Справа № 344/3756/24
Провадження № 22-ц/4808/1471/24
Головуючий у 1 інстанції Кіндратишин Л. Р.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів: Пнівчук О.В., Мальцевої Є.Є. секретаря Струтинської Д.В.,

з участю представника ТОВ «УМ Факторинг»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «УМ Факторинг» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,за апеляційною скаргою представника Товариства з обмеженою відповідальністю «УМ Факторинг» на заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 17 вересня 2024 року під головуванням судді Кіндратишин Л.Р. у м. Івано-Франківську,

в с т а н о в и в:

В лютому 2024 року ТОВ «УМ Факторинг» звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 17.02.2023 між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та ОСОБА_1 було укладено договір №3537144 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, а саме у розмірі 19 700 грн строком на 360 днів шляхом переказу на банківську картку. Зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,4 % від суми кредиту за кожен день користування - знижена процентна ставка та 2 % від залишку суми кредиту за кожен день стандартна процентна ставка.

ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» 10.11.2023 передало право вимоги за вказаним договором ТОВ «УМ Факторинг».

Оскільки відповідачка своєчасно не повернула кредитні кошти в сумі 19 700 грн та не сплатила нараховані відсотки в розмірі 141 840 грн (19 700 грн * 2 %*360) у неї виникла заборгованість в сумі 161 540 грн.

Просило стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «УМ Факторинг» заборгованість у розмірі 161 540 грн.

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 17 вересня 2024 року задоволено частково позов ТОВ «УМ Факторинг».

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «УМ Факторинг» 19 700 грн заборгованості за тілом кредиту за договором №3537144 від 17.03.2023, що укладений з ТОВ «УМ Факторинг».

Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ТОВ «УМ Факторинг» 369, 11 грн судового збору та 731, 40 грн витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги.

У іншій частині позовних вимог відмовлено.

У апеляційній скарзі представник ТОВ «УМ Факторинг»посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

Зазначає, що не погоджується з рішенням суду та оскаржує його в незадоволеній частині позовних вимог, щодо стягнення відсотків в сумі 141 840 грн, судового збору 2658,89 грн та 5268,60 грн витрат на правничу допомогу.

Апелянт не погоджується з висновком суду про те, що у реєстрі прав вимоги зазначено тільки сума кредиту за договором як ідентифікуюча ознака, а не сума яка відступається.

Не погоджується з висновком суду про те, що ТОВ «УМ Факторинг» не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ТОВ «УМ Факторинг» відповідно до договору факторингу перейшло право вимоги за вищевказаним кредитним договором у розмірі 161 540 грн.

Апелянт вважає, що такі висновки суду є помилковими.

Оскільки внаслідок укладення договору факторингу між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та ТОВ «УМ Факторинг» відбулась заміна сторони за договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту, а тому ТОВ «УМ Факторинг» набуло усіх прав та обов`язків сторони цього договору.

За таких умов, суд помилково дійшов висновку про часткове відступлення прав вимоги за кредитним договором.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції надав помилкову оцінку та неправильно визначив юридичні наслідки укладення договору факторингу, оскільки наслідком укладення договору факторингу є заміна сторони у зобов`язанні, проте суд витлумачив ці правовідносини як просте відступлення права вимоги.

Апелянт зазначає, що судом не враховано та не застосовано до спірних правовідносин положення ст.514 ЦК України.

Вважає, що ТОВ «УМ Факторинг» є таким, що набуло усі права кредитора за спірним кредитним договором, а висновки суду першої інстанції про часткове набуття цих прав є юридично неспроможними, так як не підкріплені нормою матеріального права.

Виключивши можливість нарахування та примусового стягнення відсотків за кредитним договором як кредитору, суд першої інстанції втрутився у сферу майнових інтересів позивача чим суттєво звузив обсяг майнового права, набутого ним на законних підставах.

Тобто договір на підставі якого виникла заборгованість у відповідачки перед ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА», а в подальшому перед ТОВ «УМ Факторинг» є кредитним договором, який передбачає нарахування відсотків за користування коштами і розмір цих відсотків був чітко в ньому вказаний. Також договір передбачав строк на який надавалися кредитні кошти й відповідно нарахування відсотків за їх користування.

Підписавши кредитний договір позичальник засвідчив, що погодився на отримання у кредит коштів саме на умовах, що визначені договором.

Судом першої інстанції не надано належним чином правову оцінку такому доказу, як договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту укладеного між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та відповідачкою, у якому вказано, що грошові кошти надавалися відповідачці на платній основі й нарахування відсотків за ним було чітко обумовлено умовами договору, який був підписаний нею.

Апелянт вважає, що суд, навівши всі обставини справи, які відповідають наявними доказам, ухвалив необґрунтоване рішення про відмову в стягненні з відповідачки відсотків за користування кредитом.

Просить рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками в сумі 141 840 грн та стягнення понесених позивачем судових витрат у розмірі 3028 грн та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 6000 грн.

Учасники справи правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися, що відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Представник ТОВ «УМ Факторинг», який приймав участь у справі в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу підтримав з мотивів наведеній у ній.

ОСОБА_1 в засідання апеляційного суду не з`явилася, хоча була належним чином повідомлена про день, час і місце слухання справи.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за її відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ТОВ «УМ Факторинг», перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, ураховуючи таке.

Встановлено, що 17.03.2023 між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та ОСОБА_1 було укладено договір № 3537144 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, відповідно до умов якого Товариство зобов`язується надати клієнту грошові кошти в гривні на умовах строковості, зворотності, платності, а Клієнт зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені Договором. Сума кредиту складає 19 700 грн.

Пунктом 1.3. Договору визначено, що строк кредиту 360 днів.

Відповідно до п. 1.4 сторони погодили, що стандартна процентна ставка становить 2% на день та застосовується у межах строку кредиту, що зазначений у п. 1.3. Договору. Такий договір підписано електронним підписом.

Між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА»та ТОВ «УМ Факторинг» 10.11.2023 укладено договір факторингу №10112023, відповідно до вимог якого ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА»передає за плату, а ТОВ «УМ Факторинг» приймає належні ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами вказаними у реєстрі боржників між «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» і боржниками.

Згідно п.п.2.1 Договору факторингу, клієнт зобов`язується відступити Фактору Права вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги, а Фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату на умовах, визначених цим Договором.

Відповідно до п.п.4.1 Договору факторингу, право вимоги переходить від Клієнта до Фактора після підписання ними відповідного Реєстру прав вимог, по формі встановленій у відповідному Додатку.

За п. 4.2. всі суми, що наводяться в Реєстрі прав вимог, зазначаються в Національній валюті України гривні, станом на дату підписання Сторонами такого Реєстру прав вимог.

Стороною позивача надано два різні витяги з Реєстру прав вимоги, а саме без зазначення суми, яка була відступлена, так із її зазначенням. Відтак, судом було витребувано повний Реєстру прав вимоги.

Так, відповідно до Реєстру прав вимоги № 1 від 10.11.2023 до ТОВ «УМ «Факторинг» від ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА»перейшло право грошової вимоги за кредитним договором №3537144, боржником за яким є ОСОБА_1 .

Згідно копії Реєстру прав вимог №1 від 10.11.2023 вбачається, що до позивача за договором факторингу перейшло право вимоги щодо заборгованості відповідачки в розмірі 19 689,99 грн (а.с.110).

Згідно з п.5 ч.1 ст. 3 Закону України «Про електрону комерцію» електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Частина 5 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

За змістом статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина 4 статті 203 ЦК України).

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина 2 статті 639 ЦК України).

Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути змінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно до ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із вимогами чинного законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можливе на будь-якій стадії цивільного процесу.

Згідно зі статтею 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Відповідно до статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події.

У таких випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

Згідно з статтею 1080 ЦК України презюмується дійсність договору факторингу незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження.

За правилом статті 1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом.

Отже, за змістом наведених положень закону заміна кредитора на фактора не означає звільнення боржника від обов`язку виконати зобов`язання, а лише надає боржникові право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце та у випадку, коли таких доказів не надано, виконати зобов`язання на рахунок первинного кредитора.

Задовольняючи частково позов ТОВ «УМ Факторинг», суд першої інстанції дійшов висновку, що з відповідачки на користь позивача слід стягнути заборгованість за основним боргом за договором в сумі 19 700 грн, яка була відступлена, а в іншій частині вимоги позивача не підлягають задоволенню через безпідставність та недоведеність. Позивачем не було надано жодних належних розрахунків заборгованості відсотків ОСОБА_1 , перед первісним кредитором, які б перейшли до ТОВ « УМ Факторинг».

Щодо розподілу судових витрат, то питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

За змістом ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судом першої інстанції задоволено позовні вимоги на суму 19 700 грн, а позивач просив стягнути з відповідача 161 540 грн.

Оскільки, суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, тому на користь позивача з відповідача підлягають стягнення витрат по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог в розмірі 369,11 грн (3028:100%*12.19%).

Щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу, то судом встановлено, що на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу представником позивача надано договір про надання правової допомоги №15/12/2023, терміном до 31.12.2024, акт обсягу наданої правової допомоги №64 до вказаного договору з адвокаткою Судейкіною І.В. від 08.12.2023, де зазначено про консультацію клієнта вартістю 1 000грн, підбір законодавства на суму 1 000 грн, підготовку позовної заяви на суму 4 000 грн; платіжне доручення АТ «Райффайзен Банк» № 640 від 20.12.2023 про оплату 6 000 грн ТОВ «УМ «Факторинг» - Судейкіній І.В .

Враховуючи положення ст. 141 ЦПК України і виходячи з принципу пропорційності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що з відповідача на користь позивача понесені витрати на правничу допомогу, слід стягнути у сумі 731,40 грн.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Доводи апелянта, щодо незгоди з висновком суду про те, що у реєстрі прав вимоги зазначено тільки сума кредиту за договором як ідентифікуюча ознака, а не сума яка відступається є необґрунтованою.

На підставі досліджених доказів суд першої інстанції встановив, що ТОВ «УМ Факторинг» відповідно до договору факторингу № 10112023 від 10.11.2023 набуло прав кредитора ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» у зобов`язанні договором № 3537144 про надання споживчого кредиту, боржником за яким є ОСОБА_1 на загальну суму заборгованості саме на суму 19 689, 99 грн за основним боргом.

У реєстрі зазначено суму кредиту за договором, однак не суму яка відступається, оскільки ТОВ «УМ Факторинг» не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ТОВ «УМ Факторинг» відповідно до договору факторингу перейшло право вимоги за кредитним договором у розмірі 161 540 грн, яка складається: 19 700 грн - сума кредиту, 141 840 грн заборгованість за відсотками (360 днів*2%*19 700 грн), що суперечить вимогам п. 4.2 Договору факторингу від 10 листопада 2023 року, відповідно до умов якого відступлення прав вимоги наводяться в Реєстрі прав вимоги з зазначенням сум в Національній валюті станом на дату підписання сторонами такого реєстру.

Вищенаведеним спростовуються доводи апелянта, що ТОВ «УМ Факторинг» надано належні та допустимі докази, що до ТОВ «УМ Факторинг» згідно договору факторингу перейшло право вимоги за кредитним договором у розмірі 161 540 грн.

Доводи апелянта про те, що судом першої інстанції не надано правову оцінку такому доказу, як договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту укладеного між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» є необґрунтованими.

Судом надано належну оцінку договору № 3537144 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, однак з врахуванням того, що до ТОВ «УМ Факторинг» не перейшло право вимоги за кредитним договором у розмірі 161 540 грн, тому з відповідачки на користь позивача стягнуто заборгованість за основним боргом за договором в сумі 19 700 грн, яка була відступлена.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів апеляційного суду дійшла переконання, що оскаржуване рішення судом першої інстанції постановлене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, тому його слід залишити в силі. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності і обґрунтованості. Підстав для його скасування з мотивів, наведених у скарзі, не встановлено.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частиною першою зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянта.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «УМ Факторинг» залишити без задоволення.

Заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 17 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 листопада 2024 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: О.В. Пнівчук

Є.Є. Мальцева