Провадження № 22-ц/801/2353/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Антонюк В. В.
Доповідач:Медвецький С. К.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2024 рокуСправа № 127/21097/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Медвецького С. К. (суддя-доповідач),

суддів: Копаничук С. Г., Рибчинського В. П.,

за участю секретаря судового засідання Литвина С. С.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Державна установа «Вінницька установа виконання покарань (№ 1),

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 цивільну справу № 127/21097/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 вересня 2024 року, ухвалене у складі судді Антонюка В. В. у залі суду, повний текст якого складено 24 вересня 2024 року,

встановив:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної установи «Вінницька установа виконання покарань (№ 1)» (далі ДУ «Вінницька УВП № 1») про стягнення моральної шкоди.

Позов мотивований тим, що він засуджений до довічного позбавлення волі та з 24 травня 2001 року відбуває покарання в ДУ «Вінницька УВП № 1».

Указує, що відповідач вчиняє щодо нього умисний тиск і відбування покарання тривалий час супроводжується катуванням у вигляді нелюдського поводження, свідомого приниження його честі та гідності.

Зазначає, що 24 лютого 2023 року комісія ДУ «Вінницька УВП № 1» по розгляду матеріалів щодо застосування умовно-дострокового звільнення, заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, застосування статей 81, 82 КК України та статей 100, 151-1, 101 КВК України, на виконання вказівки Вінницької обласної прокуратури Вінницької області від 15 лютого 2023 року № 20-164вих-23, прийняла рішення у формі протоколу № 3, яким скасувала рішення комісії установи від 24 листопада 2022 року (протокол № 23) в частині відмови йому в можливості представлення до заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк та вирішила повторно розглянути указане питання.

З указаним рішенням його ознайомлено 15 квітня 2024 року.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 07 березня 2024 року у справі № 120/16262/23 визнано протиправним та скасовано рішення комісії ДУ «Вінницька УВП № 1» по розгляду матеріалів щодо застосування до засуджених умовно-дострокового звільнення, заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, встановлення адміністративного нагляду за особами, звільненими з місць позбавлення волі, переведення засуджених, оформлене протоколом № 11 від 13 квітня 2023 року, в частині відмови йому у можливості представлення до заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк та зобов`язано комісію установи повторно розглянути указане питання.

Вважає, що такими діями відповідача принижено його честь, гідність, позбавлено можливості реалізації права щодо умовно-дострокового звільнення, заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, чим завдано моральну шкоду, яку він оцінює у розмірі 216 000 грн.

Указує, що такий розмір моральної шкоди не є його заробітком, а має компенсаторний характер та обумовлений сумою матеріальних витрат, які він поніс на своє утримання, внаслідок невиконання відповідачем свого обов`язку.

Посилаючись на ці обставини, ОСОБА_1 просив суд:

стягнути з ДУ «Вінницька УВП № 1» на його користь моральну шкоду у розмірі 216 000 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 23 вересня 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ДУ «Вінницька УВП № 1» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 5 000 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що:

неправомірними діями відповідача, що полягали у непроведені соціально-виховної роботи щодо засудженого ОСОБА_1 , відмовах у можливості представленні його до заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, утриманні останнього в камерному приміщенні 23 год на добу протягом 23 років, порушено права позивача та завдано моральну шкоду;

позивач, утримання якого в ДУ «Вінницька УВП № 1» було таким, що принижує його гідність, має право на відшкодування завданої йому моральної шкоди;

визначаючи розмір моральної шкоди у розмірі 5 000 грн, суд керувався засадами розумності, виваженості та справедливості, а також урахував глибину та ступінь моральних страждань позивача, пов`язаних з приниженням його гідності.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 22 жовтня 2024 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Медвецький С. К., судді: Копаничук С. Г., Рибчинський В. П.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 23 жовтня 2024 року звільнено ОСОБА_1 від сплати судового збору за подання апеляційної скарги на заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 вересня 2024 року, відкрито провадження у справі, надано відповідачу строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та витребувано матеріали цивільної справи з місцевого суду.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 04 листопада 2024 року призначено справу до розгляду на 14 листопада 2024 року 09:00 год з повідомленням сторін.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що:

судом першої інстанції не було досліджено усі обставини справи;

визначаючи розмір моральної шкоди суд не урахував системність та умисність дій відповідача, тривалість і тяжкість його моральних страждань, відтак дійшов помилкового висновку про визначення моральної шкоди у розмірі 5 000 грн;

моральна шкода у заявленому розмірі не є заробітком, має компенсаторний характер та обумовлена сумою матеріальних витрат, які він вимушено поніс на своє утримання, унаслідок невиконання відповідачем свого обов`язку.

Відзив на апеляційну скаргу впродовж встановленого судом строку не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, що з 24 травня 2001 року ОСОБА_1 відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі у ДУ «Вінницька УВП № 1».

24 листопада 2022 року комісією ДУ «Вінницька УВП № 1» по розгляду матеріалів про застосування статей 82, 81 КК України, статей 100, 151-1, 101 КВК України прийнято рішення у формі протоколу № 23 про відмову ОСОБА_1 у можливості представлення його до заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, як засудженому, що не став на шлях виправлення.

24 лютого 2023 року комісією ДУ «Вінницька УВП № 1» по розгляду матеріалів про застосування умовно-дострокового звільнення, заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, застосування статей 100, 151-1, 101 КВК України, на виконання вказівки Вінницької обласної прокуратури Вінницької області від 15 лютого 2023 року № 20-164вих-23, прийнято рішення у формі протоколу № 3, яким скасовано рішення комісії установи від 24 листопада 2022 року (протокол № 23) в частині відмови в представленні засудженого ОСОБА_1 до заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк та вирішено повторно розглянути указане питання.

З указаним рішенням та порядком його оскарження ОСОБА_1 ознайомлено 15 квітня 2024 року.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 07 березня 2024 року визнано протиправним та скасовано рішення комісії ДУ «Вінницька УВП № 1» по розгляду матеріалів щодо застосування до засуджених умовно-дострокового звільнення, заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, встановлення адміністративного нагляду за особами, звільненими з місць позбавлення волі, переведення засуджених, оформлене протоколом № 11 від 13 квітня 2023 року, в частині відмови ОСОБА_1 в можливості представлення до заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк та зобов`язано комісію установи повторно здійснити розгляд питання щодо можливості представлення засудженого ОСОБА_1 до заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

З мотивувальної частини указаного рішення слідує, що відповідачем не надано доказів того, що для засудженого ОСОБА_1 була розроблена відповідна індивідуальна програма соціально-виховної роботи.

Позиція суду апеляційної інстанції

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги дійшов таких висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам рішення суду першої інстанції у повній мірі не відповідає.

За змістом статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, є, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до статей 55, 56 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з частиною другою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода - це негативні наслідки (втрати) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких фізична особа зазнала у зв`язку з посяганням на її права та інтереси.

Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (пункти 2, 4 частини другої статті 23 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні ним своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1173 ЦК України.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності.

Указаними правовими нормами встановлено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді відшкодування шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії чи бездіяльності цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.

Довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Відповідно до статті 82 КК України особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, не відбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням.

Покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено на покарання у виді позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років, якщо засуджений відбув не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання.

Згідно з частиною 3 статті 154 КВК України стосовно засудженого, щодо якого відповідно до статей 81, 82 КК України може бути застосовано умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, орган або установа виконання покарань у місячний термін надсилає клопотання до суду у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законодавством.

Адміністрація органу або установи виконання покарань після відбуття засудженим установленого КК України строку покарання зобов`язана в місячний термін розглянути питання щодо можливості представлення його до умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк або заміни невідбутої частини покарання більш м`яким.

Відповідно до частини дванадцятої статті 154 КВК України разом з поданням щодо можливості представлення засудженого до довічного позбавлення волі до заміни невідбутої частини покарання більш м`яким адміністрація виправної колонії подає до суду висновок щодо ступеня виправлення засудженого до довічного позбавлення волі.

Порядок визначення ступеня виправлення засудженого, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 19 січня 2023 року № 294/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 19 січня 2023 року за № 117/39173 (далі Порядок).

Цей Порядок визначає обсяг, механізм оформлення персоналом установи виконання покарань (слідчого ізолятора) матеріалів стосовно засуджених, щодо яких може бути застосовано заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким відповідно до статей 81, 82 КК України, для визначення ступеня виправлення засудженого.

Відповідно до пункту 3 Порядку адміністрація установи після відбуття засудженим установленого статтями 81, 82 КК України строку покарання зобов`язана в місячний термін розглянути питання та надіслати клопотання до суду щодо можливості представлення засудженого до заміни покарання у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законодавством.

Разом з поданням до суду надаються документи, перелік яких встановлений пунктом 9 розділу VI Інструкції про роботу відділів (груп, секторів, старших інспекторів) контролю за виконанням судових рішень установ виконання покарань та слідчих ізоляторів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08 червня 2012 року № 847/5, зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 14 червня 2012 року за № 957/21269, та висновок щодо ступеня виправлення засудженого, форма якого наведена в додатку до Методики визначення ступеня виправлення засудженого.

Відповідно до пункту 6 Порядку проєкт висновку складається з урахуванням оцінки ризиків вчинення повторного кримінального правопорушення, проведеної згідно з методичними рекомендаціями, визначеними Міністерством юстиції України, та з використанням підсистеми «КАСАНДРА» Єдиного реєстру засуджених та осіб, узятих під варту, а також стану реалізації індивідуальної програми соціально-виховної роботи з засудженим, яка є складовою щоденника індивідуальної роботи з засудженим, щоденника соціально-виховної роботи із засудженим неповнолітнім, визначених Положенням про відділення соціально-психологічної служби, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 04 листопада 2013 року № 2300/5, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 04 листопада 2013 року за № 1863/24395, та інформації, отриманої від уповноваженого органу з питань пробації (щодо засуджених до довічного позбавлення волі).

Пунктом 9 Порядку встановлено, що засуджений до довічного позбавлення волі додатково до подання щодо можливості представлення його до заміни покарання у виді позбавлення волі на певний строк повинен подати індивідуальний план виправлення та ресоціалізації, форма якого затверджується Міністерством юстиції України.

Індивідуальний план має містити заходи, здійснення яких у період відбування більш м`якого покарання у виді позбавлення волі на певний строк дасть змогу засудженому усунути фактори, що можуть негативно впливати на утримання від вчинення повторного кримінального правопорушення, та факти, що свідчать про перспективи виправлення та ресоціалізації засудженого після звільнення.

Індивідуальний план складається засудженим до довічного позбавлення волі разом з начальником відділення СПС у термін не більше ніж 15 календарних днів після завершення проведення оцінки ризиків вчинення повторного правопорушення у двох примірниках. Один примірник зберігається у засудженого, другий - у начальника відділення СПС. Стан його виконання перевіряється заступником начальника установи із соціально-виховної та психологічної роботи кожні шість місяців, про що робиться відповідна відмітка.

Наказом Міністерства юстиції України від 04 листопада 2013 року № 2300/5 затверджено Положення про відділення соціально-психологічної служби (далі - Положення).

Пунктом 2 розділу І Положення встановлено, що індивідуальна програма соціально-виховної роботи з засудженим - документ, що визначає цілі роботи з засудженим та заходи, спрямовані на задоволення криміногенних потреб і досягнення позитивних змін у житті засудженого, відповідальних осіб за їх виконання, чіткі терміни виконання та містити примітку про результати виконання кожного заходу. Індивідуальна програма складається спільно з засудженим, зрозумілою для нього мовою, з урахуванням віку, рівня розвитку, життєвого досвіду, сформованих життєвих навичок. Начальник відділення соціально-психологічної служби, до якого розподілено засудженого, ознайомлює його з індивідуальною програмою та тими заходами, які мають бути реалізовані у її межах.

Ціль в межах індивідуальної програми соціально-виховної роботи із засудженим - бажаний очікуваний результат соціально-виховної та психологічної роботи з засудженим в межах визначеної криміногенної потреби; заходи в межах індивідуальної програми соціально-виховної роботи з засудженим - конкретні кроки, які мають бути впроваджені для досягнення кожної визначеної цілі щодо впливу на криміногенну потребу засудженого. Визначення заходів залежить від рівня життєвих навичок засудженого, його досвіду та розуміння виконання визначених заходів. Складні заходи, які реалізовуються у кілька етапів, ліпше розділити і прописати окремими пунктами.

Відповідно до пункту 9 розділу І Положення соціально-виховна та психологічна робота з засудженими здійснюється відповідно до індивідуальних програм, які складаються за результатами медичного обстеження, психодіагностики і психолого-педагогічного вивчення, кримінологічної, кримінально-правової характеристики, оцінки ризиків вчинення повторного кримінального правопорушення та реалізуються, в тому числі за допомогою програм диференційованого виховного впливу.

Ступінь виправлення засуджених визначається з урахуванням оцінки ризиків вчинення повторного кримінального правопорушення та стану реалізації індивідуальної програми соціально-виховної роботи з засудженим.

Оцінка ризиків вчинення повторного кримінального правопорушення проводиться згідно з методичними рекомендаціями, визначеними Міністерством юстиції України.

У результаті проведення оцінки ризиків визначаються криміногенні потреби засудженого, на мінімізацію яких спрямовуються цілі та заходи в межах індивідуальної програми соціально-виховної роботи з засудженим.

Індивідуальна програма соціально-виховної роботи з засудженим складається начальником відділення соціально-психологічної служби, до якого було розподілено засудженого.

Індивідуальна програма є документом, який постійно використовується в роботі з засудженим, коригується та доповнюється за необхідності.

Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Матеріалами справи встановлено, що питання заміни ОСОБА_1 покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк розглядалося комісією відповідача та остання двічі приймала рішення, якими останньому відмовлено в можливості представлення його до заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

Рішення комісії, оформлене протоколом № 23 від 24 листопада 2022 року, на виконання вимог вказівки Вінницької обласної прокуратури Вінницької області від 15 лютого 2023 року, було скасоване рішенням комісії установи від 24 лютого 2023 року (протокол № 3).

Рішення комісії, оформлене протоколом № 11 від 13 квітня 2023 року, визнано протиправним та скасоване рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 07 березня 2024 року, яке набрало законної сили 09 квітня 2024 року, в адміністративній справі № 120/16262/23.

Суд, скасовуючи рішення, указав, зокрема, на відсутність відповідної індивідуальної програми соціально-виховної роботи розробленої для засудженого ОСОБА_1 .

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України).

В силу положень частини четвертої статті 82 ЦПК України, указане рішення Вінницького окружного адміністративного суду має преюдиційне значення у цій справі, оскільки цим судовим рішенням встановлено факт протиправності рішення відповідача.

За результатами вирішення спору по суті суд не тільки визнав рішення відповідача протиправним, але і зобов`язав комісію установи повторно розглянути питання щодо визначення можливості представлення засудженого ОСОБА_1 до заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

Доказів щодо виконання рішення суду в цій частині матеріали справи не містять.

Установивши, що неправомірними рішеннями відповідача та його бездіяльністю були порушені права позивача, що призвело до певних душевних страждань та психологічних переживань останнього, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність причинно-наслідкового зв`язку між діяннями відповідача та нанесенням моральної шкоди ОСОБА_1 .

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 02 листопада 2022 року у справі № 686/12403/21 зроблено висновок, що:

«розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

При оцінці обґрунтованості вимог позивачів у справах про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних за обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат.

Моральну шкоду не можна відшкодувати у повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді.

Разом з тим, з огляду на моральну зумовленість виникнення інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності».

Європейський суд з прав людини указує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (рішення у справі «Stankov v. Bulgaria» від 12 липня 2007 року, заява № 68490/01, § 62).

Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях Європейського суду з прав людини, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції.

Зокрема, у рішеннях «Тома проти Люксембургу» (2001 рік), «Калок проти Франції» (2000 рік) та «Недбала проти Польщі» (2000 рік) суд дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.

Відтак сам факт визнання адміністративним судом незаконності рішення комісії відповідача може бути достатнім для справедливої сатисфакції по відношенню до позивача.

З урахуванням конкретних обставин справи, характеру правопорушення допущеного відповідачем, пов`язаного не тільки з його протиправними рішеннями, а й тривалістю вирішення питання щодо можливості представлення позивача до заміни покарання, глибини душевних страждань та переживань останнього, часу, витраченого на захист своїх прав, вимог розумності та справедливості, суд першої інстанції обґрунтовано визначив розмір компенсації моральної шкоди у розмірі 5 000 грн.

На переконання колегії суддів, за встановлених обставин справи, присуджене судом першої інстанції моральне відшкодування відповідає вимогам розумності та справедливості, є достатнім для розумного задоволення потерпілої особи і не призведе до її безпідставного збагачення за рахунок коштів державного бюджету, а тому доводи заявника у цій частині є безпідставними.

Апеляційний суд не бере до уваги твердження позивача щодо неможливості змінити умови покарання та втрачених можливостей, як обґрунтування моральної шкоди, зважаючи, що позивач не позбавлений права ініціювання питання заміни покарання, так і права на спонукання виконання рішення суду.

Разом з тим, частково підставними є доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції не надав оцінки підставам позову щодо заподіяння відповідачем йому такої шкоди катуванням, приниженням людської честі та гідності.

Згідно частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених не. Вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваними судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до пункту третього частини четвертої статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються: мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Указані вимоги суд першої інстанції у повній мірі не виконав, не надав оцінки наявності чи відсутності обставини завдання відповідачем позивачу моральної шкоди шляхом катування, приниження людської честі та гідності.

Відтак оцінку указаним доводам ОСОБА_1 у цій частині повинен дати суд апеляційної інстанції.

Надаючи оцінку доводам ОСОБА_1 у цій частині колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Юридичним складом правопорушення, яке може бути підставою для задоволення позову про захист честі та гідності фізичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Першочерговим завданням суду такій категорії справ є захист честі та гідності позивача у разі встановлення факту підтвердженого посягання на них.

Обов`язок доказування в цивільному судочинстві визначений положеннями статей 81-82 ЦПК України і розподіляється таким чином, що позивач зобов`язаний довести обставини, якими він обґрунтовує позовні вимоги, тобто підставу позову, а відповідач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує заперечення проти позову.

ОСОБА_1 не надав суду належних, допустимих, достовірних і достатніх доказів катування його відповідачем у вигляді нелюдського поводження, свідомого приниження його людської честі та гідності.

Відтак правові підстави для відшкодування шкоди ОСОБА_1 та задоволення позову з указаних підстав відсутні.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судоми норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а спрямовані виключно на доведення необхідності переоцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно вирішив спір та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову та стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 5 000 грн у відшкодування моральної шкоди, однак належним чином не надав оцінку усім підставам позову ОСОБА_1 , тому мотивувальну частину заочного рішення суду першої інстанції слід змінити, виклавши її у редакції цієї постанови.

Разом з тим, вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди з ДУ «Вінницька УВП № 1» суд першої інстанції не звернув уваги на таке.

Відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем.

При цьому держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяно шкоду.

Зважаючи на указане ДУ «Вінницька УВП № 1» є належним відповідачем, а шкода (у тому числі моральна) завдана фізичній особі (позивачеві), унаслідок незаконних дій відшкодовується державою.

Пунктом 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі.

Отже боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2023 року у справі № 174/207/22 (провадження № 61-1119св23) зроблено висновок, що:

«відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів».

На указане суд першої інстанції уваги не звернув та зробив помилковий висновок про стягнення коштів з ДУ «Вінницька УВП № 1».

Відтак резолютивна частина оскаржуваного судового рішення підлягає зміні в частині визначення порядку стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди та виключення органу, через який грошові кошти мають перераховуватися - ДУ «Вінницька УВП № 1».

Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16, Верховним Судом у постановах від 23 вересня 2020 року у справі № 638/14007/17, від 27 січня 2021 року у справі № 753/9824/17, від 17 лютого 2021 року у справі № 459/2386/18, від 24 лютого 2021 року у справі № 522/4970/18, від 26 січня 2022 року у справі № 953/6561/20, від 12 квітня 2023 року у справі № 174/207/22.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до частини четвертої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки суд першої інстанцій дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , але з інших мотивів, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, заочне судове рішення змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови та в частині визначення порядку стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди шляхом викладення абзацу другого резолютивної частини заочного рішення суду першої інстанції у такій редакції:

«Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 5000 грн у відшкодування моральної шкоди».

В іншій частині заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29 вересня 2024 року залишити без змін.

Щодо судових витрат в суді апеляційної інстанції

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_1 по суті заявлених вимог залишена без задоволення, апеляційний суд змінює заочне судове рішення у частині викладення мотивів та порядку стягнення коштів, а позивач звільнений від сплати судового збору, то судові витрати понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381 384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 вересня 2024 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 вересня 2024 року в частині визначення порядку стягнення коштів на відшкодування шкоди змінити.

Абзац другий резолютивної частини заочного рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 вересня 2024 року викласти у такій редакції:

«Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 5000 грн у відшкодування моральної шкоди».

В іншій частині заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 вересня 2024 року залишити без змін.

Судові витрати у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий Сергій МЕДВЕЦЬКИЙ

судді: Світлана КОПАНИЧУК

Віктор РИБЧИНСЬКИЙ