Номер провадження: 22-ц/813/5909/24
Справа № 501/5307/23
Головуючий у першій інстанції Смирнов В. В.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.10.2024 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Таварткіладзе О.М., Заїкіна А.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення неустойки (пені) за прострочення по сплаті аліментів, на рішення Іллічівського міського суду Одеської області, постановлене під головуванням судді Смирнов В.В. 23 квітня 2024 року у м. Чорноморськ Одеської області, -

встановила:

У грудні 2023 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення неустойки (пені) за прострочення по сплаті аліментів за період з травня 2016 року по вересень 2023 року у розмірі 410641 грн., та витрат на правову допомогу у розмірі 12000 грн.

Позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтовувала тим, що у них з відповідачем є неповнолітній син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на утримання якого, на підставі рішення суду від 28.10.2013 року, з відповідача стягуються аліменти у розмірі 1/2 частини від всіх видів його заробітку.

Чорноморським відділом ДВС в Одеському районі Одеської області було відкрито виконавче провадження. У зв`язку із тим, що відповідач не виконував рішення суду про стягнення аліментів, утворилась заборгованість у розмірі 422228,83 грн., на підставі чого, з урахуванням вимог ст. 196 СК України, ОСОБА_2 просила стягнути з відповідача на свою користь 410641,27 грн. та витрати на правову допомогу.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 23.04.2024 року позов ОСОБА_2 було задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 пеню (неустойку) за прострочення сплати аліментів за період з травня 2016 року по вересень 2023 року у розмірі 410641 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу у розмірі 4000,00 грн., та на користь держави - судовий збір у розмірі 1073,20 грн.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що в день проголошення рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 28.01.2013 року у справі 1511/5950/2012, яким з апелянта стягуються аліменти на утримання сина, ОСОБА_1 була надана лише вступна та резолютивна частини рішення суду, при цьому в резолютивні частині було вказано, що «Аліменти стягуються у розмірі J». Повний текст рішення суду апелянту не надавався та у матеріалах справи відсутні дані про отримання ним повного тексту рішення суду. Також ОСОБА_1 не була направлена постанова про відкриття виконавчого провадження, тобто державним виконавцем не виконаний порядок вручення постанови про відкриття виконавчого провадження відповідно до Закону України «Про виконавче провадження»,

Крім того, у ОСОБА_1 є друга дитина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка хворіє та потребує низки додаткових витрат, та на утримання якої, на підставі судового наказу, з апелянта стягуються аліменти у розмірі 1/6 частини доходів.

Заслухавши суддю-доповідача, здійснивши розгляд апеляційної скарги в письмовому провадженні, дослідивши наведені в ній доводи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 28.01.2013 року у справі №1511/5950/2012 були задоволені позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини доходів, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 03.12.2012 року і до повноліття дитини, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.85,86).

З розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 20.12.2023 року, який складений державним виконавцем Чорноморського відділу ДВС в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) у виконавчому провадженні №АСВП №52099826 вбачається, що за період з травня 2016 року по вересень 2023 року у ОСОБА_1 утворилась заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 422228,83 грн. (а.с.18-20).

З наданого позивачем розрахунку неустойки (пені) за прострочення по сплаті аліментів за період з травня 2016 року по вересень 2023 року вбачається, що розмір неустойки складає 410641,27 грн. (а.с.3-4).

З наявної у матеріалах справи копії виконавчого провадження №433 (а.с.101-132) вбачається, що 13.02.2013 року Іллічівський міський суд Одеської області видав виконавчий лист від 28.01.2013 року у справі 1511/5950/2012 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 аліментів на утримання сина ОСОБА_3 (а.с.102).

05.09.2016 року державним виконавцем Іллічівського міського відділу ДВС ГТУЮ в Одеській області на підставі виконавчого листа було відкрито виконавче провадження (а.с.111).

26.09.2016 року державним виконавцем складений розрахунок заборгованості зі сплати ОСОБА_1 аліментів, які станом на 31.08.2016 року складали 18488,25 грн. (а.с.117).

Згідно листа від 28.09.2016 року, ОСОБА_1 була направлена копія постанови державного виконавця про арешт майна (а.с.118).

Згідно постанови державного виконавця від 19.02.2018 року (а.с.129), відносно ОСОБА_1 було встановлено тимчасове обмеження у справі керування транспортним засобом та листом від 19.02.2018 року вказана постанова була направлена, в тому числі, і відповідачу (а.с.128).

ОСОБА_1 є військовослужбовцем (а.с.11).

ОСОБА_1 20.09.2014 року зареєстрував шлюб з ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с.56).

У ОСОБА_1 та ОСОБА_6 народилась спільна дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.57).

26.09.2023 року Іллічівський міський суд Одеської області видав судовий наказ №501/3737/23 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_4 у розмірі 1/6 частини увід всіх видів заробітку (доходів) (а.с.58).

Згідно довідки про обставин травми, солдат ОСОБА_1 07.11.2023 року, під час виконання бойового завдання, отримав вибухову травму (а.с.66).

За змістом ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Згідно ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у СК України.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Положеннями ст. 27 Конвенції ООН про права дитини визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового та духовного розвитку. Сюди входить належне харчування, житло, одяг. Батьки несуть відповідальність за забезпечення належного життєвого рівня дитини. Держава має вживати необхідних заходів щодо надання допомоги батькам у здійсненні цього права.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 196 СК України в редакції, чинній на момент вирішення спору, у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

У п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів.

Отже, відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України. Обов`язок доведення відсутності вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів покладається на боржника.

У постанові Верховного Суду від 14.12.2020 року у цивільній справі №661/905/19 зазначено, що неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів.

Сімейним кодексом України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. Очевидно, що в такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.

Відповідний правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 14.12.2020 року у справі №661/905/19 (провадження №61-16670сво19).

Враховуючи викладене, для застосування зазначеної вище санкції до платника аліментів необхідні такі умови: існування заборгованості зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду або за домовленістю між батьками згідно з ч. 1 ст. 189 СК України; наявність винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості.

Обов`язок доведення відсутності вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів покладається на боржника.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15.01.2020 року у справі №334/7702/16 (провадження №61-42142св18).

Згідно ч. 1 ст. 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

Порядок розрахунку пені за прострочення сплати аліментів роз`яснено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2022 року у справі №754/4461/21 (провадження №14-37цс18).

Пеня на заборгованість по сплаті аліментів нараховується на всю суму несплачених аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення.

Отже, зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі ч. 1 ст. 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що обов`язок зі сплати аліментів у відповідача виник на підставі рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 28.01.2013 року у справі №1511/5950/2012.

Безпідставними при цьому є доводи заперечень на позов та апеляційної скарги представника ОСОБА_1 , що заборгованість утворилась не з вини відповідача, так як повний тест рішення суду від 28.01.2013 року суд йому не надав, а у вступній та резолютивній частинах вказаного рішення суду вказано, що «аліменти стягуються у розмірі J».

Колегія суддів звертає увагу представника апелянта на те, що з наявної у матеріалах справи копії рішення суду від 28.01.2013 року вбачається, ОСОБА_1 особисто був присутнім у судовому засіданні під час проголошення вступної та резолютивної частини рішення, та йому було проголошено про його зміст, роз`яснено строки та порядок оскарження.

Крім того, колегія суддів приймає до уваги, що повний текст рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 28.01.2013 року у справі №1511/5950/2012 міститься у Єдиному державному реєстрі судових рішень, та апелянт мав передбачене законом право ознайомитись із його змістом.

Також звертає на себе увагу той факт, що, отримавши вступну та резолютивну частину вказаного судового рішення, у якій було зазначено, що «аліменти стягуються у розмірі J», ОСОБА_1 не звернувся до суду першої інстанції із заявою про виправлення описки у рішенні суду, що свідчить про відсутність наміру у відповідача виконувати таке судове рішення.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосереднього його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Законодавство покладає на особу зобов`язання своєчасно та в повному обсязі сплачувати аліменти, при цьому, якщо аліменти стягуються за рішенням суду, то невиконання чи неналежне виконання такого обов`язку має негативні наслідки у вигляді додаткової відповідальності. Вина у сімейних правовідносинах характеризується тим, що особа усвідомлювала протиправність своєї поведінки, передбачала або повинна була передбачати настання шкідливого результату, бажала його настання або відносилась до нього байдуже. Форма вини не має принципового значення у сімейних правовідносинах. Саме на платника аліментів покладається обов`язок довести, що заборгованість утворилась з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банківськими установами, наявністю форс-мажорних обставин тощо. В інших випадках застосовується презумпція вини платника аліментів у виникненні заборгованості по сплаті аліментів, а стягнення пені за весь час прострочення стає невідворотним.

Колегія суддів приймає до уваги, що апелянт не надав суду доказів того, що заборгованість по аліментах виникла унаслідок неправильного їх нарахування державним виконавцем. Разом з тим, відповідачем не доведено, що ним вжито усіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 про те, що останньому не була направлена постанова про відкриття виконавчого провадження, тобто державним виконавцем не виконаний порядок вручення постанови про відкриття виконавчого провадження відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», а тому заборгованість утворилась не з його вини, колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки відповідачем не надано доказів того, що він у порядку, визначеному розділом VII ЦПК України, оскаржував таку бездіяльність державного виконавця.

Так, 14.02.2024 року ОСОБА_1 звернувся до Чорноморського відділу ДВС із заявою про надання йому розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, однак станом на день постановлення даного судового рішення апелянт не надав доказів того, що він оскаржував будь-які дії або бездіяльність державного виконавця.

Посилання відповідача на те, що у нього на утриманні є ще одна дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на утримання якої з ОСОБА_1 , на підставі судового наказу від 06.09.2023 року №501/3737/23 стягуються аліменти, що відповідач отримав вибухову травму під час виконання бойового завдання, - не мають правового значення для вирішення даної справи, оскільки такі обстави можуть бути враховані судом при розгляді позовних вимог про зменшення розміру аліментів (ст. 182 СК України).

Враховуючи, що позивач надала докази в обґрунтування своїх позовних вимог, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню.

З матеріалів справи також вбачається, що ОСОБА_2 просила суд стягнути з відповідача на свою користь витрати на правову допомогу у розмірі 12000,00 грн.

04.12.2023 року між адвокатом Пасічник О.В. та ОСОБА_2 був укладений договір №51/2020 про надання правової допомоги (а.с.21).

Між сторонами підписаний акт про виконану роботу за договором про надання правничої допомоги від 04.12.2023 року, в якому вказано, що умови договору №51/2020 від 04.12.2023 року виконані в повному обсязі в частині збирання доказів та складання позовної заяви про стягнення аліментів.(а.с.23).

Згідно квитанції до прибуткового касового ордеру №51/200 від 04.12.2023 року, ОСОБА_2 сплатила за договором про правову допомогу 12000,00 грн. (а.с.23).

05.04.2024 року представник позивача адвокат Пасічник О.В. надала суду першої інстанції акт з виправленими помилками (а.с.148).

В акті вказано, що умови Договору №51/2024 від 04.12.2023 року виконані у повному обсязі в частині збирання доказів та написання позовної заяви про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів (а.с.148).

Однак, як вірно враховано судом, акт та договір не містять детального опису послуг, не вказана сума гонорару.

Згідно ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно із ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно ч. 3 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи (в тому числі і витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката), покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово вказувала на те, що при визначені суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19, постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).

Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

Таким чином, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони, тощо.

Тобто, у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у ч. 4 ст. 137 ЦПК України.

На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що заявлений розмір витрат на оплату послуг адвоката в сумі 12000,00 грн. не є співмірним, зважаючи на складність справи, обсягом наданих адвокатом послуг, часом, витраченим на виконання відповідних робіт, та обмежив розмір заявлених позивачем до стягнення витрат до 4000 грн.

Правильність судового рішення перевіряється в межах доводів апеляційної скарги.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 23.04.2024 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. 367, 369, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 23 квітня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає за винятками, передбаченими п.2«а» - 2 «г» ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 11 жовтня 2024 року.

Судді Одеського

апеляційного суду С.О. Погорєлова

А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе