КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

Суддів: Болотова Є.В., Олійника В.І.,

секретар судового засідання: Дуб С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Борсуківської Катерини Олександрівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 20 червня 2024 року про закриття провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , зацікавлені особи: ОСОБА_2 , Служба у справах дітей та сім?ї Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, Військова частина НОМЕР_1 Міністерства оборони України, ОСОБА_3 про встановлення факту перебування малолітньої дитини на утриманні,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2023 року до Печерського районного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 із заявою в порядку окремого провадження, в якій просив суд встановити факт утримання ОСОБА_1 , як вітчимом, малолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування заяви зазначено, що ОСОБА_1 перебуває у шлюбі з ОСОБА_2 , що зареєстрований Печерським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_2 від 24.09.2021 poку.

Від зазначеного шлюбу, подружжя має спільну дитину, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження.

Кpім цього, у заявника, від попереднього шлюбу між заявником та ОСОБА_6 , перебуває на утриманні малолітній син, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження.

Також, у заявника фактично на утриманні перебуває малолітня дитина, донька дружини, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Таким чином на утриманні заявника фактично знаходиться три малолітні дитини, а саме ОСОБА_5 , ОСОБА_7 та ОСОБА_4 .

Наразі, у заявника виникла необхідність встановити факт перебування малолітньої дитини - ОСОБА_4 , на його утриманні з метою подальшого звільнення з військової служби у відповідності до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а саме задля підтвердження наявності на утриманні у заявника третьої дитини.

З огляду на вищевикладене, заявник звернувся до суду із заявою про встановлення факту утримання неповнолітньої дитини.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 20 червня 2024 року закрито провадження у справі.

Не погодившись з вказаною ухвалою, адвокат Борсуківська К.О., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, в якій просила її скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовані тим, що судом першої інстанції не враховано висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.01.2024 року у справі № 560/17953/21, та помилково закрито провадження у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, з тих підстав, що дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Вважає, що підстав для розгляду даної справи у порядку адміністративного судочинства відсутні, також вважає, що питання у цій справі виникло з підстав необхідності встановлення факту, який має юридичне значення, що може спричинити в подальшому виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав відповідних осіб.

Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги також вказала, що у справі заявником не оскаржується жодне рішення суб`єкта владних повноважень в якості заінтересованих осіб, відповідно відсутні заявлені ним публічно-правові вимоги, що в свою чергу, на переконання скаржника, виключає віднесення цієї справи до юрисдикції адміністративних судів.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції керувався положенням п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України та обґрунтовував свої висновки тим, що заява ОСОБА_1 про встановлення факту перебування малолітньої дитини на утриманні підлягає судовому розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки встановлення цього факту не пов`язане будь-якими цивільними правами та обов`язками та за своїми правовими наслідками призведе до публічно-правових відносин заявника з державою.

Однак такі висновки суду не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено, що заявник ОСОБА_1 перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , зареєстрованого Печерським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_3 від 24.09.2021 року.

Подружжя має спільну дитину, ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження.

Крім цього, у заявника, від попереднього шлюбу між заявником та ОСОБА_6 , перебуває на утриманні малолітній син, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження.

Також, у заявника фактично на утриманні перебуває малолітня дитина, донька дружини, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Встановлено, що метою звернення ОСОБА_1 з заявою про встановлення факту перебування малолітньої дитини на утриманні є подальше звільнення останнього з військової служби у відповідності до підпункту «г» пункту 2 частини 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а саме задля підтвердження наявності на утриманні у заявника третьої дитини віком до 18 років.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Частинами першою, другою статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право.

Вирішуючи питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність. Оскільки чинним законодавством передбачено позасудове встановлення певних фактів, що мають юридичне значення, то суддя, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу. Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито - закриває провадження у ній.

Такі ж висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №320/948/18, від 18 грудня 2019 року у справі №370/2898/16.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21 зазначено, що: «Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів».

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне навести правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22.

Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно зі ст.15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.

У частині четвертій ст.15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (ст.164 СК України).

За таких обставин, із настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.

Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.

Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один з батьків самостійно їх виконує (пункти 73-74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23)).

Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Відповідно до частини 1 статті 268 СК України мачуха, вітчим зобов`язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу.

СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною 1 статті 15 СК України невідчужуваність сімейних обов`язків свідчить про неможливість повної відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо утримання дитини.

Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Аналізуючи зміст заяви та її вимоги, колегія суддів звертає увагу, що встановлення факту перебування на утриманні дітей віком до 18 років може мати негативні наслідки для батька дитини, потребує дослідження й врахування інтересів дітей.

У статті 165 СК України визначено перелік осіб, які мають право звернутися з позовом до суду про позбавлення батьківських прав. За частиною першою цієї статті право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають не лише один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває, а й орган опіки та піклування або прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Доведення факту утримання відчимом дітей своєї дружини пов`язане з встановленням обставин щодо невиконання батьком своїх батьківських обов`язків щодо утримання дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним з батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Тобто зазначений факт не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки у такому випадку завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини.

Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України невідчужуваність сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо утримання дитини, то факт утримання дітей відчимом може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними батьківських обов`язків. Інститут окремого провадження не може використовуватися для створення преюдиційних фактів з метою подальшого вирішення будь-якого спору про право .

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків закриваючи провадження керуючись п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, з тих підстав, що за предметом та можливими правовими наслідками цей потенційний спір може існувати у сфері публічно-правових відносин, оскільки вимога заявника фактично пов`язана з виникненням, зміною або припиненням особистих майнових прав батьків дитини, які закріплені в Сімейному кодексі України.

Також суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції помилково застосував правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2020 року у справі № 287/167/18-ц, провадження № 14-505цс19, з огляду на наступне.

Вирішуючи проблему єдності судової практики Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 січня 2024 року справа № 560/17953/21 (провадження № 11-150апп23) відступила від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах стосовно юрисдикції спору, які викладено у постанові Великої Палати від 30.01.2020 у справі № 287/167/18-ц (провадження № 14-505цс19), у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22.03.2023 у справі № 290/289/22-ц (провадження № 61-13369св22), вказавши, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, розглядаються у позасудовому та судому порядку. Рішення стосовно фактів, що мають юридичне значення, прийняті у позасудовому порядку, можуть бути оскаржені до судів адміністративної юрисдикції. Натомість, юридичні факти, які належать встановлювати в судовому порядку, вирішуються судами цивільної юрисдикції за правилами ЦПК України.

Також, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що неефективним є підхід до визначення юрисдикції спорів у судовому порядку про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в залежності від їх мети звернення та наявності у заявника певних цивільних прав та обов`язків, чи виникнення публічно-правових спорів із суб`єктами владних повноважень, оскільки це не сприятиме належному способу захисту порушеного права заявника, бо призведе до необхідності звертатися в суди різних юрисдикцій з доказуванням одних і тих же обставин, подій та фактів при поданні кожної позовної заяви.

Отже, постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції врахував висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, від яких Велика Палата Верховного Суду відступила у постанові від 18 січня 2024 року (справа № 560/17953/21, провадження № 11-150апп23).

Враховуючи вище викладене, суд першої інстанції на вказані вище вимоги закону та обставини справи належної уваги не звернув, внаслідок чого дійшов помилкового висновку, що питання не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства та закрив провадження у справі на підставі п. 1 ч.1 ст.255 ЦПК України.

Відповідно до статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, висновки суду не відповідають обставинам справи, ухвала суду постановлена з порушенням норм процесуального права, і підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 379 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Борсуківської Катерини Олександрівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 20 червня 2024 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено «14» листопада 2024 року.

Головуючий суддя Л.П. Сушко

Судді Є.В. Болотов

В.І. Олійник