Провадження № 2/638/5058/24
РІШЕННЯ

Іменем України

13 листопада 2024 року м. Харків

Дзержинський районний суд м. Харкова у складі

головуючого судді Тимченка А.М.,

за участю секретаря судового засідання Кондратюк І.В.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Ісаєнко Марини Олексіївни до ОСОБА_2 , третя особа- Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про розірвання шлюбу та визначення місця мешкання дитини,-

в с т а н о в и в:

У липні 2024 року ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Ісаєнко М.О. звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про розірвання шлюбу та визначення місця мешкання дитини, в обґрунтування якого зазначила, що 09 грудня 2011 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_2 . У шлюбі у позивачки з відповідачем народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спільне життя з відповідачем розладилось з причини різних поглядів на життя, сімейні стосунки, виховання дитини. Через це вже тривалий час, більше року, шлюбні відносини фактично припинені. Відповідач проживає окремо від сім`ї. Причиною цьому позивачка вважає відсутність порозуміння, яке виникло між ними протягом останнього року, різні погляди на сімейні цінності, такі як довіра, любов, бажання будувати відносини та працювати над ними, які повинні бути притаманні сім`ї. Позивачка і відповідач не підтримують шлюбні відносини, ні з боку відповідача, ні з її боку будь-яких дій які б свідчили про бажання зберегти сім`ю, налагодити стосунки, стати на шлях порозуміння - не зроблено. Кожен з подружжя бачить своє майбутнє окремо від іншого. Спільного господарства з відповідачем не ведуть. Шлюб носить формальний характер, а тому подальше спільне життя та збереження шлюбу буде суперечити їхнім спільним інтересам, у зв`язку з чим позивачка наполягає на його розірванні. Спору про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, на сьогоднішній день немає.

Спору про визначення місця проживання спільної з відповідачем дитини також немає, у зв`язку з чим, посилаючись на правову позицію Верховного Суду у постанові від 15 січня 2020 року по справі № 200/952/18, вважає за доцільне одночасно з розірванням шлюбу визначити місце проживання дитини разом з нею.

ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Ісаєнко М.О. просила суд розірвати шлюб, укладений між ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 , зареєстрований 09 грудня 2011 року Дзержинським відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 929; після розірвання шлюбу визначити місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з позивачкою ОСОБА_1 .

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_3 позовні вимоги визнав у повному обсязі, просив суд шлюб розірвати, після розірвання шлюбу залишити проживати неповнолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 26.08.2024 відкрито провадження у справі, справа призначена до розгляду в порядку загального позовного провадження з викликом сторін, призначено підготовче судове засідання. Зобов`язано Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради відповідно до положень ч. 5 ст. 19 СК України надати суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

21 жовтня 2024 року від Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради до суду надійшов щодо доцільності визначення місця проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , із матір`ю, ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 24 жовтня 2024 року підготовче провадження закрито, призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні, в яке викликано сторін.

В судове засідання учасники справи не з`явилися, позивач,, відповідач та представник третьої особи надали заяви, в яких просили справу розглянути за їх відсутністю.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав.

Судом встановлено, що 09 грудня 2011 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали шлюб, який був зареєстрований Дзержинським відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, про що було зроблено відповідний актовий запис № 929, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб, серія НОМЕР_1 , виданим Дзержинським відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції 09.12.2011 року.

ІНФОРМАЦІЯ_3 у сторін народився син ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_2 , виданим 17 травня 2016 р. Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, актовий запис про народження № 1748 від 17.05.2016.

Згідно з Витягом з Реєстру територіальної громади міста Харкова від 30.03.2024 місце проживання ОСОБА_1 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 .

Сторонами визнається та не підлягає доказуванню згідно з ч. 1 ст. 82 ЦПК України, що фактичні шлюбно-сімейні відносини подружжя припинені, сторони припинили ведення спільного господарства та проживають окремо, подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, сторони не бажають примиритися і строк для примирення їм не потрібен. Малолітній син сторін ОСОБА_3 проживає разом з матір`ю ОСОБА_1 , що, окрім визнання цієї обставини сторонами, також підтверджується Актом про фактичне проживання особи від 26.06.2024.

ОСОБА_1 працює в ТОВ «Еко-Флекс» на посаді начальника відділу збуту з 01.10.2014, за період з 01.03.2024 до 31.08.2024 її дохід за місцем роботи склав 481058,07 грн, що підтверджується довідкою заступника директора ТОВ «Еко-Флекс» від 26.09.2024 № 97.

Питання щодо доцільності визначення місця проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , із матір`ю, ОСОБА_1 , було розглянуто на засіданні Комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Харківської міської ради.

Департаментом служб у справах дітей Харківської міської ради надано Висновок № 406 від 18.10.2024 щодо доцільності визначення місця проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , із матір`ю, ОСОБА_1 , відповідно до якого на підставі наданих документів встановлено, що малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає разом із матір`ю, ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , де створені умови для проживання дитини. Мати дитини, ОСОБА_1 , психіатричних, у тому числі спричинених вживанням психоактивних речовин, протипоказань для визначення місця проживання дитини не має. Офіційно працевлаштована, має самостійний дохід. Відповідно до інформації товариства з обмеженою відповідальністю приватний заклад «Харківський ліцей «Хані Академія»» ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , навчається у закладі в третьому класі. Дитину до школи привозить і забирає мати. Всі рахунки сплачує мати, ОСОБА_1 . Відповідно до довідки комунального некомерційного підприємства «Міська дитяча поліклініка № 14» Харківської міської ради ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , спостерігається у закладі охорони здоров`я з народження. До поліклініки з питань стану здоров`я звертається мати дитини, ОСОБА_1 , вона ж виконує всі рекомендації та призначення лікаря.

Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, керуючись ст. 19, 150, 155, 164 Сімейного кодексу України, рекомендацією Комісії, в інтересах дитини, Департамент служб, як представник органу опіки та піклування, вважає доцільним визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю ОСОБА_1 .

Щодо позовних вимог про розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. ст. 21, 24 Сімейного кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану, який ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно ч. 1 ст. 55 Сімейного кодексу України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.

Частинами 3, 4 статті 56 Сімейного кодексу України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до ст.ст.110-112 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення.

Відповідно до частини 2 статті 104, частини 3 статті 105 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання, зокрема, за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Частиною 3 статті 109 Сімейного кодексу України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

Зважаючи на викладене, а також враховуючи положення ст. 24 СК України, згідно яких шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, суд приходить до висновку, що сторони сумісного господарства не ведуть, на примирення не згодні, шлюбно-сімейні відносини припинені, суд вважає що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить їхнім інтересам.

Таким чином, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про розірвання шлюбу.

Щодо позовних вимог про визначення місця проживання дитини з позивачкою, суд зазначає наступне.

Згідно із частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних, історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 15 січня 2020 року по справі № 200/952/18 висловив позицію що за загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач визнає позовні вимоги про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю.

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно зі ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Суд зазначає, що міжнародні та національні законодавчі акти не містять норм, які наділяли б будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, психологічний стан тощо. Найкращі інтереси дитини можуть залежно від їх характеру та серйозності перевищувати інтереси батьків.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

ЄСПЛ зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага, і для дотримання такої рівноваги особливу увагу необхідно приділити найважливішим інтересам дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04).

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

За змістом статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї.

Частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

У частині шостій вказаної статті зазначено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».

Висновок Департаменту служб у справах дітей ХМР №406 від 18.10.2024 року відповідає встановленим законом положенням щодо достатнього обґрунтування, а також вимогам, висловленим Верховним Судом у постанові від 14.02.2019 у справі №377/128/18, узгоджується з наявними в матеріалах справи доказами та дійсною волею дитини щодо проживання з батьком, тобто складений з урахуванням якнайкращих інтересів дитини.

За таких обставин у суду відсутні підстави вважати, що висновок є недостатньо обґрунтованим та суперечить інтересам дитини, а тому враховується судом при ухваленні рішення.

Крім того, при вирішенні даної справи судом враховано, що батько дитини ОСОБА_2 не висловив бажання, щоб дитина проживала разом з ним, а навпаки просив залишити проживати дитину разом з матір`ю позивачкою ОСОБА_1 , у зв`язку з чим визнав позовні вимоги у повному обсязі.

При вирішенні питання про прийняття визнання позову відповідачем, суд виходить з наступного.

Право відповідач визнати позов повністю або в частині позовних вимог закріплено у п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України.

Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Тобто, визнання позову відповідачем не є абсолютною підставою для задоволення позову і не покладає на суд безумовний обов`язок задовольнити позовні вимоги. Суд зобов`язаний прийняти визнання позову відповідачем виключно у разі, якщо таке визнання не суперечить закону та порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

За таких обставин, питання про визнання позову ОСОБА_2 судом вирішується через призму фактичних обставин справи, встановлених на підставі наявних в матеріалах справи доказів, та з урахуванням якнайкращих інтересів дитини.

Враховуючи фактичні обставини справи, зокрема проживання дитини разом з маті`рю, де їй створені належні умови для проживання, фізичного та духовного розвитку, належне виконання матір`ю своїх батьківських обов`язків, висновок органу опіки та піклування про доцільність проживання дитини разом з матір`ю, суд не вбачає підстав для відмови у прийнятті визнання відповідачем позову, оскільки, таке визнання позову не суперечить фактичним обставинам справи щодо наявності підстав для проживання дитини разом з матір`ю, не порушує права інших осіб, в тому числі дитини, у зв`язку з чим відповідає якнайкращим інтересам дитини.

З урахуванням викладеного, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, суд дійшов висновку про наявність підстав для визначення місця проживання дитини з матір`ю з огляду на те, що це відповідатиме найкращим інтересам дитини.

Суд наголошує, що статтею 157 Сімейного кодексу України передбачено, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею, а той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 142 ЦПК України та ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Позивачкою при зверненні до суду з цим позовом понесено судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1937,92 грн, що підтверджується відповідними квитанціями.

У зв`язку із викладеним, враховуючи, що відповідач визнав позовні вимоги повністю, суд вважає за необхідне повернути позивачці з державного бюджету суму сплаченого судового збору в розмірі 968,96 грн (50% від загального розміру судового збору) та стягнути з відповідача на користь позивачки суму сплаченого судового збору в розмірі 968,96 грн (50% від загального розміру судового збору).

Керуючись ст. 7, 10, 12, 13, 76, 81, 141, 142, 206, 223, 263-265, 273, 274, 354 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Ісаєнко Марини Олексіївни до ОСОБА_2 , третя особа- Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про розірвання шлюбу та визначення місця мешкання дитини - задовольнити.

Розірвати шлюб між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , громадянином України, та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , громадянкою України, зареєстрований 09.12.2011 року у Дзержинському відділі реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 929 від 09.12.2011 року.

Визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 968,96 грн (дев`ятсот шістдесят вісім гривень 96 копійок).

Зобов`язати Головне управління Державної казначейської служби України у Харківській області (, що розташоване за адресою: Україна, 61166, Харківська обл., місто Харків, вул. Бакуліна, будинок 18) повернути ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса місця проживання: АДРЕСА_2 , з державного бюджету 50% судового збору, сплаченого за квитанціями №0626-5215-0183-8206 від 09.07.2024 року на суму 968,96 грн та № 0483-9666-6891-0132 від 07.08.2024 на суму 968,96 грн, тобто по 484,48 грн за кожною квитанцією, а всього грошові кошти у розмірі 968,96 грн (дев`ятсот шістдесят вісім гривень 96 копійок).

Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи:

позивач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_2 ;

відповідач ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_3 ;

третя особа Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, , адреса: вул. Чернишевська, 55, м. Харків, 61002.

Суддя А.М. Тимченко