П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 жовтня 2024 року м. Київ

Справа №756/1287/24

Апеляційне провадження №22-ц/824/13954/2024

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Мережко М.В., Поліщук Н.В.

за участю секретаря Цюрпіти Д.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва, ухваленого під головуванням судді Белоконної І.В. 27 травня 2024 року у м. Київ, у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергетично-дорожнє будівництво» про стягнення заборгованості по заробітній платі, пені, моральної шкоди та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

В С Т А Н О В И В

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просила стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 83410,00 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 257850,00 грн, моральну шкоду у розмірі 10000,00 грн, пеню у розмірі 2502,30 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 24200,00 грн.

У обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 26 жовтня 2023 року вона була звільнена з роботи у ТОВ «Енергетично-дорожнє будівництво» згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України. Проте, ТОВ «Енергетично-дорожнє будівництво» не провело з нею розрахунку по заробітній платі за 2022 рік у розмірі 83410,00 грн. У зв`язку з цим позивач просила додатково стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з січня по грудень 2022 року (180 днів), виходячи з розміру середньоденної заробітної плати у розмірі 1432,50 грн, що разом складає 257850,00 грн. Окрім того, позивач вважає необхідним стягнути з відповідача на свою користь пеню від суми заборгованості по заробітній платі у розмірі 3% річних, що становить 2502,30 грн.

До того ж, протиправні дії відповідача ТОВ «Енергетично-дорожнє будівництво» спричинили позивачу моральні страждання, які вона оцінює у сумі 10000,00 грн.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 27 травня 2024 року позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергетично-дорожнє будівництво» про стягнення заборгованості по заробітній платі, пені, моральної шкоди та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергетично-дорожнє будівництво» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 83410,00 грн з відрахуванням обов`язкових платежів до державного бюджету; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27 жовтня 2023 року по 27 травня 2024 року у розмірі 83410,00 грн з відрахуванням обов`язкових платежів до державного бюджету; судовий збір у розмірі 834,10 грн; витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6000,00 грн.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергетично-дорожнє будівництво» в дохід держави судовий збір у розмірі 1211, 20 грн.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Не погодилась із вказаним судовим рішенням позивач ОСОБА_1 але лише в частині незадоволених позовних вимог, її представником подана апеляційна скарга, в якій він вказує на те, що суд не повно з'ясував обставини справи, послався у судовому рішенні на обставини, що не були встановлені, виклав висновки, які не відповідають обставинам справи та є відверто хибними та упередженими, чим порушено норми матеріального та процесуального права.

Представник позивача зазначає, що суд не дав правової оцінки факту тривалої затримки виплати заробітної плати, безпідставно прийнявши до уваги твердження відповідача, що заробітна плата у розмірі 83410,00 грн, є такою, що повинна бути сплачена в день звільнення 26 жовтня 2023 року, а не за 2022 рік. Неповно з'ясувавши обставини справи, суд дійшов хибних висновків при розрахунку суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, порахувавши часом затримки період з 27 жовтня 2023 року по 27 травня 2024 року, що становить 140 робочих днів, замість 180 днів.

У своєму рішенні суд, значно зменшуючи на свій розсуд суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні для підприємства, посилається, як на одну з підстав, на наявність воєнного стану у країні. При цьому суду не були надані відповідачем докази того, що воєнний стан вплинув на його господарську діяльність, призвів до не отримання ним прибутку у зазначений у позові період часу та відповідно мав вплив на сплату відповідачем заборгованості зі сплати заробітної плати.

Неповне з`ясування обставин, на думку скаржника, стало також причиною відмови суду у задоволенні вимоги позивача виплатити спричинену їй моральну шкоду.

Представник позивача також вказує на те, що не співмірність понесення позивачем витрат на правничу допомогу відповідачем обґрунтовано доведено не було, жодних доказів на підтвердження не співмірності понесених позивачем витрат, необхідність їх зменшення відповідачем надано не було та загальне заперечення відповідача звелось лише до необґрунтованості позовних вимог та відсутності підстав для їх задоволення.

На підставі викладеного, просить скасувати рішення суду першої інстанції у частині незадоволених позовних вимог та ухвалити нове судове рішення про задоволення заявлених позовних вимог в повному обсязі, а саме в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні визначити суму у розмірі 174440,00 грн, стягнути пеню у розмірі 2502,3 грн, моральну шкоду у розмірі 10000,00 грн та витрат на професійну правову допомогу у розмірі 18200,00 грн. Стягнути з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір у розмірі 1211,2 грн та судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1816,80 грн.

Відповідач правом на надання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримала апеляційну скаргу з підстав викладених у ній та просила про задоволення заявлених нею вимог.

Відповідач свого представника в судове засідання не направив, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином через систему «Електронний суд», причини неявки суду не повідомив, тому керуючись положеннями ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у відсутність вказаних осіб.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів виходить з такого.

Перш за все, колегія суддів звертає увагу на те, що рішення суду в частині задоволених позовних вимог сторонами не оскаржується, очевидних вимог порушення законодавства в цій частині не вбачається, а тому, в силу ст. 367 ЦПК України, в цій частині рішення суду перегляду апеляційним судом не підлягає, так як виходить за межі апеляційної скарги.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 була прийнята відповідачем ТОВ «Енергетично-дорожнє будівництво» на посаду юрисконсульта з 17 серпня 2020 року. З 01 травня 2021 року позивач ОСОБА_1 була переведена на посаду головного юрисконсульта ТОВ «Енергетично-дорожнє будівництво». Вказані обставини встановлені на підставі записів внесених до трудової книжки позивача /а.с.12-14/.

Також матеріали справи містять копію трудового договору укладеного між ТОВ «Енергетично-дорожнє будівництво» та ОСОБА_1 , згідно якого трудовий договір укладений на безстроковій основі, а заробітна плата визначена в розмірі 19000,00 грн /а.с.62/.

Наказом ТОВ «Енергетично-дорожнє будівництво» від 26 жовтня 2023 року позивач була звільнена з посади головного юрисконсульта, за згодою сторін, згідно з п. 1 ст. 36 КЗпП України. В наказі визначено: бухгалтерії провести виплату ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, за період з 14 серпня 2020 року по 13 жовтня 2023 року - 59 календарних дні; остаточний розрахунок з ОСОБА_1 провести після повернення ноутбука і аксесуарів до нього /а.с.15/.

В січні 2024 року позивач направила відповідачу вимогу про виплату заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка згідно зі штампом ТОВ «Енергетично-дорожнє будівництво» була отримана ними 16 січня 2024 року. Матеріали справи містять неповну копію цієї вимоги, а саме першу сторінку, з якої вбачається, що позивач вказувала про не виплату їй заробітної плати за весь 2022 рік в розмірі 83410,00 грн /а.с.27/. Інші дві сторінки, виходячи із вигляду та змісту, який не є послідовним і не є завершеним, не є копією вимоги направленої позивачем відповідачу /а.с.28-29/.

Позивачем також надано витяг з довідки сформованої засобами автоматизованої системи Пенсійного фонду України (сторінка 4 з 5), проте з неї не вбачається на яку застраховану особу ця довідка сформована /а.с.26/.

У відзиві на позовну заяву відповідач ТОВ «Енергетично-дорожнє будівництво» вказує, що «при звільненні позивачу не була виплачена заборгованість по заробітній платі за 2022 рік, яка була нарахована останній але не виплачена у сумі 83410, 00 грн». Проте відповідач заперечує проти стягнення визначеного позивачем розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, вказуючи на невірне визначення періоду його нарахування та просить про зменшення цієї суми судом. Також відповідач заперечує проти стягнення пені та моральної шкоди, вказуючи на безпідставність цих вимог і висловлює заперечення щодо визначеного позивачем розміру витрат на правову допомогу /а.с.52-59/.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

В силу ст. 117 КЗпП України разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Згідно п. 1 розділу 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року, цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках: з) вимушеного прогулу та за час затримки виконання рішення суду.

Відповідно до абз. 3, 4, 7 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі за текстом - Порядок), середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо у працівника відсутній розрахунковий період, то середня заробітна плата обчислюється відповідно до абзаців третього - п`ятого пункту 4 цього Порядку.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц зазначила, якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов'язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

З огляду на наведені мотиви Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України.

В порядку ст. 237-1 КЗпП України відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).

В порядку ч.ч.1-3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Верховний Суд у Постанові від 28 квітня 2022 року у справі № 521/10766/18 вказав на те, що згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб'єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає.

З наведених обставин справи вбачається, що сторони перебували у трудових правовідносинах з 17 серпня 2020 року по 26 жовтня 2023 року. Звільнення позивача відбулось за згодою сторін і ними не оскаржується.

Відповідач в ході розгляду справи в суді першої інстанції визнав наявність заборгованості по заробітній платі у розмірі 83410,00 грн перед позивачем ОСОБА_1 , а тому суд першої інстанції зробив вірний висновок, що вказана обставина не потребує і рішення суду в частині стягнення вказаної заборгованості не оскаржується сторонами у справі.

Враховуючи встановлені обставини наявності заборгованості і відсутності здійснення відповідачем розрахунку з позивачем у день її звільнення, наявні і підстави для стягнення з відповідача на користь позивача суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Судом першої інстанції прийнятий до уваги розрахунок позивача наведений у позовній заяві, де для розрахунку середнього заробітку взято заробітну плату за листопад 2022 року в розмірі 28650,00 грн та за грудень 2022 року в розмірі 28650,00 грн, визначено кількість робочих днів у вказаний період 40 та розмір середньоденної заробітної плати 1432,5 грн. Період затримки був визначений позивачем у 180 днів, без визначення конкретного календарного періоду.

Суд першої інстанції врахувавши заперечення відповідача, визначив період прострочення з дати звільнення по дату ухвалення рішення, що становить 140 робочих днів, та визначив суму середнього заробітку позивача виходячи з визначеної нею суми середньоденного заробітку помноженого на кількість днів прострочення у цей період, що становить 200550,00 грн.

Вказаний висновок суду першої інстанції вбачається обґрунтованим, оскільки позивач при зверненні до суду з позовом вказувала саме на обставини відсутності здійснення відповідачем розрахунку при її звільненні і підставою визначила саме положення ст. 117 КЗпП України.

Крім того матеріали справи не містять даних про те у який саме період виникла заборгованість із виплати позивачу заробітної плати, а тому визначення іншого періоду, як на то вказує позивач в доводах апеляційної скарги, не вбачається можливим.

Також слід звернути увагу, що матеріали справи не містять даних про заробітну плату позивача в останні повні місяці роботи, якими були серпень, вересень 2023 року. Ні позивачем, ні відповідачем такі дані суду представлені не були, а тому здійснити перевірку розрахунку середнього заробітку не вбачається можливим. Разом з тим сторона відповідача не оскаржує рішення суду першої інстанції, оскаржує рішення суду позивач, тому апеляційний суд вважає, що її становище не може бути погіршено, а отже визначена судом сума середнього заробітку у розмірі 83410,00 грн не може бути переглянута. Вказана сума визначена судом першої інстанції шляхом зменшення суми середнього заробітку до суми заборгованості, що відповідає принципам розумності і справедливості, і підстав для збільшення розміру середнього заробітку колегія суддів не вбачає. У зв`язку з цим доводи апеляційної скарги позивача щодо хибності висновків суду першої інстанції при вирішенні питання про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку слід визнати безпідставними.

При зверненні до суд з позовом позивач просила стягнути з відповідача пеню в розмірі 2502,30 грн. Разом з тим, як вірно вказав суд першої інстанції застосування такої неустойки як пеня, є можливим до цивільних правовідносин, а не до трудових, які виникли між сторонами у справі. КЗпП України та Закон України «Про оплату праці», які є спеціалізовані до правовідносин, що виникли між сторонами по справі, не передбачають стягнення пені за затримку розрахунку при звільненні.

Вирішуючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції вважав необхідним відмовити, оскільки факт завдання відповідачем моральних страждань не доведено належними та допустимими доказами. Проте погодитись з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів апеляційного не вважає за можливе, оскільки виходячи з положень ст. 237-1 КЗпП України відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Судом першої інстанції було встановлено порушення прав позивача, а саме встановлені обставини затримки розрахунку при звільненні. Відповідач визнаючи право позивача на виплату заборгованості по заробітній платі та її розмір, такої виплати не здійснив ні до дати пред`явлення позову, ні в ході розгляду справи. Відсутність своєчасної виплати заробітної плати безумно є такою, що порушує нормальні життєві обставини і вимагає додаткових зусиль для організації свого життя. Вказані дії відповідача стали підставою для звернення позивача з позовом, що потягло витрату часу та зусиль, необхідних для відновлення порушеного права. Тому позивач має право на відшкодування моральної шкоди. Таким чином доводи апеляційної скарги позивача щодо необґрунтованості висновків суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди слід визнати такими, що знайшли своє підтвердження, а тому в цій частині рішення суду першої інстанції підлягає до скасування з ухваленням нового судового рішення.

Розмір моральної шкоди не визначений на законодавчому рівні, а віднесений на розсуд суду. У свою чергу, враховуючи тривалість вимушених змін у житті позивача, глибину душевних страждань та негативних емоцій, яких зазнала позивач внаслідок дій відповідача, та з урахуванням вимог розумності і справедливості колегія суддів вважає, що на користь позивача із відповідача підлягає стягненню моральна шкода у розмірі 10000,00 грн.

Вирішуючи питання про компенсацію понесених судових витрат апеляційний суд виходить з такого.

При зверненні до суд з позовом позивачем було заявлено про компенсацію витрат за надання правничої допомоги у розмірі 24200,00 грн, на підтвердження яких були надані копії: договору № про надання правової допомоги від 15 січня 2024 року та акту приймання передачі за цим договором (без підпису виконавця); договору № 10 від 15 січня 2024 року, укладеного між ТОВ «АМАДЕО ПРАВО» та ОСОБА_1 , про що свідчать підписи сторін, в якому вартість послуг визначена в розмірі 24200,00 грн, ордеру виданого на підставі договору від 15 січня 2024 року адвокатом Тарасенком І.В., свідоцтва на зайняття адвокатською діяльністю Тарасенка І.В. /а.с.16-25/.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч.3 ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1, п.1 1 ч.ч.1,3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з положеннями п. 2 ч. 1 ст. 137 ЦПК України розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У ч.ч. 4-6 ст. 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі №755/9215/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року в справі №922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

У постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2021 року в справі № 750/2055/20 вказано, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 14 квітня 2021 року у справі № 757/60277/18-ц.

Верховний Суд у постанові від 24 січня 2022 року у справі № 757/36628/16-ц вказав на те, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Об'єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 та від 06 грудня 2019 року у справі № 910/353/19, а також постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25 травня 2021 року у справі № 910/7586/19.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц вказано на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis § 268 рішення ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04).

З матеріалів справи вбачається, що стороною позивача було здійснено заяву про компенсацію судових витрат на стадії розгляду справи судом першої інстанції. Стороною відповідача у відзиві на позовну заяву були викладені заперечення щодо заявленого позивачем розміру та здійснено заяву про зменшення суми цих витрат.

Вирішуючи питання компенсації позивачеві судових витрат на правову допомогу суд першої інстанції виходив з того, що розмір заявлених витрат на професійну правничу допомогу у сумі 24200,00 грн є завищеним, не співмірним зі складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих послуг, ціною позову та значенням справи для сторони. А тому суд першої інстанції вважав правильним та доцільним стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6000,00 грн.

Слід звернути увагу на те, що належним доказом понесених позивачем витрат на правову допомогу можна вважати надану копію договору № 10 від 15 січня 2024 року, укладений між ТОВ «АМАДЕО ПРАВО» та ОСОБА_1 , про що свідчать підписи сторін, в якому вартість послуг визначена в розмірі 24200 грн, ордер виданий на підставі договору від 15 січня 2024 року адвокатом Тарасенком І.В. Також слід прийняти до уваги обставину підписання даним адвокатом позовної заяви, яка була прийнята до розгляду судом. Разом з цим надані стороною позивача копії договору № про надання правової допомоги від 15 січня 2024 року та акту приймання передачі за цим договором (без підпису виконавця) не є належними та допустимими доказами, а тому не приймаються до уваги суду. В ході розгляду справи в суді першої інстанції адвокат не приймав участь, всі судові засідання проведені без участі сторін. Також суду не був представлений детальний опис виконаних адвокатом робіт та їх вартість, в договорі визначена лише загальна сума.

А отже враховуючи наявність клопотання позивача на стадії розгляду справи судом першої інстанції про стягнення витрат на правову допомогу, відсутність детального опису виконаних адвокатом робіт та їх вартість, наявність заперечення відповідача та його клопотання про зменшення цих витрат, тривалість розгляду справи в суді першої інстанції, складність справи, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції на підставі критеріїв розумності та співмірності вірно визначений розмір компенсації позивачеві за рахунок відповідача суми витрат на правову допомогу в сумі 6000,00 грн і підстав для збільшення цієї суми не вбачається.

За наведених обставин, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, стягнення пені та компенсації витрат на правову допомогу, повно та всебічно з`ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку і доводи апеляційної скарги позивача висновків суду в цій частині не спростовують, тому в цій частині рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Проте доводи апеляційної скарги позивача щодо необґрунтованості висновків суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди визнані апеляційним судом такими, що знайшли своє підтвердження. А тому рішення суду першої інстанції підлягає до скасування в частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди з ухваленням в цій частині нового судового рішення про часткове задоволення вказаних вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 27 травня 2024 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергетично-дорожнє будівництво» про стягнення моральної шкоди скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким вказані позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергетично-дорожнє будівництво» на користь ОСОБА_1 в порядку відшкодування моральної шкоди 10000,00 грн.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: М.В. Мережко

Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 13 листопада 2024 року.