Справа № 712/5067/24
Провадження № 2/712/1988/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 жовтня 2024 року м. Черкаси

Соснівський районний суд м. Черкаси у складі:

головуючого/судді - Троян Т.Є.

при секретарі Кеденко Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Черкаської міської ради, третя особа: ОСОБА_2 , про визнання права власності за набувальною давністю, -

В С Т А Н О В И В:

До Соснівського районного суду м.Черкаси звернувся ОСОБА_1 з позовом до Черкаської міської ради, третя особа: ОСОБА_2 , про визнання права власності за набувальною давністю, в якому просить суд визнати за ним право власності за набувальною давністю на 23/50 частини домоволодіння з відповідною частиною надвірних споруд за адресою: АДРЕСА_1 .

В обгрунтування позовних вимог позивач зазначає, що на підставі договору дарування частини житлового будинку від 14.10.2008 за реєстровим №5426 позивач отримав в дар 27/50 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Власником іншої частини домоволодіння, яка складає 23/50 був ОСОБА_3 (помер в квітні 1994 року) на підставі Договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки, посвідченого Першою Черкаською державною нотаріальною конторою 03.09.1960 №1-6529. З моменту отримання частини домоволодіння в дар від матері з 2008 року позивач ОСОБА_1 фактично почав проживати у даному домоволодінні разом із дружиною, користуючись всім будинком та надвірними спорудами. З вказаної дати жодних відомостей про нового власника частини домоволодіння або про правонаступників померлого ОСОБА_3 позивачу не відомо. Отже, йдеться про добросовісне безтитульне заволодіння частиною майна особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Позивач поводився з частиною нерухомого майна так само, як би з ним поводився власник, доглядав за ним проводив ремонтні роботи, використовував приміщення для власного побуту, проводив ремонтні роботі. Житловий будинок з моменту смерті співвласника ОСОБА_3 має один вхід, що підтверджує відкрите володіння всіма приміщеннями і спорудами. Давність володіння є безперервним та не втрачалось протягом усього строку починаючи з жовтня 2008 року, тобто складає 16 років. За вказаних підстав позивач вказує на наявність підстав для визнання за ним права власності за набувальною давністю на 23/50 частини домоволодіння з відповідною частиною надвірних споруд за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою судді Соснівського районного суду м.Черкаси від 25.04.2024 відкрито провадження в справі в порядку загального позовного провадження.

Представник Черкаської міської ради 06.08.2024 ОСОБА_4 скерувала до суду відзив на позовну заяву, просила відмовити у задоволенні позову з огляду на наступне: позивач достоменно знав, що у нього відсутні підстави для володіння чужим майном, а саме майном ОСОБА_3 . Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: - законний об`єкт володіння; - добросовісність володіння; -відкритість володіння; - давність володіння та його безперервність. Володіння позивачем спірним домоволодінням не є добросовісним в розумінні положень ст.344 ЦК України, оскільки останній знав, хто був власником майна, при цьому розумів, що не є власником спірного приміщення, а лише користується ним. В даному випадку відкритість та безперервність користування спірним майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього в силу ст.344 ЦК України.

Ухвалою судді Соснівського районного суду м.Черкаси від 19.09.2024 закрито підготовче провадження у справі.

В судовому засіданні позивач та його представник адвокат Степаненко О.М. позов підтримали, просили суд задовольнити заявлені позовні вимоги з підстав, зазначених у позові.

Представник відповідача Черкаської міської ради - Птуха В.І. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову з підстав, зазначених у відзиві.

Третя особа ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримала позовні вимоги.

Суд, вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, третьої особи, допитавши свідків та вивчивши матеріали справи, приходить до такого висновку.

Судом встановлено, що на підставі договору дарування від 14.10.2008 року ОСОБА_1 є власником 27/50 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Власником іншої частини будинку (23/50) був ОСОБА_3 на підставі Договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки, посвідченого Першою Черкаською державною нотаріальною конторою 03.09.1960 №1-652, зареєстрованого в КП ЧОО БТІ.

Згідно відповіді відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Черкаси, 03.05.1994 року складений актовий запис про смерть ОСОБА_3 № 1116.

Спадкова справа після смерті ОСОБА_3 не заводилася, про що свідчить витяг зі Спадкового реєстру №76793765 від 29.04.2024 року.

Отже, на момент розгляд справи власника спірної частки домоволодіння фактично немає.

Позивач разом із дружиною мешкає в цьому будинку з 2008 року, безперевно користується всім домоволодінням та надвірними спорудами, несе витрати по їх ремонту та комунальним послугам, утримує будинок.

Аналогічні відомості підтвердили в судовому засіданні свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

Таким чином, під час розгляду справи позивачем зазначено, а відповідачем не спростовано, що з 2008 року року позивач проживає у вказаному будинку, добросовісно володіє ним, відкрито та безперервно і користується більше десяти років. З вимогами про те, що він незаконно ним володіє і користується ніхто до нього не звертався, в тому числі і представники громади.

Отже, станом на момент вселення в будинок у 2008 році та початок володіння в тому числі і спірною часткою, позивачу не могло бути відомо, хто саме є власником частки майна, оскільки правонаступники після смерті ОСОБА_3 свої права на спадщину не заявили.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Згідно ч.1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Такі висновки суду узгоджуються з правовою позицією висловленою в п.п. 9, 11, 13, 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», що особа яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч. 3ст. 344 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 вказано, що правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

У подальшому ця правова позиція була неодноразово підтверджена та розвинута Верховним Судом. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.05.2019 у справі № 910/17274/17 зазначила, зокрема: правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме:

-наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт;

-законність об`єкта володіння;

-добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння;

-сплив установлених строків володіння;

-відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю;

-для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація) (п. 43);

-аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно дост. 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків;

-при вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом;

-володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном;

-крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього (п. 46);

-звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю;

-підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність;

-наявність у володільця певного юридичного титулу, володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник;

-володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності (п.п. 47, 55);

-якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності добросовісність заволодіння майном (п. 48);

-відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння;

-при цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння;

-володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник (п. 50);

-давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим; тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений уЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи; для нерухомого майна такий строк складає десять років (п. 52);

-набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності (п. 54).

Аналогічні правові позиції Верховний Суд висловив і в ряді інших своїх судових рішень, а в постанові від 28.04.2020 у справі № 552/1354/18 вказав також на те, що:

-за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено;

- позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування; не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Аналізуючи зазначені норми права та встановлені в судовому засіданні обставини підтверджені належними та допустимими доказами в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивач ОСОБА_1 добросовісно заволодів чужим майном, а саме 23/50 частини домоволодіння з відповідною частиною надвірних споруд за адресою: АДРЕСА_1 , відомості про власника якого, починаючи з 1994 року відсутні, і продовжує відкрито та безперервно ним володіти більше десяти років не маючи відповідних правових підстав, при цьому поводиться з вказаним нерухомим майном як власник.

Враховуючи, що позивачем доведено наявність сукупності обставин, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, а саме його добросовісне, відкрите та безперервне володіння нерухомим майном, відповідачем не надано належних доказів на спростування зазначених обставин, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню.

На підставі вищевикладеного та керуючись ЦК України, постановою Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 20 від 22.12.95 року, Конституцією України, ст. ст. 4, 76-89, 141, 258, 263-265, 268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України суд, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до Черкаської міської ради, третя особа: ОСОБА_2 , про визнання права власності за набувальною давністю задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності за набувальною давністю на 23/50 частини домоволодіння з відповідною частиною надвірних споруд за адресою: АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Черкаського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлений 11.10.2024 року.

Головуючий Т.Є.Троян