Справа № 296/6467/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 травня 2024 року м.Житомир

Корольовський районний суд міста Житомира в складі:

головуючого судді Рожкової О.С.,

за участю секретаря судового засідання Сороки І.В.,

розглянувши в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним,

У С Т А Н О В И В :

І. СУТЬ СПРАВИ

1.1. 06.07.2023 ОСОБА_1 звернулась до Корольовського районного суду міста Житомира із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , в обґрунтування якого зазначала, що була власником 52/100 ідеальних часток будинку АДРЕСА_1 та 27.10.2005 уклала з відповідачами, які є її синами, договір дарування 52/100 ідеальних часток вказаного будинку. Позивач стверджує, що підписуючи договір дарування діяла під впливом помилки, адже вважала, що підписує договір довічного утримання та у випадку порушення його умов відповідачами, буде мати змогу його розірвати. У свою чергу відповідачами не було вчинено жодних дій, які б свідчили про виконання спірного договору, адже останні не отримали та не вимагали впродовж цих років ключі від будинку, не приїздили та не вчиняли жодних дій, які б свідчили про прийняття у власність спірного майна.

1.2. Позивач, стверджуючи, що діяла під впливом помилки, адже не усвідомлювала змісту правочину, що підписує, просила «Визнати недійсним договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_2 від 27 жовтня 2005 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Катюхою О. В. за реєстровим №7053».

ІІ. ПРОЦЕДУРА та ПОЗИЦІЇ СТОРІН

2.1. 18.09.2023 ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира відкрито провадження у справі №296/6467/23, справу вирішено розглядати в загальному позовному провадженні, призначено підготовче засідання на 14.11.2023. Задоволено клопотання позивача про витребування у приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Катюхи О.В. матеріали нотаріальної справи з посвідчення договору даруванняквартири за адресою; АДРЕСА_3 від 27 жовтня 2005 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Катюхою О.В. за реєстровим №7053.

2.2. 24.10.2023 на виконання вимог ухвали суду приватний нотаріус Катюха О.В. надіслав витребувані документи.

2.3. 20.02.2024 протокольною ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до судового розгляду.

2.4. 30.04.2024 у судовому засіданні допитані свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . ОСОБА_4 пояснила, що є сусідкою позивача та знає її близько тридцяти семи років. Старшого сина позивача ОСОБА_1 ніколи не бачила, а молодшого ОСОБА_3 бачила двадцять років тому.

Свідок ОСОБА_6 повідомила, що є сусідкою позивача та знайома з нею з 2000-х років. Свідку відомо зі слів позивача, що остання уклала договір з синами, за умовами якого сини будуть допомагати матері, оскільки позивач потребує допомоги, однак зі слів позивача був укладений зовсім інший договір.

2.5. 16.05.2024 позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_7 через підсистему «Електронний суд» направили до суду клопотання про підтримання позовних вимог та просили розгляд справи здійснювати за їх відсутності. Під час розгляду справи позов підтримали, просили задовольнити.

2.3. Відповідач ОСОБА_1 повідомлявся про розгляд справи шляхом направлення судової повістки, ухвали суду та матеріалів позовної заяви рекомендованими листами з повідомленням про вручення на адресу, зазначену в позовній заяві, які повернуто до суду із відміткою відділення поштового зв`язку «адресат відсутній за вказаною адресою».

2.4. У постанові Верховного Суду від 11.12.2018 у справі № 921/6/18 наведено позицію, що у разі якщо судове рішення про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою і повернуто поштою у зв`язку з посиланням, зокрема на відсутність (вибуття) адресата, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.

2.5. Відповідач ОСОБА_3 повідомлявся про розгляд справи шляхом публікації оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (https://court.gov.ua/sud0609/gromadyanam/vukluk_do/1560259/) та (

ІНФОРМАЦІЯ_1 . ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ та ДОКАЗИ НА ЇХ ПІДТВЕРДЖЕННЯ

3.1. Позивач ОСОБА_1 є матір`ю відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження НОМЕР_1 та НОМЕР_2 .

3.2. 10.10.2005 ОСОБА_3 уповноважив ОСОБА_8 прийняти в дар від ОСОБА_1 частку житлового будинку в АДРЕСА_3 , зареєструвати перехід права власності та договір дарування у відповідних державних органах, що підтверджується копією довіреності, посвідченої нотаріусом Астраханського нотаріального округу Російської Федерації Нуруллаєвою Е.Х. 10.10.2002 за №5663 (а.с.67).

3.3. 27.10.2005 дарувальниця ОСОБА_1 передала безоплатно у власність (подарувала), а обдаровувані ОСОБА_1 і ОСОБА_3 , від імені якого на підставі довіреності від 10.10.2005 за №5663 діяла ОСОБА_8 , прийняли у власність (прийняли в дар) в рівних частках кожний, належні дарувальниці 52/100 ідеальних частки у праві спільної часткової власності на житловий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_3 , що підтверджується копією договору дарування від 27.10.2005, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського нотаріального округу Катюхою О.В., зареєстрований в реєстрі за № 7053 (а.с.22-23, 65).

3.4. З 07.12.2005 за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстровано право приватної власності по 26/100 частки в будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 07.12.2005 (а.с.24).

3.5. У виписці із медичної карти амбулаторного хворого №261870 від 28.06.2023 зазначено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 перебуває на диспансерному обліку у сімейного лікаря з 1990 року та зверталася за медичною допомогою 15.08.2000, 19.04.2001, 23.10.2001, 18.03.2002, 09.01.2003, 29.03.2004, 30.09.2004, 16.02.2005 (а.с.11).

ІV. НАЦІОНАЛЬНЕ ЗАКОНОДАВСТВО, ЩО ПІДЛЯГАЄ ЗАСТОСУВАННЮ

4.1. Відповідно до статті 717 Цивільного кодексу України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

4.2. Згідно з частинами першою-третьою статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

4.3. Відповідно до вимог частини першої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

4.4. Договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови (статті 203, 717 Цивільного кодексу України).

V. ОЦІНКА СУДУ

5.1. Судом встановлено, що 27.10.2005 між ОСОБА_1 та відповідачами ОСОБА_1 і ОСОБА_3 , від імені якого діяла ОСОБА_8 , укладено договір дарування 52/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1 .

5.2. Згідно з пунктом 1.1 Договору дарувальниця тобто ОСОБА_1 , перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій та діючи добровільно, безоплатно передала у власність (подарувала), а обдаровані, тобто ОСОБА_1 та ОСОБА_3 прийняли у власність (прийняли в дар), в рівних частках кожний, належні дарувальниці 52/100 ідеальних частки у праві спільної часткової власності на житловий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_3 .

5.3. Відповідно до пункту 5.2 Договору дарувальниця та обдаровані, підтверджують, що цей договір не носить характеру удаваного та уявного правочину, що вони розуміють зміст цього договору, який прочитано ними особисто та самостійно, усвідомлюють правові наслідки укладання ними цього договору, їхні дії відповідають дійсним їхнім намірам створити для себе юридичні наслідки, і діють за власною волею без примусу.

5.4. 07.12.2005 на підставі вказаного договору дарування від 27.10.2005 зареєстровано право приватної власності за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 по 26/100 частки у вказаному нерухомому майні на кожного.

5.5. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

5.6. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

5.7. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

5.8. Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому.

5.9. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах.

5.10. Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

5.11. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України, в редакції, чинній на момент вчинення оспорюваного правочину).

5.12. Під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення.

5.13. Помилка, яка істотним чином впливає на формування волі сторони правочину, повинна існувати на момент його вчинення.

5.14. У постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року в справі № 6-93цс16 зазначено, що «якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

5.15. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

5.16. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими».

5.17. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

5.18. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 947/32485/20 зазначено, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)».

5.19. У постановах Верховного Суду від 15 вересня 2021 року в справі №161/17523/16-ц, від 26 жовтня 2021 року в справі 3447/2297/19 вказано, що: «наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, - суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі (іншому житлі) після укладення договору дарування. Виключно у разі встановлення цих обставин правила частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

5.20. Верховний Суд наголосив, що лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки. В іншому випадку усі правочини, укладені особами відповідного віку, стан здоров`я яких є поганим та які продовжили проживати у подарованому житлі, підлягали б визнанню недійсними, що призвело б до обмеження правочиноздатності такої категорії осіб, що порушувало б гарантії, проголошені в статті 21 Конституції України щодо рівності осіб у їх правах.

5.21. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

5.22. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

5.23. Суд на підставі поданих позивачем доказів дійшов висновку, що такі обставини як похилий вік позивачки, стан її здоров`я на час укладення договору, проживання у спірному будинку після відчуження, самі по собі не доводять помилку дарувальника щодо правової природи укладеного договору (дарування замість довічного утримання) і спрямованість волевиявлення на укладення договору довічного утримання. Суд бере до уваги, що позивач не надала належних та достатніх доказів про наявність помилки і спрямованість волевиявлення на укладення договору довічного утримання.

5.24. На момент укладення договору дарування в 2005 році позивачу було 63 роки, належних та допустимих доказів щодо наявності у позивача хронічних чи інших тяжких захворювань, які б давали підстави для її утримання, необхідності стороннього догляду та матеріального допомоги з боку відповідачів остання суду не надала. Надана світлокопія виписки із медичної карти амбулаторного хворого №261870 від 28.06.2023 не підтверджує наявності у позивача хвороб, чи такого стану здоров`я, який вимагає стороннього догляду, так як зміст записів у зазначеній виписці не можливо відтворити, а інших доказів на підтвердження таких доводів позивачем не надано, клопотань про витребування не заявлено. Таким чином, слід дійти висновку, що волевиявлення позивача при укладення договору дарування було вільним і відповідало внутрішній волі позивача. Позивач та обдаровані досягли згоди про всі істотні умови договору. Жодних доказів про те, що відповідачі зверталися до позивача з пропозицією укладання договору довічного утримання, і вона під впливом обставин погодилася, позивачем не надано.

5.25. Окрім іншого, суд враховує, що відповідачі у справі є синами позивача, один з яких ОСОБА_3 уповноважив громадянку ОСОБА_8 виключно з метою прийняти в дар від матері ОСОБА_1 частку житлового будинку в АДРЕСА_3 , зареєструвати як перехід права власності так і договір дарування у відповідних державних органах, з чим позивач була обізнана, оскільки саме ОСОБА_8 підписала спірний договір дарування, як повноважна особа.

5.26. Наступна зміна свого рішення або ставлення до його наслідків в результаті переусвідомлення його значення для себе, що настали у майбутньому, тобто після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки станом на момент укладення оспорюваного правочину. Суд виходить з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації.

5.27. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

5.28. Враховуючи встановлені у справі обставини, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 не довела, що на момент укладення оспорюваного договору дарування вона помилялася стосовно правової природи укладеного нею правочину та існували обставини, які зумовлюють визнання договору дарування недійсним, оскільки, укладаючи цей договір, вона усвідомлювала його істотні умови і правові наслідки його укладення, у зв`язку з чим позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

VІ. РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

6.1. За правилами частини 1 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України у зв`язку із відмовою у задоволенні позову, понесені судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись статтями 76-80, 89, 141, 259, 263-265, 268, 273 Цивільного процесуального кодексу України, Корольовський районний суд міста Житомира,

У Х В А Л И В :

1. У задоволенні позову ОСОБА_1 , відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач:

ОСОБА_1 ,

місце проживання за адресою:

АДРЕСА_4

РНОКПП НОМЕР_3

Відповідачі:

(1) ОСОБА_2

місце реєстрації за адресою:

АДРЕСА_4

РНОКПП НОМЕР_4

(2) ОСОБА_3

останнє відоме місце реєстрації та проживання:

російська федерація, АДРЕСА_5

РНОКПП невідомий

Суддя Олена РОЖКОВА