боргу у відповідача на момент вчинення такого правочину, а й докази, які надаються сторонами на підтвердження своїх доводів та заперечень з приводу фраудаторності правочину. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір таким, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова).

Позивачем не було надано жодного належного доказу, який би ствердив, що спірний договір купівлі-продажу автомобіля вчинявся фіктивно, з метою приховання майна від конфіскації чи звернення стягнення в рахунок погашення боргу, оскільки не підтверджено, що момент укладення договору, або контрагент з яким боржник вчинив оспорюваний договір (є родичем боржника), або ціна (ринкова/неринкова), вчинені лише для виду, знаючи заздалегідь що такий договір виконаний не буде та не породжує жодних правових наслідків.

Згідно правової позиції, що викладена в постановах Верховного Суду, встановлено, що лише за наявності рішення у особи може з`явиться реальна (а не вірогідна чи гіпотетична) загроза звернення стягнення на майно в рахунок погашення заборгованості, яка реально виникла (а не лише може колись виникнути у випадку винесення судом рішення на користь опонента). В той же час, рішення суду про стягнення заборгованості з відповідача прийняте 27 січня 2023 року, а виконавче провадження відкрите 10 квітня 2023 року, тобто вже після продажу транспортного засобу.

Отже, це свідчить про добросовісність дій відповідача, оскільки на момент відчуження ОСОБА_1 належного йому майна, будь-які обтяження такого були відсутні.

Вважає, що посилання представника позивача на те, що в ході примусового виконання виконавчого листа, приватним виконавцем витребовувалась інформація про наявність у відповідача як рухомого, так і нерухомого майна, про відкриті рахунки у банках та відповідно долучення ним до позову відповідних копій документів про відсутність будь-якого майна у боржника за допомогою якого можна було б виконати рішення суду про стягнення боргу, ще не є підтвердженням того, що ОСОБА_3 перестав бути платоспроможним, так як приватним виконавцем ще не виносилась постанова про повернення виконавчого документу стягувачу у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення.

Також судом було встановлено і те, що заборгованість відповідача ОСОБА_3 згідно рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 27 січня 2023 року становить 68973 гривні 45 копійок, тобто даний борг є значно меншим за отримані кошти за проданий транспортний засіб.

Отже, судом було вірно встановлено, що оспорюваний правочин був вчинений не на шкоду кредитору, а також те, що він не містить ознак фраудаторного правочину.

У судовому засіданні представник позивача адвокат Сергійчук Ю.В. апеляційну скаргу підтримав, зіславшись на доводи викладені в ній.

Представник відповідачів - адвокат Медвідь І.М. та відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечили та просили оскаржуване судове рішення залишити без змін.

ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, про що свідчить рекомендоване повідомлення № 9624, яке повернулося в зв`язку з відсутністю адресата за вказаною нею адресою.

Відповідно до частини 6 статті 128 ЦПК України cудова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. .

Відповідно до п 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України - неявка у судове засідання будь-якого учасника процесу за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, тому колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутності учасників процесу, які не з`явилися в судове засідання.

Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, проаналізувавши матеріали справи, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Судом встановлено, що 20 травня 2022 року між ОСОБА_2 (Позикодавець) та ОСОБА_3 (Позичальник) укладено договір позики, відповідно до якого за даним договором Позикодавець передає у власність Позичальнику грошові кошти в сумі 120 000 (сто двадцять тисяч) грн., а Позичальник зобов`язується повернути кошти до 20 червня 2022 року.

Рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 27 січня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено у повному обсязі стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 20.05.2022 в сумі 120 000 (сто двадцять тисяч) гривень та судові витрати в розмірі 992.40 гривень.

Ухвалою Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 16 лютого 2023 року виправлено описку у рішенні Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 27.01.2023. В описовій та резолютивній частинах рішення суду суму заборгованості, яка підлягає стягненню з ОСОБА_3 , зазначено як «68973.45 грн. 45 коп.» замість «120 000 грн.».

Із відомостей Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів вбачається, що остання реєстрація автомобіля марки «FORD FOCUS», 2015 року випуску, об`ємом двигуна 1999, державна реєстрація за ОСОБА_3 НОМЕР_2 , VIN номер НОМЕР_1 була проведена 21.06.2022, місце проведення останньої реєстрації (ТСЦ) ТСЦ 6141.

Згідно з відомостями станом на 14.06.2023, які містяться в Єдиному державному реєстрі транспортних засобів, автомобіль «FORD FOCUS», номер кузова НОМЕР_1 , перереєстрований 21.06.2022 у ТСЦ 6141 РСЦ ГСЦ МВС в Тернопільській області з ОСОБА_3 на ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного в ТСЦ, № 6141/2022/3230004 від 21.06.2022 та доручення продавця серії НСА № 493575 від 17.06.2022, виданого приватним нотаріусом Паленчук Л.М.; довірена особа ОСОБА_4 .

Згідно договору купівлі-продажу 6141/2022/3230004 транспортного засобу 21.06.2022 ОСОБА_3 в особі ОСОБА_4 , яка діє на підставі доручення продавця та передав у власність ОСОБА_1 транспортний засіб марки «Форд Фокус», 2015 року випуску, сірого кольору,VIN номер кузова НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_3 , номерний знак НОМЕР_2 , зареєстрований за ОСОБА_3 17.03.2021 підрозділом ТСЦ7341.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта відомості щодо нерухомого майна ОСОБА_3 відсутні.

Відповідно до інформації Міністерства внутрішніх справ України в МВС відсутні дані про зареєстровані за боржником ОСОБА_3 транспортні засоби.

Відповідно до інформації Державної фіскальної служби України боржник ОСОБА_3 на обліку в органах ДФС не перебуває.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів щодо існування умислу у діях відповідачів при укладенні договору купівлі-продажу, які б свідчили про наявність ознак фраудаторного правочину.

Колегія суддів, з даним висновком суду першої інстанції погоджується, оскільки він відповідає встановленим обставинам, зібраним по справі доказам, нормам матеріального та процесуального права.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, апеляційний суд виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частинами першою та другою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Фраудаторні правочини у цивілістичній доктрині - це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору.

У ЦК України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах.

Учинення власником майна правочину на шкоду своїм кредиторам може полягати як у виведенні майна боржника власником на третіх осіб, так і у створенні преференцій у задоволенні вимог певного кредитора на шкоду іншим кредиторам боржника, внаслідок чого виникає ризик незадоволення вимог інших кредиторів.

У разі невідповідності фраудаторного правочину загальним принципам цивільного права та його вчинення з виходом за межі цивільних прав суди можуть визначити юридичну кваліфікацію такого правочину із застосуванням загальних положень ЦК України.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно з частиною першою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є введення в оману (до абов момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦКУкраїни, що за правилами статті 215 ЦК України є підставою для визнання такого договору недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

За своїм змістом договір купівлі-продажу є двостороннім, консенсуальним та відплатним правочином, метою якого є відчуження майна від однієї сторони та передання його у власність іншій стороні.

У статті 215 ЦК України унормовано, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17 зазначено таке: «Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньопов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі № 747/306/19 (провадження № 61-1272св20)).

Отже, у справах про оспорювання договору за позовом особи, яка не є його стороною, спершу потрібно встановити, яким чином договір порушує (зачіпає) її права та законні інтереси.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що: «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України».

Тобто, Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного, як: фіктивного (стаття 234 ЦК України); такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України); такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 вересня 2021 року у справі № 606/1636/18 (провадження № 61-13833св19) вказано, що:«цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України). Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, Верховний Суд врахував, що: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. На переконання Верховного Суду, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника».

Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23)).

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір.

Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19), постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 квітня 2023 року в справі № 644/5819/20 (провадження № 61-1787св23)).

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19) зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

У справі, що переглядається, судом встановлено, що згідно з договором купівлі-продажу 6141/2022/3230004 транспортного засобу, 21 червня 2022 року ОСОБА_3 в особі ОСОБА_4 , яка діє на підставі доручення продавця, передав у власність ОСОБА_1 транспортний засіб марки «Форд Фокус», 2015 року випуску, сірого кольору,VIN номер кузова НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_3 , номерний знак НОМЕР_2 , зареєстрований за ОСОБА_3 17.03.2021 підрозділом ТСЦ7341. За домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 82000 гривень.

Згідно з відомостями станом на 14.06.2023, які містяться в Єдиному державному реєстрі транспортних засобів, автомобіль «FORD FOCUS», номер кузова НОМЕР_1 , перереєстрований 21.06.2022 у ТСЦ 6141 РСЦ ГСЦ МВС в Тернопільській області з ОСОБА_3 на ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного в ТСЦ, № 6141/2022/3230004 від 21.06.2022 та доручення продавця серії НСА № 493575 від 17.06.2022, виданого приватним нотаріусом Паленчук Л.М.; довірена особа ОСОБА_4 .

Рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 27 січня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено у повному обсязі стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 20.05.2022 в сумі 120 000 (сто двадцять тисяч) гривень та судові витрати в розмірі 992.40 гривень.

Ухвалою Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 16 лютого 2023 року виправлено описку у рішенні Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 27.01.2023. В описовій та резолютивній частинах рішення суду суму заборгованості, яка підлягає стягненню з ОСОБА_3 , зазначено як «68973.45 грн. 45 коп.» замість «120 000 грн.»

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_2 посилався на те, що оспорюваний договір купівлі-продажу № 6141/2022/3230004 від 21.06.2022 автомобіля «FORD FOCUS», № кузова НОМЕР_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 містить ознаки фраудаторного правочину. Вважає, що ОСОБА_3 діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника, оскільки знаючи про наявні у нього грошові зобов`язання перед ОСОБА_2 , та знаючи що у випадку примусового виконання рішення суду про стягнення з ОСОБА_3 на його автомобіль буде накладено арешт та реалізовано для погашення боргу, він відчужив вказаний автомобіль з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника.

Колегія суддів, зауважує, що договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору.

До таких обставин, зокрема, належать: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника.

Враховуючи той факт, що оспорюваний договір купівлі-продажу укладений між відповідачами 21 червня 2022 року, тобто до ухвалення рішення суду про стягнення боргу (27 січня 2023 року), контрагент ОСОБА_1 з яким боржник вчинив оспорюваний договір, не є родичем боржника та не перебуває із відповідачем ОСОБА_3 у родинних відносинах будь-якого ступеня спорідненості. Виконавче провадження з виконання рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 27.01.2023 у справі № 723/3764/22, яким стягнуто з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача відповідну заборгованість, відкрито лише 10.04.2023, тоді як оспорюваний правочин був укладений 21.06.2022, тобто значно раніше, що свідчить про добросовісність дій відповідача, тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оспорюваний правочин був вчинений не на шкоду кредитору, та не містить ознак фраудаторного правочину.

Посилання заявника на те, що оспорюваний правочин вчинений з метою уникнення ОСОБА_3 звернення стягнення на його майно не заслуговують на увагу, оскільки виконавче провадження за № 71527329 з виконання рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 27.01.2023 у справі № 723/3764/22, яким стягнуто з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача відповідну заборгованість, відкрито 10.04.2023, а договір купівлі-продажу між відповідачами був укладений 21.06.2022.

Крім цього, згідно договору купівлі-продажу, за домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 82 000 грн. А, заборгованість ОСОБА_3 згідно рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 27.01.2023 перед ОСОБА_2 становить 68973 грн 45 коп, тобто значно менше коштів, які були ним отримані за відплатним договором. Отже, сам по собі факт вчинення оспорюваного правочину до ухвалення судового рішення про стягнення коштів, задовго до відкриття виконавчого провадження, як обставина, що дозволяє кваліфікувати правочин як такий, що вчинений на шкоду кредитору, не може свідчити про намір приховати майно від виконання судового рішення у майбутньому.

Також матеріали справи не містять доказів, що відповідач ОСОБА_3 не виконує рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 27.01.2023, тобто відсутні підстави вважати, що договір купівлі-продажу був укладений виключно з метою утруднити або взагалі зробити неможливим фактичне виконання судового рішення про стягнення з нього на користь ОСОБА_2 грошових коштів.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що оспорюваний договір купівлі-продажу від 21 червня 2022 року було укладено відповідачами на шкоду кредитору з метою уникнення ОСОБА_3 звернення стягнення на його майно та з метою ухилення від виконання грошового зобов`язання перед позивачем, тобто укладення фраудаторного правочину.

Оцінюючи доводи заявника про визнання спірного договору дарування недійсним з підстав недотриманням вимог частини першої, п`ятої статті 203 ЦК України, колегія суддів вважає, що воля сторін відповідала зовнішньому її прояву та вони передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином, тобто оспорюваний договір купівлі-продажу був укладений його сторонами без порушення частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, і підстав для визнання його недійсним відповідно до положень статті 234 ЦК України не вбачається.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Таким чином, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 11 січня 2024 року залишити без змін, оскільки висновки місцевого суду відповідають обставинам справи, узгоджуються з нормами матеріального права, які судом застосовані правильно, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 35, 259, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389,390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , інтереси якого представляє адвокат Сергійчук Юрій Вікторович залишити без задоволення.

Рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 11 січня 2024 року, залишити без змін.

Судові витрати за розгляд справи в апеляційній інстанції покласти на ОСОБА_2 в межах понесених ним сум.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст судового рішення виготовлено 19 червня 2024 року.

Головуюча Н.М. Храпак

Судді: О.З. Костів

М.В. Хома