Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 листопада 2024 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

Головуючої судді - Бенца К.К.

при секретарі - Майор Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгород за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою Акціонерного товариства «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» в особі представника Киричук Г.М. до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач Акціонерне товариство «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» в особі представника Киричук Г.М. звернулося до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Мотивуючи свої позовні вимоги, позивач вказує на те, що між ПАТ «Банк Ренесанс Капітал» правонаступником якого є позивач та ОСОБА_1 , 21.10.2014 року було укладено кредитний договір № НОМЕР_2 на підставі якого відповідачу видано кредитну картку з лімітом 1000,00 грн. , який пізніше було збільшено до 44500,00 грн.

19.07.2016 року ПАТ «Банк Ренесанс Капітал» припинилося шляхом приєднання до ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк», який є правонаступником усіх прав та зобов`язань ПАТ «Банк Ренесанс Капітал».

Позивач зазначає, що ПАТ «Банк Ренесанс Капітал» виконало свої зобов`язання за кредитним договором № НОМЕР_2 від 21.10.2014 року. Однак, відповідач ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання щодо погашення суми отриманого кредиту та відсотків за користування кредитними коштами, у розмірі та строки визначені кредитним договором не виконує. ОСОБА_1 , порушувала терміни погашення кредиту і відсотків за користування кредитом.

Враховуючи, що відповідач не виконала належним чином своїх зобов`язань за кредитним договором, у зв`язку з чим у неї виникла заборгованість, яка станом на 01.12.2023 року перед позивачем по кредитному договору становить 72 424,90 грн., з яких: 47544,71 грн. - заборгованість за кредитом; 24880,19 грн. - заборгованість за процентами; 0 грн. - заборгованість за комісією.

Позивач зазначає, що 21.10.2019 між АТ ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» та ОСОБА_1 було укладено ще один договір №401, за яким останній було надано кредит у сумі 15 000,00 грн.

Однак, відповідач ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання щодо погашення суми отриманого кредиту та відсотків за користування кредитними коштами, у розмірі та строки визначені кредитним договором не виконує. ОСОБА_1 , порушувала терміни погашення кредиту і відсотків за користування кредитом.

Враховуючи, що відповідач не виконала належним чином своїх зобов`язань за кредитним договором №401 від 21.10.2019, у зв`язку з чим у неї виникла заборгованість, яка станом на 01.12.2023 року перед позивачем по кредитному договору становить 18386,17 грн., з яких: 9957,98 грн. - заборгованість за кредитом; 2,67 грн. - заборгованість за процентами; 8425,52 грн. - заборгованість за комісією.

Оскільки відповідач не виконала належним чином своїх зобов`язань за кредитним договором, у зв`язку з чим у неї виникла заборгованість, яка перед позивачем по кредитному договору від 21.10.2014 №9491 становить 72 424,90 грн., з яких: 47544,71 грн. - заборгованість за кредитом; 24880,19 грн. - заборгованість за процентами; 0 грн. - заборгованість за комісією ; та за кредитним договором від 21.10.2019 №401 становить 18386,17 грн., з яких: 9957,98 грн. - заборгованість за кредитом; 2,67 грн. - заборгованість за процентами; 8425,52 грн. - заборгованість за комісією , яку позивач просить стягнути на його користь з відповідача ОСОБА_1 .

Від відповідача 17.09.2024 року на адресу суду надійшов письмовий відзив відповідно до якого зазначила, що подані Позивачем документи містять виключно Договір карткового рахунку та договір страхування від 21.10.2014 року № НОМЕР_2 (п.2.1. Номер Договору карткового рахунку (Оферти)), який складається із трьох частин: 1.Інформація про клієнта, 2.Основні умови Договору карткового рахунку та 3.Договір страхування.

Вказує, що пропозиція укласти Договір карткового рахунку від 21.10.2014 року № НОМЕР_2 та інші матеріали, надані банком, не містять доказів того, що їй було видано платіжну картку та ПІН-код. Матеріали цивільної справи не містять доказів, чи мало місце пролонгування кредитної картки та її отримання.

Одночасно, Позивачем до матеріалів долучено виписки по рахунках № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 та № НОМЕР_1 , що не відповідає умовам Договору карткового рахунку, який є предметом позову. Згідно п.2.7 Договору визначено, що реквізити карткового рахунку, який їй належить за цим Договором, має наступні дані: № НОМЕР_3 , у АТ «БАНК РЕНЕСАНС КАПІТАЛ», МФО 380010, РНОКПП НОМЕР_11. Кому належать вищевказані виписки, Позивач не констатує, але вони точно не відповідають даним договору, який є предметом позовних вимог.

Таким чином, Позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження факту укладення 21.10.2014 року між ПАТ «Банк Ренесанс Капітал» і нею договору карткового рахунку, отримання платіжної картку та ПІН-код за договором, отримання нею у кредит коштів та порушення взятих на себе зобов`язань щодо повернення коштів.

Вказує,що Позивач зазначив, що 21.10.2019 року, між Позивачем та нею було укладено кредитний договір №401 на суму 15000 грн. Насправді, жодного договору, а тим паче кредитного, укладено не було, а була підписана між Позивачем і нею заява № 01 на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб.

Підписана обома сторонами заява містить відомості лише щодо споживчого кредиту в сумі 15000 грн., а також передбачає видачу карти МС World Pay Pass Debit Instant Issue, яка згідно даних сайту Позивача та Тарифів АТ "ПУМБ" на обслуговування фізичних осіб (додаються), є дебетовою картою, яка відкривається при видачі споживчого кредиту і не є кредитною картою з «кредитним лімітом».

Наголошує, що таким чином, позивач не має жодних юридичних підстав для пред`явлення будь-яких вимог за Договором карткового рахунку від 21.10.2014 року № НОМЕР_2, оскільки самостійно встановив та шляхом підписання заяви визнав, що всі попередні договори, в т.ч. Договір карткового рахунку від 21.10.2014 року № НОМЕР_2, укладені між нею та Позивачем були припинені (наголошує - формат заяви запропонований Позивачем і ним підписаний). А в позовній заяві Позивач використовує гру слів вказуючи поняття «Кредитний договір НОМЕР_2 від 21.10.2014 р. зі всіма змінами і доповненнями до нього», якого ні фактично, ні юридично не існує. І це підтверджується тим, що в документах до позовної заяви ні кредитного договору, ні змін до нього Позивачем не надано. Позивач маніпулює термінами, оскільки це не кредитний договір, а Договір карткового рахунку від 21.10.2014 року № НОМЕР_2 та Договір страхування до нього. Відповідно до чинного законодавства, чітко розмежовуються поняття оферти, кредитного договору та договору банківського рахунку. Єдиний кредитний договір, який був коли небудь укладений між мною та АТ «Банк Ренесанс Капітал», це кредитний договір № 1, який не є предметом позову.

Відповідач зазначає, що 21.10.2019 року була підписана між Позивачем і нею заява № 01 на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб. До вищезазначеної заяви їй було надано на ознайомлення Паспорт споживчого кредиту, який надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит. Договір про споживчий кредит їй надано не було і між нею та Позивачем його підписано не було. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування» Договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та/або супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг", а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про електронну комерцію"). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами.

Позивачем надана Публічна пропозиція на укладення Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (в редакції від 12 червня 2019 року), яка є pdf_документом, із сайту Позивача і не є навіть Договором про споживчий кредит, не містить мого підпису, а також не свідчить про дотримання форми такого договору.

До того ж, як свідчать скріншоти із сайту Позивача (додаються), Публічна пропозиція АТ «ПУМБ» на укладення Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, в редакції від 12 червня 2019 року (Рішення Правління АТ «ПУМБ» Протокол №760 від «11» червня 2019 р) взагалі не опублікована і не доступна для ознайомлення, публічні пропозиції доступні лише в редакції починаючи з 12.01.2020 року.

Вказує, що одночасно Позивачем не доведено, що кошти за заявою отримані саме нею. За заявою № 01 від 21.10.2019 року визначено, що спосіб надання Споживчого кредиту на загальні споживчі цілі це - банківський переказ на рахунок НОМЕР_4 в АТ «ПУМБ», код Отримувача НОМЕР_11, Отримувач ОСОБА_1 (пункт 7 Заяви). Приміткою нижче зазначено, що «При обранні способу надання Споживчого кредиту на загальні цілі шляхом банківського переказу, підписуючи цю Заяву, уповноважую Банк здійснити переказ суми Споживчого кредиту з цільовим призначенням на загальні споживчі цілі за реквізитами, зазначеними при визначенні способу надання Споживчого кредиту на загальні споживчі цілі.» Також даною заявою передбачено прохання про відкриття такого поточного рахунку № НОМЕР_4 у гривні та видається дебетова картка. Нижче дата відкриття рахунку 21 жовтня 2019 року. Натомість, як свідчить Платіжна інструкція № ТR.38365627.87928.8810 від 21 жовтня 2019 року, надана Позивачем на обґрунтування своїх позовних вимог, кошти в сумі були перераховані з рахунку № НОМЕР_5 (платником зазначена відповідач та вказаний її ІПН) на рахунок № НОМЕР_6 (де отримувачем також зазначена вона, але код отримувача НОМЕР_12). Жодний із даних рахунків їй не належав і не відкривався на її ім`я ні в межах умов даної заяви, ні на підставі інших документів. Так само Позивач у своїй письмовій вимозі (повідомленні), яку ніби то надсилав на її адресу, вказує борг за рахунком НОМЕР_6 номер договору 401 сума 18386,17 UAH. Хоча за Заявою брав на себе зобов`язання надати споживчий кредит банківським переказом на рахунок НОМЕР_4 в АТ «ПУМБ», код Отримувача НОМЕР_11, Отримувач ОСОБА_1 .

Вказане підтверджує тільки те, що якимось чином ОСОБА_1 , перерахувала кошти, ОСОБА_1 , виходить собі, з рахунку на рахунок. Однак, ні один, ні інший рахунки, ніколи їй не належали. Також навіть в призначенні платежу не вказано її ІПН, хоча він повинен бути зазначений, як код отримувача. Вважає, що рахунки вказані в платіжній інструкції не мають жодного відношення ні до неї, ні до документів, які вона підписувала.

Зазначає, що платіжне доручення де і платником, і одержувачем є вона, а жоден із рахунків їй не належить, не може свідчити про перерахування Позивачем коштів у вигляді споживчого кредиту та виконання зобов`язань зі сторони Позивача.

Окрім того вважає, що позивачем пропущено строк звернення до суду.

З огляду на викладена просить суд відмовити повністю в задоволенні позовних вимог щодо стягнення з ОСОБА_1 , на користь Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» (; вул. Андріївська, буд.4, м.Київ, 04070) заборгованість у сумі 90811,07 (Дев`яносто тисяч вісімсот одинадцять грн. 7 коп.) гривень та суми судових витрат за необґрунтованістю заявлених вимог. Щодо розгляду справи в її відсутності не заперечує.

23.09.2024 року на адресу суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, згідно якої зазначено наступне.

Банк не погоджується з викладеними у відзиві доводами. Щодо правовідносин між Банком і Відповідачем: 21.10.2014 Відповідач звернулася до Банку з метою отримання кредиту. Підтвердженням надання Відповідачу кредиту є: - Пропозиція укласти договори (оферта) від 21.10.2014 (надалі - Пропозиція копія додавалася до позовної заяви), яка була підписана Відповідачем. 21.10.2019 Відповідач звернулася до Банку з метою отримання кредиту. Підтвердженням надання Відповідачу кредиту є: - Заява на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб № 401 від 21.10.2019 (надалі - Заява, копія додавалася до позовної заяви), яка була підписана Відповідачем. Відповідач погодилася із запропонованими умовами кредитування, підписала Пропозицію і Заяву та фактично отримала кредитні кошти.

Зазначає, що розрахунки мають табличну форму та містять детальну інформацію відносно: - графіку повернення тіла кредиту та процентів з розбивкою на суми та конкретні календарні дати; - відомості щодо фактичної суми погашення Відповідачем кредиту з розбивкою на суми та конкретні календарні дати; - залишок непогашеної суми за кожним платежем. Жодним нормативним актом, у тому числі нормативно-правовими актами НБУ не затверджений зразок документу «Розрахунок заборгованості». Розробка такого роду документу віднесена до компетенції кожної банківської установи. Надані Відповідачу та Суду Розрахунки заборгованості є формою, встановленою Банком, мета якого - фіксування кредитної заборгованості клієнта-боржника з метою надання до суду при ініціюванні судового провадження. Відповідач не надала власних розрахунків з обгрунтуванням сум, погашених в рамках Пропозиції, Заяви та тих, що залишилися не сплаченими, відповідно не довела, що Розрахунки заборгованості Банка є невідповідними. Також Відповідач не надала доказів, які свідчать про погашення заборгованості. Надані Розрахунки заборгованості Банк вважає належним та допустимим доказом із врахуванням висновків Верховного Суду, викладених в постанові від 14.07.2020 року по справі № 367/4970/13-ц, постанові від 08.07.2020 року по справі №464/4985/15-ц, постанові від 02.07.2020 року по справі №753/16745/15-ц.

Зазначає, що виписка по рахунках/картах банка є належним та допустим доказом, що підтверджується Постановою ВГСУ від 13.11.2014 у справі № 908/4154/13 щодо надання Банком кредитних коштів клієнту, отримання і використанням таких кошів клієнтом, нарахування банком відсотків, комісії, пені, а також часткове погашення позичальником заборгованості за кредитним договором.

Відносно комісії зазначає наступне: Заява підписана 21.10.2019. На момент підписання Заяви вже діяв Закон України «Про споживче кредитування». Закон України «Про споживче кредитування» є спеціальним законом, який регулює кредитні правовідносини у сфері споживчого кредитування. Закон України «Про споживче кредитування» передбачає можливість включення у договір комісійної винагороди кредитодавця. Пунктом 4 частини 1 статті 1 «Визначення термінів» Закону України «Про споживче кредитування» встановлено, що до загальних витрат за споживчим кредитом відносяться: витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за супровідні послуги кредитодавця. Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом. До загальних витрат за споживчим кредитом включаються комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає можливість отримання кредитодавцем комісії за обслуговування кредитної заборгованості.

З огляду на викладене просив суд задовольнити позовні вимоги Банка у повному обсязі.

01.10.2024 року від відповідача ОСОБА_1 надійшло до суду запереченна на відповідь на відзив, згідно якого остання зазначила наступне.

Вказує, що позивач із пояснення до пояснення маніпулює термінами. Жоден її підпис не свідчить про укладення кредитного договору, а тим паче про фактичне отримання коштів. Обидва документи, на які посилається Позивач, не засвідчують укладання кредитного чи будь якого іншого договору між нею і Позивачем. І це підтверджується самим документами. П.8 Пропозиції укласти договори (оферта) від 21.10.2014, на яку посилається Позивач, констатує «Прийняття банком цієї Пропозиції до розгляду не тягне виникнення у Банку обов`язку по наданню мені кредиту на встановлених в цій Пропозиції умовах». Ні мій примірник, ні примірник Позивача (які долучені до матеріалів справи) не містить навіть підпису «Акцептовано Банком», печатки і дати.

Позивач не довів, що оферта від 21.10.2014 року акцептована попередником, а Позивач, як правонаступник, отримав її на баланс і має право пред`являти по ній вимоги. Виписки, надані Позивачем, не відповідають умовам оферти і містять реквізити рахунків, які не відповідають поданим документам. До того ж, оферта визначає строк користування овердафтом 60 місяців. Таким чином, термін сплив 21.10.2019 року. Позивач не надав жодних доказів того, що сторонами погоджено продовження строку користування чи якісь інші документи.

Зазначає, що довідка про збільшення кредитного ліміту видана по рахунку 5039, який не не відповідає Договору карткового рахунку від 21.10.2014 року № НОМЕР_2, він не відповідає випискам, наданих самим Позивачем. Згідно оскаржуваного Договору у неї повинен був бути один єдиний рахунок НОМЕР_2, виписки по якому суду не надано. А ті, що надані як докази ніби фактичного отримання коштів, містять реквізити рахунків, які їй не належать і не обумовлювалися жодним договором, офертою чи іншим документом. Рахунки вказані у виписках не належать їй, оскільки не відповідають умовам оферти, яка була нею підписана. Позивачем до матеріалів долучено виписки по рахунках № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 та № НОМЕР_1 , що не відповідає умовам Договору карткового рахунку, який є предметом позову.

Вважає, що посилання Позивача на правові висновки Верховного Суду є необґрунтованим з трьох причин. По-перше, виписки повинні бути надані із рахунків, які належать клієнту, а не з будь-яких рахунків. По-друге, виписки повинні відповідати вимогам чинного законодавства, містити відповідні реквізити та засвідчувати автоматизованість, а не ручний набір. По-третє, Позивачем не повністю вивчено правові висновки. Там вказано, що «виписка по картковому рахунку, що міститься в матеріалах справи, може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, яка повинна досліджуватися судом апеляційної інстанції у сукупності з іншими доказами». Позивачем не надано жодних доказів, які підтверджували перерахування коштів на її рахунок, видачу їй карти чи готівкових коштів, виписку по рахунку, який відповідає умовам Заяви та належав би їй за її умовами, навіть оскаржувані документи не підписані.

З огляду на викладене, просила суд відмовити повністю в задоволенні позовних вимог щодо стягнення з неї, ОСОБА_1 , на користь Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» (; вул. Андріївська, буд.4, м.Київ, 04070) заборгованість у сумі 90811,07 (Дев`яносто тисяч вісімсот одинадцять грн. 7 коп.) гривень та суми судових витрат за недоведеністю заявлених вимог.

Виклад позицій сторін по справі:

У судове засідання представник позивача не зявився. Згідно прохальної частини позовної заяви просив суд розгляд справи здійснювати за їх відсутності.

Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання повторно не з`явилася, хоча про час та місце розгляду справи неодноразово була повідомлена у встановленому законом порядку, згідно поданого відзиву просила суд розглянути справу без її участі.

Заяви, клопотання.

29.07.2024 року відповідач подала до суду клопотання про відкладення розгляду справи.

17.09.2024 року відповідач подала до суду відзив на позовну заяву.

23.09.2024 року представник позивача подав до суду відповідь на відзив.

01.10.2024 року відповідач подала до суду заперечення на відповідь на відзив.

В ході розгляду справи проведені наступні процесуальні дії:

Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03.07.2024 року відкрито провадження у справі та постановлено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження.

У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного.

За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5. даної статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи , а ч.6 що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власноїініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Відповідно до п.4 ч.3 ст.129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Фактичні обставини справи:

Судом встановлено, що 21.10.2014 року ОСОБА_1 підписала пропозицію укласти договір карткового рахунку та договір страхування (оферта), згідно з якою запропонувала АТ «БАНК РЕНЕСАНС КАПІТАЛ» та ПрАТ «УАСК «АСКА- ЖИТТЯ», від імені якого на підставі агентського договору діє банк, на умовах, зазначених в пропозиції, та у відповідності до чинних Правил добровільного страхування життя страховика №№ 003.2 від 30.12.2003 року, зареєстрованих Держфінпослуг 20.02.2004 року за № 0104189, укласти з нею договір карткового рахунку та в рамках якого відкрити картковий рахунок на її ім`я; випустити на її ім`я платіжну картку міжнародної платіжної системи Master Сard; встановити в момент укладення або протягом дії Договору карткового рахунку Ліміт Овердрафту та строк користування Овердрафтом в межах максимально погодженої суми , яка не перевищує 50 000 гривень; укласти з нею договір страхування на умовах зазначених в частині 3 цієї пропозиції.

21 жовтня 2014 року ОСОБА_1 підписала пропозицію про зміну договору, згідно з якою запропонувала АТ « БАНК РЕНЕСАНС КАПІТАЛ» внести зміни до кредитного договору від 21.10.2014 року №1 частково змінити умови кредитного договору, а саме викласти пункти 2.5 та 2.8. Пропозиції в такій редакції:

Згідно п. 2.5 Пропозиції розмір процентної ставки, % річних: п.2.5.1 - 0,01 з 22.10.2014 року по 21.08.2015 року;п. 2.5.2 - 0,01 з 22.08.2015 року;

Розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості: п.2.8.1 - 0,00 з 22.10.2014 року по 21.08.2015 року; п.2.8.2 - 2,00 з 22.08.2015 року.

Сплата заборгованості та комісії здійснюється у терміни (дати), визначені Графіком платежів або у погоджені дати дострокового погашення заборгованості позичальником згідно з кредитним договором, якщо вказане має місце (п.4.4 Розділу 2 Загальних умов договорів кредитування, відкриття та ведення рахунків підписано ОСОБА_1 21.10.2014 року ).

Погашення заборгованості здійснюється клієнтом коштами у розмірі, що є не меншим суми мінімального платежу та/або обов`язкового платежу шляхом безготівкового перерахування таких коштів у відповідних сумах на поточний рахунок клієнта відкритий йому для зарахування коштів спрямованих на погашення заборгованості відповідно до розділу 4 цих умов або шляхом поповнення карткового рахунку, якщо рахунок клієнта не відкривався.(п.3.3 Розділу 3 Договору).

Повне погашення кредиту (овердрафту) має бути здійснено не пізніше останнього дня строку користування Овердрафтом, встановленого банком (п.3.4 Розділу 3 Загальних умов договорів кредитування, відкриття та ведення рахунків підписано ОСОБА_1 21.10.2014 року).

Судом встановлено, що 21.10.2019 року відповідач ОСОБА_1 підписала заяву №401 на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб.

Як свідчать умови вказаного Договору, за своєю правовою природою він є змішаним, і в тому числі містить умови щодо надання відповідачу кредиту та користування ним.

На підставі Договору на ім`я відповідача був відкритий поточний рахунок № НОМЕР_4 у гривні та відповідачу видано платіжну картку, що підтверджується її власноручним підписом.

Згідно до заяви №401 на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб від 21.10.2019 року ОСОБА_1 просить надати їй пакет послуг «Кредитний Плюс» та відкрити їй поточний рахунок № НОМЕР_4 у гривні, тип картки MC WorldPayPass та у відповідності з умовами ДКБО та Тарифами банку , що є невід`ємною частиною ДКБО. Підписанням цієї заяви ОСОБА_1 підтвердила, що нею отримана у непошкодженому стані платіжна картка № НОМЕР_7 і ПІН, а також, те, що з правилами користування платіжною карткою ознайомлена та зобов`язується їх дотримуватись.

Також, відповідачем 21.10.2019 року підписано паспорт споживчого кредиту, згідно якого встановлено, що сума креиту становить - 15000,00 грн., строк кредитування - 24 місяці, платіжні періоди з 21.10.2019 року по 21.10.2021 року; тип процентної ставки - фіксована- 0,01%, комісія за обслуговування кредитної заборгваності - 598,50 грн. щомісячно; загальна вартість кредиту становить - 29365,44 грн.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором № 401 від 21.10.2019, встановлено, що станом на 01.12.2023 року заборгованість складає 18386 грн. 17 коп., з яких: 9957,98 грн. заборгованість за кредитом; 2,67 грн. заборгованість за процентами; 8425,52 грн. заборгованість по комісії. Даний розрахунок не підписаний представником АТ «ПУМБ» Височин Є.М. , не містить ні печатки, ні будь яких інших реквізитів банку.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором № НОМЕР_2 від 21.10.2014, встановлено, що станом на 01.12.2023 року заборгованість складає 72424 грн. 90 коп., з яких: 47544,71 грн. заборгованість за кредитом; 24880,19 грн. заборгованість за процентами; 0,00 грн. заборгованість по комісії. Даний розрахунок не підписаний представником АТ «ПУМБ» Височин Є.М., не містить ні печатки, ні будь яких інших реквізитів банку.

Як убачається з довідки про збільшення кредитного ліміту по договору №9491 від 21.10.2014 кредитний ліміт був збільшений з 1000 грн. до 44500,00грн.

З довідки про збільшення кредитного ліміту, оформленої на ОСОБА_1 , вбачається, що по договору № НОМЕР_2 кредитний ліміт неодноразово змінювався, зокрема, 11.12.2019 року кредитний ліміт було збільшено до 44 500,00 грн.

Судом встановлено, що згідно платіжної інструкції №TR.38365627.87928.8810 від 21.10.2019 року, яка не містить штампу та підписів банку, ( зазначено електронний підпис) надавачем платіжних послуг на рахунок за № НОМЕР_6 зараховано суму кредитних коштів в розмірі 15 000,00 грн. призначення платежу - видача кредиту згідно договору №401 від 21.10.2019 року ОСОБА_1 .

Судом встановлено, що згідно з виписками по особовому рахунку № НОМЕР_5 за період з 21.10.2019 по 01.12.2023, № НОМЕР_6 за період з 21.10.2019 по 01.12.2023, № НОМЕР_8 за період з 21.10.2014 по 01.12.2023, № НОМЕР_9 за період з 21.10.2014 по 01.12.2023, № НОМЕР_10 за період з 21.10.2014 по 01.12.2023року вбачається рух коштів по рахункам відповідача.

Судом встановлено, що Графіком платежів до пропозиції №1 від 21.10.2014 року, який є частиною пропозиції (оферти) та який містить підпис ОСОБА_1 , було узгоджено дати щомісячних платежів, сума платежу за розрахунковий період (гривня), в тому числі погашення основної суми кредиту, проценти за користування кредитом та комісії за обслуговування кредиту

Разом із позовною заявою, позивач подав до суду такі документи: заяву ОСОБА_1 №401 від 21.10.2019 року на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, паспорт споживчого кредиту від 21.10.2019 року, пропозицію укласти договори (оферта) від 21.10.2014 року, графік платежів, пропозиція укласти договір карткового рахунку та договір страхування (оферта) від 21.10.2014 року, пропозицію про зміну договору від 21.10.2014 року, письмову вимогу (повідомлення), виписки з рахунків НОМЕР_5 , НОМЕР_6 , НОМЕР_8 , НОМЕР_9 та НОМЕР_10 , розрахунок заборгованості за договором № 401 від 21.10.2019 та за договором № 9491 від 21.10.2014 станом на 01.12.2023.

Згідно з наданим витягом із Статуту Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк», затвердженого позачерговими Загальними зборами акціонерів (Протокол № 87 від 25.11.2021 року) Акціонерне товариство «Перший український міжнародний банк» є правонаступником всіх прав та зобов`язань Публічного акціонерного товариства «Банк Ренесанс Капітал» (повне найменування) і АТ «Банк ренесанс капітал» (скорочене найменування) в результаті реорганізації АТ «Банк ренесанс капітал» шляхом приєднання до банку, згідно рішення загальних зборів акціонерів банку (протокол № 68 від 14.03.2015 року) та згідно рішення єдиного акціонера АТ «Банк ренесанс капітал» (рішення № 2 від 14.03.2015 року).

Як вбачається з матеріалів справи, 01.12.2023 року АТ «ПУМБ» надіслало на адресу ОСОБА_1 , вимогу про погашення заборгованості в загальному розмірі 90 811,07 грн., протягом тридцяти днів з моменту отримання цього листа.

Як встановено судом, на виконання умов договору, АТ «ПУМБ» направив відповідачу письмову вимогу (повідомлення) від 01.12.2023 про виконання грошового зобов`язання за кредитним договором, що підтверджується списком згрупованих відправлень Укрпошта, в якій банк повідомив розмір боргу, попередив про необхідність його повернення, протягом 30 днів з дня отримання цієї вимоги та попередив про подання позову до суду в разі невиконання даної вимоги.

Нормативно-правове обґрунтування :

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

При цьому ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 626, ч. 1 ст. 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 3, ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості.

Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Частиною 1 статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ст. 81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Звертаючись до суду з позовом, АТ «ПУМБ» вказує на те, що позичальник не виконує свої зобов`язання за договором, у зв`язку з чим утворилася заборгованість.

Суд бере до уваги, що відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18), ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

З урахуванням принципу тлумачення favor contractus (тлумачення договору на користь дійсності) сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10.03.2021 у справі № 607/11746/17 (провадження № 61-18730св20).

Суд враховує, що матеріали справи не містять відомостей про те, що у даній справі договір у встановленому законом порядку оспорювався чи визнавався недійсним.

Як вказано у постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.01.2019 у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) тлумачення ст. 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

Суд звертає увагу на те, що належними доказами, що підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Разом з тим, суд звертає увагу на правові висновки, наведені, зокрема, у постанові Верховного Суду від 26.10.2022 у справі № 333/5483/20 (провадження № 61-19321св21), а саме:

«Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Разом з тим, відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 (у редакції, чинній на час вирішення справи судом) Виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Порядок, періодичність друкування та форма надання виписок (у паперовій/електронній формі) із клієнтських рахунків обумовлюються договором банківського рахунку, що укладається між банком і клієнтом під час відкриття рахунку.

Таким чином, виписка за картковим рахунком може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, яка повинна досліджуватися судом апеляційної інстанції у сукупності з іншими доказами».

Відповідна правова позиція Верховного Суду є сталою.

Так, наприклад, у постанові Верховного Суду від 23.03.2023 у справі № 910/3105/21, також зазначено, що:

«194. Розрахунок заборгованості самостійно, за відсутності первинних документів, не може вважатися доказом, який підтверджує суму видачі банком кредиту позичальнику, суми траншів кредиту, дату коли саме та яка сума кредитних коштів була повернута позичальником банку за відображеним у ньому періодом і як наслідок загальну суму боргу.

195. Виписки з особового рахунка клієнта банку (банківські виписки з рахунку позичальника) є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій.

196. Виписки по особовому рахунку (картковому рахунку) можуть бути належним доказом заборгованості щодо тіла кредиту за кредитним договором, який суду необхідно оцінити відповідно до вимог процесуального закону при перевірці доводів про реальне виконання кредитного договору».

Виписка з рахунку особи, яка відповідає зазначеним вимогам та надана відповідно до вимог закону, є документом, який може бути доказом і який суду необхідно оцінити відповідно до вимог цивільного процесуального закону при перевірці доводів про реальне виконання кредитного договору (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 04.09.2024 у справі № 426/4264/19, провадження № 61-7310св24).

Разом з тим, суд звертає увагу на пункт 63 Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, (у редакції, чинній на час вирішення справи судом) згідно якого - Виписка з клієнтського рахунку може слугувати первинним документом, що підтверджує факт списання/зарахування коштів з/на цього/цей рахунку/рахунок клієнта, якщо вона містить такі реквізити: 1) назву документа (форми); 2) дату складання; 3) найменування клієнта/банку, прізвище, власне ім`я та по батькові (за наявності) фізичної особи; 4) зміст та обсяг операції (підстави для її здійснення) та одиницю її виміру за кожною операцією, відображеній у виписці з рахунку клієнта; 5) особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у складанні виписки з рахунку клієнта/печатку банку.

Положеннями ч. 1 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» встановлено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до п. 57, 60-62 Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України, що затверджений Постановою Правління НБУ від 04.07.2018 №75, інформація, що міститься в прийнятих для обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку. Регістри синтетичного та аналітичного обліку ведуться на паперових носіях або в електронній формі. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа (паперового або електронного).

Клієнтські рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня.

Форма клієнтських рахунків затверджується банком самостійно залежно від можливостей програмного забезпечення. Клієнтські рахунки та виписки з них мають містити такі обов`язкові реквізити: 1) номер клієнтського рахунку; 2) дату здійснення останньої (попередньої) операції; 3) дату здійснення поточної операції; 4) код Єдиного ідентифікатора Національного банку України (далі - ID НБУ) банку, у якому відкрито рахунок; 5) код валюти; 6) сума вхідного залишку за рахунком; 7) код ID НБУ банку-кореспондента; 8) номер рахунку кореспондента; 9) номер документа; 10) суму операції (відповідно за дебетом або кредитом); 11) сума оборотів за дебетом та кредитом рахунку; 12) суму вихідного залишку.

Виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Порядок, періодичність друкування та форма надання виписок (у паперовій/електронній формі) із особових рахунків клієнтів обумовлюються договором банківського рахунку, що укладається між банком і клієнтом під час відкриття рахунку.

З наведеного вбачається, що виписки з особових рахунків клієнтів є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій.

Отже, саме виписка по рахунку є належним доказом підтвердження видачі кредиту.

Також п. 52 Розділу 3 Положення вказує, що первинні документи, які не містять обов`язкових реквізитів, є недійсними і не можуть бути підставою для бухгалтерського обліку.

Банківська виписка має статус первинного документу. Розрахунок заборгованості, відповідно до Закону України«Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» є лише похідним від первинної бухгалтерської документації та може містити відомості про господарську операцію. Проте саме банківська виписка за картковими рахунками може бути належним доказом щодо заборгованості за кредитним договором, що споживач користувався кредитною карткою, ним вносились кошти на погашення заборгованості, або ні.

Судом встановлено, що позивачем до суду подано виписки по особовому рахунку № НОМЕР_5 за період з 21.10.2019 по 01.12.2023, № НОМЕР_6 за період з 21.10.2019 по 01.12.2023? № НОМЕР_8 за період з 21.10.2014 по 01.12.2023, № НОМЕР_9 за період з 21.10.2014 по 01.12.2023, № НОМЕР_10 за період з 21.10.2014 по 01.12.2023року, та які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи вищевказані положення та досліджуючи подані позивачем виписки з карткового рахунку, судом встановлено, що останні не містять наступних реквізитів: особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у складанні виписки з рахунку клієнта/печатку банку

У зв`язку з викладеним, оскільки подані позивачем виписки по картковому рахунку не містять необхідних реквізитів для ідентифікації особи що його видала для достовірності вказаних в ньому даних, судом останні не приймаються в якості належного і допустимого доказу.

Таким чином, суд не може прийняти до уваги виписки з рахунків, як належний і допустимий доказ існуючої у відповідача заборгваності , оскільки дані виписки не містять підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у складанні виписки з рахунку клієнта/печатку банку в порушення вимог п.63 Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75.

Таким чином, позивачем надано Виписки по рахункам ОСОБА_1 , які не містять необхідні реквізити, і які не можуть слугувати первинним документом, що підтверджує факт списання/зарахування коштів з/на рахунок клієнта - ОСОБА_1 .

Наведене вище унеможливлює врахування зазначених документів, як належних доказів, які б підтверджували розмір заборгованості, заявлений банком до стягнення з відповідачки.

Розрахунок заборгованості, на який посилається позивач, не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані банком в позовній заяві, а отже не є належним доказом існування боргу.

Окрім того, розрахунки заборгованості також не містять підписів або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у їх складанні.

За відсутності інших доказів, розрахунок заборгованості, наявний в матеріалах справи, не може підтверджувати наявність у відповідача заборгованості перед банком у заявленій сумі. Тому встановити дійсний розмір заборгованості ОСОБА_1 за договорами неможливо.

Судом встановлено, що АТ «ПУМБ» звертаючись до суду з даним позовом, посилався на те, що між ПАТ «Банк Ренесанс Капітал» та ОСОБА_1 , 21.10.2014 року було укладено кредитний договір № НОМЕР_2, а пізніше, 21.10.2019 між АТ «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» та ОСОБА_1 було укладено ще один договір №401, за яким останній було надано кредит у сумі 15 000,00 грн.

Саме за цими кредитними договорами від 21.10.2014 року № НОМЕР_2 та №401від 21.10.2019 року позивач просить стягнути заборгованість.

Також позивачем не надано суду доказів того, яка заборгованість існувала перед ПАТ «Банк Ренесанс Капітал» у відповідача на час його припинення шляхом приєднання до АТ «Перший Український Міжнародний Банк».

Щодо вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 8425,52 грн. комісії по кредитному договору №401 від 21.10.2019 , суд виходить з наступного.

10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними, проте, враховуючи ультраактивну форму дії Закону України «Про захист прав споживачів», визначені ним наслідки включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, підлягають перевірці на відповідність змісту положень Закону України «Про споживче кредитування».

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року №49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит(далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит,- щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.

Кредитодавець має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).

Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, уключаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.

Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.

Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.

Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої ст. 11, частини п`ятої ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 21 жовтня2020 року у справі № 194/1387/19 (провадження № 61-7416св20).

До загальних засад цивільного законодавства належать справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного право-відношення.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Відповідно до п.4 заяви №401 від 21.10.2019 на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, встановлено комісію за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 3,99 %, що становить 598,50 грн щомісяця.

Встановивши у заяві №401 на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, Банк не роз`яснив за які конкретні розрахунково-касові дії з відповідачки буде взята комісія за обслуговування кредитної заборгованості.

Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Суд зауважує, що встановлення комісії за надання консультаційних та інформаційних послуг щодо споживчого кредиту є нікчемною умовою кредитного договору, оскільки не зрозуміло, які саме послуги надавались відповідачці, як часто проводились консультаційні та інформаційні послуги з клієнтом, чи проводились вони за вимогою клієнта частіше одного разу на місяць.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19 (провадження №14-44цс21).

З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України "Про споживче кредитування" (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України "Про споживче кредитування".

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у пункті 31.29 постанови від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21).

Як встановлено судом, пунктом 4 заяви №401 від 21.10.2019 на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб встановлено комісію за обслуговування кредитної заборгованості, тобто фактично встановлено плату позичальника за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо передбачена частиною першою статті 11 Закону України "Про споживче кредитування".

Враховуючи наведене, оскільки було встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, суд приходить до висновку , що положення пункту 4 договору, укладеного 21 жовтня 2019 року щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно у терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними.

Враховуючи те, що Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку послуг з обслуговування кредитної заборгованості, їх погодження зі споживачем при укладенні кредитного договору, положення заяви №401 на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб в частині встановлення позичальнику обов`язку із сплати комісії за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 598,50 грн. щомісяця є нікчемним.

Суд зауважує, що у справі, Банк не був позбавлений можливості надати докази на підтвердження справедливості умов договору щодо встановленої комісії, зокрема з урахуванням переліку та обсягу послуг, які надаються позичальнику за таку плату. Разом з тим наявні в матеріалах справи документи взагалі не містять будь-якого опису послуг з розрахунково-касового обслуговування, за які банком встановлена комісія.

Таким чином, вимоги банку у частині стягнення заборгованості за комісією за обслуговування кредиту в розмірі 8425,52 гривень є необґрунтованими і до задоволення не підлягають.

У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.

Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Щодо заяви представника відповідача про застосування строку позовної давності.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позову. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість.

І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушено, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (див., зокрема, постанови від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80), від 5 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61), № 522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61), від 7 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 134), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (пункт 51), від 7 липня 2020 року у справі № 712/8916/17-ц (пункт 28), від 29 червня 2021 року у справі № 904/3405/19 (пункт 57), від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (пункт 129).

Як вбачається з правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного суду від 07 листопада 2018 року у справі № 372/1036/15-ц, виходячи з вимог ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

За таких обставин, з огляду на позицію відповідача, яка позовні вимоги не визнала, враховуючи, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які підтверджують обґрунтованість позовних вимог, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволенню не підлягають у зв`язку з їх не обґрунтованістю та безпідставністю.

Отже, оскільки суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги, а під час розгляду справи позивачем не надано належних та допустимих доказів, які підтверджують обґрунтованість позовних вимог, суд відмовляє у задоволені позову через його необґрунтованість та безпідставність, і тому позовна давність не застосовується.

Враховуючи відсутність підстав для задоволення позовних вимог, суд не вбачає підстав для застосування строку позовної давності.

Враховуючи викладене, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи не підтверджені певними засобами доказування, зокрема, позивачем не було надано належних та достатніх доказів у підтвердження наявності заборгованості саме у визначеному у позові розмірі, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити .

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Згідно із ст.263 Цивільного процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Суд вважає, що позивачем не доведено належним чином обґрунтованість підстав позову.

З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення з підстав та мотивів викладених вище.

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України ,№ 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 л ипня 2006 року).

Щодо розподілу судових витрат

Частинами першою-другою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Виходячи з встановлених вище обставин, суд не знаходить підстав для розподілу судових витрат, оскільки при відмові в задоволенні позовних вимог, відповідно до змісту вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на позивача.

Відповідно до положень частин 4, 5 статті 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення; датою ухвалення рішення за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.

Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи.

Відповідно до положень частин 4, 5 статті 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення; датою ухвалення рішення за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Дата складання повного судового рішення- 12.11.2024 року, а відтак датою ухвалення рішення за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення -12.11.2024 року.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 13, 14, 82, 206,223, 259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В :

В задоволенні позовної заяви Акціонерного товариства «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» в особі представника Киричук Г.М. до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.

Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Ужгородський міськрайонний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч.1 ст.354, ст.355 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду (ч.ч.1, 2 ст.273 ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення (п.1 ч.2 ст.354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин (ч.3 ст.354 ЦПК України).

Учасники справи:

Позивач - Акціонерне товариство «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» (місце знаходження: 04070, м. Київ, вул. Андріївська, 4, );

Відповідач - ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ).

Дата складання повного тексту судового рішення - 12.11.2024 року.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду К.К. Бенца