ОЧАКІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 483/236/24
Провадження № 2/483/193/2024
РІШЕННЯ

Іменем України

12 червня 2024 року м. Очаків

Очаківський міськрайонний суд Миколаївської області у складі:

головуючої судді Рак Л.М.,

за участю секретаря Гречки С.Є.,

позивача ОСОБА_1

представника відповідачки ОСОБА_2 адвоката Корця С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звільнення від заборгованості по аліментам та зменшення розміру аліментів на утримання дитини, -

В С Т А Н О В И В :

19 лютого 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області з позовом до ОСОБА_2 про звільнення від заборгованості по аліментам та зменшення розміру аліментів на утримання дитини. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що згідно з рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 вересня 2020 року, з нього стягуються аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно починаючи з 17 липня 2020 року і до повноліття дитини. З моменту стягнення аліментів він сплачував аліменти, однак був звільнений з роботи у зв`язку з початком повномасштабного вторгнення рф. 04 квітня 2023 року він влаштувався на роботу на посаду сторожа в ТОВ СВП «Очаківське», його заробітна плата становила 5514 грн. 25 коп., інших доходів він не має та не має нерухомості. 02 січня 2024 року він отримав постанову державного виконавця від 15 грудня 2023 року про звернення стягнення на заробітну плату, стипендію та інші доходи боржника відповідно до якої з нього буде здійснюватися відрахування у розмірі 70% доходів щомісячно, з яких: 25% - поточні аліменти на утримання дитини та 45% до погашення загальної суми заборгованості за виконавчим провадженням, що становить 41569 грн. 35 коп. Він отримував заробітну плату в розмірі 5514 грн. 25 коп. на місяць, та після відрахування 70% він не зміг би забезпечити себе, оскільки на його утриманні також перебувають цивільна дружина та непрацездатна матір ОСОБА_4 1960 року народження, яка є пенсіонеркою, часто хворіє та потребує сторонньої допомоги. Крім того, стан його здоров`я погіршився у зв`язку з отриманням поранення в 2014 році під час виконання завдання в антитерористичній операції в Донецькій та Луганській областях, та починаючи з 2019 року він перебуває на обліку невролога із діагнозом ДДЗХ, поперековий остеохондроз, больовий і корінцевий синдроми. На теперішній час хвороба прогресує та значно ускладнює його фізичний стан. Посилаючись на те, що він не в змозі платити визначений судом розмір аліментів, а саме частку з усіх видів заробітку (доходу) та сплатити заборгованість по аліментам в сумі 41569 грн. 35 коп., просив звільнити його від сплати заборгованості по аліментам та зменшити розмір аліментів на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 1/4 частини до 1/6 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття.

Ухвалою від 01 квітня 2024 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження.

30 квітня 2024 року представником відповідачки ОСОБА_2 адвокатом Корцем С.В. до суду надано відзив на позовну заяву, в якому представник посилаючись на недоведеність позовних вимог позивача просив в задоволенні позову відмовити.

Ухвалою від 01 травня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач підтримав заявлені вимоги у повному обсязі.

Представник відповідачки в судовому засіданні в задоволенні позовних вимог просив відмовити в повному обсяз посилаючись на те, що доказів, щодо обґрунтування позовних вимог позивачем не надано.

Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, суд дійшов такого.

Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 вересня 2020 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , стягнуто аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно починаючи з 17 липня 2020 року і до повноліття дитини (а.с. 23).

15 грудня 2023 року головним державним виконавцем Очаківського відділу державної виконавчої служби у Миколаївському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Мінестерства юстиції (м. Одеса) було винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, стипендію та інші доходи боржника від відповідно до якої звернуто стягнення на доходи ОСОБА_1 та постановлено здійснюватися відрахування у розмірі 70% доходів щомісячно, з яких: 25% поточні аліменти на утримання дитини, 45% до погашення загальної суми заборгованості за виконавчим провадженням, яка складає 41569 грн. 35 коп. (а.с. 22-23).

Статтею 180 СК України встановлено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Згідно з ч. 4 ст. 195 СК України розмір заборгованості по аліментам обчислюється державним виконавцем, а у разі спору судом.

Відповідно до ч. 3 ст. 194 СК України, заборгованість за аліментами, які стягуються відповідно до статті 187 цього Кодексу, погашається за заявою платника шляхом відрахувань з його заробітної плати, пенсії, стипендії за місцем їх одержання або стягується за рішенням суду. В свою чергу ст. 187 СК України визначає порядок відрахування аліментів на дитину за ініціативою платника, тобто за його заявою, а не на підставі рішення суду.

Згідно зі ст.197 СК України, з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів суд може відстрочити або розстрочити сплату заборгованості за аліментами. За позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Постановою Пленуму Верховного суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» також передбачено, що суд може за передбачених статтею 197 Сімейного кодексу України умов повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості.

Таким чином, повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише у випадку, коли заборгованість виникла у зв`язку із його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Вказана правова норма не встановлює конкретного, вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення (повного або часткового) від сплати заборгованості за аліментами. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. Повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом. За наявності встановлених судом обставин, що мають істотне значення, платник аліментів може бути повністю або частково звільнений від сплати заборгованості за ними на підставі судового рішення. Тобто з аналізу даної правової норми вбачається, що питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд.

При цьому, слід звернути увагу на те, що у такий спосіб законодавцем визначено право, а не обов`язок, суду звільнити платника аліментів від сплати заборгованості. При вирішенні аналогічних спорів необхідно виходити з інтересів дитини (дітей), оскільки аліменти за рішенням суду присуджені на утримання дитини (дітей) з метою забезпечення достатнього матеріального рівня її життя.

В обґрунтування позовних вимог про звільнення від сплати заборгованості по аліментам та зменшення розміру аліментів на утримання дитини позивач зазначив, що його було звільнено з роботи у зв`язку з початком повномасштабного вторгнення рф, тому виникла заборгованість по сплаті аліментів, 04 квітня 2024 року він знов влаштувався на роботу сторожем в ТОВ СВП «Очаківське» (а.с. 18), однак мав там низьку заробітну плату, також посилався на стан здоров`я, оскільки мав поранення, які отримав під час виконання завдання в антитерористичній операції в Донецькій та Луганській областях (а.с. 11, 13-15, 21), а також, що на теперішній час він перебуває у скрутному матеріальному стані.

Як вбачається з довідки № 120 від 02 грудня 2022 року виданої КНП «Очаківська багатопрофільна лікарня» Очаківської міської ради. ОСОБА_1 дійсно перебував на стаціонарному лікуванні з 23 листопада 2022 року по 02 грудня 2022 року (а.с 24).

Згідно з копією довідки № 10/01 від 18 січня 2024 року виданої КНП «Куцурубський центр первинної медико-санітарної допомоги» ОСОБА_1 звертався за медичною допомогою до сімейного лікаря та невропатолога, пройшов курс лікування (а.с. 21).

Отже доказів тривалої реабілітації від хвороби та призначене у зв`язку з цим лікування, позивачем не надано.

Крім того, як на підставу звільнення від сплати заборгованості по аліментам, позивач зазначає важкий матеріальний стан та перебування у нього на утриманні цивільної дружини та матері пенсіонерки. Однак, будь-яких доказів щодо неможливості працевлаштуватися на роботу цивільною дружиною або перебування на його утриманні матері, позивачем не надано. До того ж тяжкий матеріальний стан платника аліментів може бути підставою для відстрочення або розстрочення сплати заборгованості по аліментам, проте таких вимог позивачем заявлено не було.

Таким чином, зазначені позивачем у позовній заяві доводи не можуть розцінюватись судом як обставини, що мають істотне значення. Крім того, лікування позивач проходив в листопаді 2022 року та в січні 2024 року, а заборгованість по аліментам утворилася раніше.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789XII (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини. Обов`язок виховувати та розвивати дитину найважливіший обов`язок матері і батька. Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно зі статтями 7, 155 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини.

Щодо вимог про зменшення розміру аліментів, що стягуються, суд зазначає наступне.

Статтею 51 Конституції України та статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частиною 3 статті 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі, рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» № 2037-VІІІ від 17 травня 2017 року, який набрав чинності 08 липня 2017 року, збільшений мінімальний розмір аліментів на одну дитину, який не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, і відповідно внесені зміни до частини 2 статті 182 Сімейного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 192 Сімейного кодексу України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

У статті 192 СК України закріплено вичерпний перелік обставин, які можуть бути підставою для зміни розміру аліментів.

Отже, зменшення розміру аліментів можливе при настанні певних умов.

Під зміною сімейного стану розуміється з`явлення у сім`ї платника або одержувача аліментів осіб, яким вони за законом зобов`язані надавати утримування і які фактично знаходяться на їх утриманні. Утримання інших осіб впливає на матеріальне становище утримувача.

Зміна законодавцем мінімального розміру аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на одну дитину, не є підставою для зміни розміру аліментів відповідно до ст. 192 СК України.

Суд не визначає мінімальний розмір аліментів на одну дитину, оскільки такий визначено законом. Визначаючи розмір аліментів, суд враховує, що їх розмір на одну дитину не може бути меншим, ніж визначено законом (ч. 2 ст. 182 СК України).

Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст. 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст. 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст. 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).

Розмір аліментів і спосіб стягнення аліментів може бути визначений судом з урахуванням фактичних обставин справи, які встановлені судом та на які посилався позивач. При цьому право застосування норми закону належить виключно суду.

Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13.

Крім того, позивачем в обґрунтування своїх позовних вимог щодо зменшення розміру аліментів зазначено його перебування на теперішній час у скрутному матеріальному стані.

Разом з тим, така обставина не є підставою для врахування при визначенні розміру аліментів в розумінні ст. 182 СК України.

Нормами ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Таким чином, позивачем жодним чином не доведено підстав для зменшення розміру аліментів, які стягуються з нього в мінімальній частці від доходу передбаченого законом.

Вирішуючи заявлені вимоги, суд повно та всебічно дослідивши обставини справи і наявні у ній докази, приходить до висновку, що на виконання вимог статей 12, 81 ЦПК України позивач не надав суду допустимі та належні докази, про те, що його матеріальний або сімейний стан унеможливлює виплату ним аліментів на утримання дитини в розмірі 1/4 частини зі всіх видів його заробітку (доходів) до досягнення дитиною повноліття, що могло б бути підставою для зменшення розміру аліментів, визначеного рішенням суду.

За встановлених обставин, позовні вимоги в частині зменшення розміру аліментів на утримання дитини задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем не доведені підстави для звільнення його від сплати заборгованості по аліментам та зменшення розміру аліментів, тому у задоволенні позову слід відмовити.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує вимоги п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК, за змістом яких у разі відмови у задоволенні позову судові витрати, зокрема судовий збір, покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 259, 263-265 ЦПК України,

В И Р І Ш И В :

У задоволенні цивільного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звільнення від заборгованості по аліментам та зменшення розміру аліментів на утримання дитини, відмовити повністю.

Судові витрати віднести на рахунок позивача.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 20 червня 2024 року.

Головуючий: