Справа № 643/9196/24
Провадження № 2/643/4251/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.11.2024 року Московський районний суд міста Харкова у складі: головуючого судді Майстренко О. М., за участі секретаря судового засідання Нікітенко В.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики та відсотків за користування коштами протягом строку дії договору позики, -

ВСТАНОВИВ:

16.08.2024 року адвокат Гринченко Т. М., яка діє в інтересах позивача ОСОБА_1 , звернулась до Московського районного суду м. Харкова з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики та відсотків за користування коштами протягом строку дії договору позики.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 06.10.2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір строкової позики, відповідно до умов якої позикодавець ОСОБА_1 надав грошові кошти у позику ОСОБА_2 в розмірі 2 050 000 гривень (два мільйони п`ятдесят тисяч гривень), що станом на 06.10.2023 року становило 55 978 доларів США, на строк до 01.05.2024 року, а ОСОБА_2 зобов`язався повернути зазначені кошти в повному обсязі своєчасно та в строк до 01.05.2024 року, на підтвердження чого позичальником 06.10.2023 року складено розписку, яка підтверджує одержання позичальником вищезазначеної суми та містить зобов`язання по поверненню отриманих в позику грошових коштів. У визначений договором строк відповідач ОСОБА_2 взятих на себе зобов`язань не виконав, грошові кошти взяті в позику не повернув, спроби позивача врегулювати спір у досудовому порядку були безуспішними, спілкування з відповідачем не призводить до виконання ним взятих на себе зобов`язань, відповідач не вчинив жодної дії на реальне виконання зобов`язань, що стало підставою для звернення позивача до суду та стягнення суми позики в судовому порядку з боржника.

Позивач просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики від 06.10.2023 у розмірі 2 050 000 гривень (два мільйони п`ятдесят тисяч гривень), та відсотки за користування коштами за договором позики від 06.10.2023 на рівні облікової ставки НБУ за період з 06.10.2023 до 01.05.2024 (період дії договору позики) в розмірі 184 951 гривень 34 копійки (сто вісімдесят одна тисяча дев`ятсот п`ятдесят одна гривня 34 копійки) та судові витрати у розмірі 15 140 гривень 00 копійок, сплачені позивачем в якості судового збору за звернення до суду.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 19.08.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження з викликом сторін.

16.08.2024 року представником позивача, адвокатом Гринченко Т.М., разом з поданням позовної заяви було подано до канцелярії суду заяву про забезпечення позову, в якій заявник просить вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення заборони відчуження та заборони проведення будь-яких реєстраційних дій відносно майна, що належить на праві спільної часткової власності (1/2 частка) ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) .

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 19.08.2024 року заяву представника позивача, адвоката Гринченко Т. М., про забезпечення позову від 16.08.2024 задоволено.

22.08.2024 року представником Позивача, адвокатом Гринченко Т. М., було подано заяву про долучення до матеріалів справи № 643/9196/24 оригіналу боргової розписки від 06.10.2023 року (а. с. 53 ).

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 07.10.2024 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та відсотків за користування коштами протягом строку дії договору позики до судового розгляду по суті на 10-15 год. 24.10.2024 року.

07.11.2024 представником позивача, адвокатом Гринченко Т. М., подано до суду заяву про розгляд позовної заяви за відсутності позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката Гринченко Т.М., в якій також позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд позов задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату та час судового засідання, позиції щодо заявлених позовних вимог не висловлював, заяв по суті справи не подавав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Ураховуючи одночасне існування умов, передбачених ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд вирішив постановити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

У зв`язку з тим, що розгляд справи відбувався за відсутності сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши надані суду докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики та відсотків за користування коштами протягом строку дії договору позики підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути в тому числі і відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належним чином є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. ст.13,43,81 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, зобов`язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виникає спір.

Судом встановлено, що 06.10.2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір строкової позики, відповідно до умов якої позикодавець ОСОБА_1 надав грошові кошти у позику ОСОБА_2 в розмірі 2 050 000 гривень (два мільйони п`ятдесят тисяч гривень), що станом на 06.10.2023 року становило 55 978 доларів США, на підтвердження чого позичальником 06.10.2023 року складено розписку.

У розписці від 06.10.2023 закріплено зобов`язання відповідача ОСОБА_2 повернути зазначені грошові кошти в повному обсязі своєчасно в строк до 01 травня 2024 року. У разі недотримання цього строку, відповідач зобов`язався виплачувати пеню в розмірі трьох відсотків від суми неповернутого боргу на місяць. Розписка написана в присутності ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (паспорт НОМЕР_2 виданий Дзержинським РВ ХМУ УМВС України в Харківській області, 18.03.2008 р., зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ), який за змістом розписки підтвердив факт передачі грошових коштів.

Оригінал розписки від 06.10.2024 року міститься в матеріалах справи (а.с.53)

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

При цьому, факт отримання коштів в борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можна встановити, що відбулася передача певної суми коштів від позикодавця до позичальника з обов`язком повернення (Постанова Верховного Суду від 26 квітня 2022 року у справі № 753/1349/20, провадження № 61-14052 св21).

Розписка надана позивачем ОСОБА_1 про отримання в борг грошових коштів відповідачем ОСОБА_2 вказаним критеріям та вимогам відповідає в повному обсязі.

Виходячи з вимог статей 1046, 1047, 1049 ЦК України у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування цих положень закону суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Позивачем було надано суду та долучено до матеріалів справи № 643/9196/24 оригінал боргової розписки про отримання грошових коштів від 06.10.2023 року.

Зі змісту зазначеної розписки від 06.10.2023 року вбачається, що позикодавець виконав свої зобов`язання за договором позики, надавши позичальнику в борг грошові кошти в сумі 2 050 00 (два мільйони п`ятдесят тисяч) гривень, та визначено еквівалент даної суми у іноземній валюті, що станом на 06.10.2023 становить 55 978 (п`ятдесят п`ять тисяч дев`ятсот сімдесят вісім) доларів США.

Окрім цього за відомостями розписки, суд дійшов висновку, що розписка написана в присутності ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (паспорт серії НОМЕР_2 виданий Дзержинським РВ ХМУ УМВС України в Харківській області, 18.03.2008 року, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ), який підтверджує факт передачі грошей, та містяться підпис та данні ОСОБА_3 .

Таким чином, суд у визначеному чинним цивільним процесуальним законодавством порядку оцінив розписку від 06.10.2023 і дійшов висновку, що між сторонами дійсно виникли зобов`язальні правовідносини з договору позики.

Згідно із ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо), або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Положеннями ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно із частиною першої статті 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 липня 2021 року у справі № 266/37291/18-ц провадження

№ 61-96св21).

У ході судового розгляду судом не встановлено наявність у відповідача будь-яких перешкод для повернення суми боргу за договором позики, а також щодо відмови позивача прийняти виконання зобов`язання за договором позики.

Отже, у зв`язку з відсутністю доказів виконання відповідачем грошового зобов`язання за договором позики, суд задовольняє позовні вимоги про стягнення з відповідача основної суми грошового зобов`язання за договором позики у розмірі 2 050 000 (два мільйони п`ятдесят тисяч) гривень.

Щодо стягнення відсотків за користування грошовими коштами відповідачем в період дії договору позики.

Згідно ст. 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Положеннями ст. 533 ЦК України передбачено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Зі змісту розписки від 06.10.2023 року вбачається, що позикодавець виконав свої зобов`язання за договором позики, надавши позичальнику в борг грошові кошти саме в гривні, а саме в розмірі 2 050 000 (два мільйони п`ятдесят тисяч) гривень, та лише визначено еквівалент даної суми у іноземній валюті на момент надання позики в гривні, що станом на 06.10.2023 становило 55 978 (п`ятдесят п`ять тисяч дев`ятсот сімдесят вісім) доларів США.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з чинним законодавством гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

Облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні.

У випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування.

Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №464/3790/16-ц).

Зі змісту розписки від 06.10.2023, суд встановив, що грошові кошти в позику передавались в національній валюті гривні в розмірі 2 050 000 гривень, а тому нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ не суперечить вимогам пункту 2 частини першої статті 1048 ЦК України.

Судом встановлено, що виходячи зі змісту розписки від 06.10.2023 року, договір позики був укладений 06.10.2023 року із зобов`язанням повернути грошові кошти в строк до 01.05.2024, тобто строком на 7 місяців.

Договір позики може бути оплатним, тобто таким, що передбачає сплату процентів за користування сумою позики, або безоплатним - якщо виконання позичальником зобов`язання обмежується поверненням боргу.

Так, згідно із ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже, у ч. 1 ст. 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором.

Вказане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений.

Випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені в частині другій статті 1048 ЦК України. Визначене вказаною нормою правило про безоплатність договорів позики є імперативним і не може бути змінене за погодженням сторін.

Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №464/3790/16-ц).

Такі висновки щодо періоду стягнення процентів Велика Палата Верховного Суду зробила у Постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 та у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 14-318цс18.

Відповідно до висновку Верховного Суду у постанові від 09 лютого 2022 року у справі № 523/11575/16, провадження № 61-2893св19, зазначено якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. Тобто позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики на рівні облікової ставки НБУ лише у тому разі, якщо договір позики не передбачає інших умов.

У постанові від 25 травня 2021 року у справі № 149/1499/18 (провадження № 14-48цс21) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну сплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами договору строку надання позики (тобто за період правомірного користування нею). Після спливу такого строку чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право позикодавця нараховувати проценти за позикою припиняється. Права та інтереси позикодавця в охоронних правовідносинах (тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання) забезпечує частина друга статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18)).

Як вбачається зі змісту пред`явлених позивачем позовних вимог в частині щодо стягнення з відповідача процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, про їх стягнення з відповідача йдеться за період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг.

Підстав вважати, що укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договір позики є безпроцентним, у суду немає, оскільки сума позики 2 050 000 гривень перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а відтак, у розумінні частини другої статті 1048 ЦК України підстави вважати таку позику безпроцентною - відсутні.

З огляду на наведене вище, суд доходить висновку про обґрунтованість вимог позивача в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача відсотків за користування коштами за договором позики від 06.10.2023 року на рівні облікової ставки НБУ за період з 06.10.2023 року до 01.05.2024 року (період дії договору позики) в розмірі 181 951 гривень 34 копійки (сто вісімдесят одна тисяча дев`ятсот п`ятдесят одна гривня 34 копійки) про стягнення яких йдеться за період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг. Правильність проведеного позивачем розрахунку процентів за користування позиченими грошовими коштами судом перевірено.

Також Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.

Таким чином, у зв`язку із задоволенням позову та з урахуванням ст. 141 ЦПК України з відповідача стягується судовий збір, витрати по сплаті якого понесені позивачем і документально підтвердженні. Зокрема, згідно квитанції ID: 3368-8046-4981-4136 від 26.07.2024 року (а.с.11) позивачем було сплачено 15 140,00 грн. судового збору.

На підставі ст.ст. 2, 4, 13, 43, 76, 77, 81, 141, 223, 247, 265, 280 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву адвоката Гринченко Тетяни Миколаївни, що діє в інтересах позивача ОСОБА_1 до відповідача ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики та відсотків за користування коштами протягом строку дії договору позики задовольнити.

Стягнути з відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) на користь позивача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , (РНОКПП: НОМЕР_3 , АДРЕСА_3 ) заборгованість за договором позики, умови якого підтверджуються розпискою від 06.10.2023 року - в розмірі 2 050 000 гривень (два мільйона п`ятдесят тисяч) гривень.

Стягнути з відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) на користь позивача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , (РНОКПП: НОМЕР_3 , АДРЕСА_3 ) відсотки за користування коштами за договором позики від 06.10.2023 року на рівні облікової ставки НБУ за період з 06.10.2023 року до 01.05.2024 року (період дії договору позики) в розмірі 181 951 гривень 34 копійки (сто вісімдесят одна тисяча дев`ятсот п`ятдесят одна ) гривня 34 копійки.

Стягнути з відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) на користь позивача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , (РНОКПП: НОМЕР_3 , АДРЕСА_3 ) грошову суму в розмірі 15 140 гривень 00 копійок сплачені позивачем в якості судового збору за звернення до суду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивач має право оскаржити рішення суду в загальному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його оголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя Майстренко О.М.