н/п 2/490/3476/2024
Центральний районний суд м. Миколаєва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2024 року м. Миколаїв

Центральний районний суд міста Миколаєва у складі головуючого судді Саламатіна О.В., за участю секретаря судового засідання Рябой Д.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу за позовною заявою Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 , про стягненя 3% річних та інфляційних від суми простроченого грошового зобов`язання, -

ВСТАНОВИВ:

13.05.2024 року до Солом`янського районного суду м. Києва надійшла позовна заява Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 , в якій позивач просить стягнути з суму 3 відсотків річних та інфляційних від суми простроченої заборгованості у розмірі 168996,24 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що 06.05.2008 року між ЗАТ «Альфа Банк» (нове найменування АТ «Сенс Банк» та ОСОБА_1 укладено договір кредиту №490067426. Умовами цього договору передбачено, що банк надає позичальнику у користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошових коштів у сумі 21925,31 доларів США.

З огляду на те, що відповідач несвоєчасно та не в повному обсязі погашав заборгованість, яка вирішена до стягнення в рішенні Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській Громадській Організації «Всеукраїнський Фінансовий Союз» на підставі якого 24.02.2015 року Новозаводським районним судом м. Чернігова видано виконавчий лист №751/1193/15-ц про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа-Банк» у розмірі 80062,21 грн., продовжує користуватися грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, що порушує право стягувача на мирне володіння своїм майном, позивач має право на отримання суми боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 відсотків річних за увесь час прострочення.

Розмір простроченого грошового зобов`язання щодо якого було нараховано 3% річних та інфляційних втрат визначено згідно з рішенням Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській Громадській Організації «Всеукраїнський Фінансовий Союз» від 25.11.2014 року по справі №3855-6/55/14 у розмірі 168996,24 грн., яка складається з: сума заборгованості за ставкою 3% на кредитну заборгованість 17767,23 грн; сума заборгованості за інфляційними витратами на кредитну заборгованість 151229,01 грн.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 17.05.2024 року справу було передано за підсудністю на розгляд до Центрального районного суду м. Миколаєва.

17.05.2024 року ОСОБА_1 звернувся до Київського апеляційного суду з апеляційною скаргою на Ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 17.05.2024 року.

Постановою Київського апеляційного суду від 02.08.2024 року було залишено апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а Ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 17.05.2024 року було залишено без змін.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.10.2024 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Саламатіна О.В.

Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Саламатіна О.В. від 02.10.2024 року, після отримання інформації щодо зареєстрованого місця проживання відповідача, прийнято вищезазначену позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі. Розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Сторони в судове засідання не викликались відповідно до ч. 5 ст. 279 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), проте в ухвалі про відкриття спрощеного позовного провадження від 02.10.2024 року відповідачу був наданий строк в 15 днів з дня отримання даної ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву та роз`яснено право подати заяву із обґрунтованими запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідач, який належним чином повідомлений про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, 15.10.2024 року направив на адресу суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти позову.

У вищезазначеному відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 просив у задоволенні позову АТ «Сенс Банк» до ОСОБА_1 , про стягнення 3% річних та інфляційних витрат від суми простроченого грошового зобов`язання відмовити в повному обсязі. Вважає його необґрунтованим, вказує на недоведеність існування та розміру простроченої грошової заборгованості за Кредитним Договором, як підстави для нарахування 3% річних та інфляційних витрат, оскільки підставою для нарахування 3% річних та інфляційних витрат у загальному розмірі 168 996грн. 24 коп., Позивач вважає рішення за №3855-6/55/14 Постійного діючого третейського суду при Всеукраїнській Громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз» від 25.11.2014 року згідно якого з мене було стягнуто 80062,21 грн. та 400 грн. витрат по сплаті третейського збору. Але зазначене рішення третейського суду було винесено не уповноваженим на те судом, який діяв за межами своєї компетенції і рішення якого не породжує для нього, як Відповідача, наслідків у вигляді настання цивільної відповідальності.

Суд, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

06.05.2008 року між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 укладено договір кредиту №490067426.

Умовами кредитного договору №490067426 від 06.05.2008 року передбачено, що банк надає позичальнику у користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошових коштів у сумі 21925,31 доларів США. Номінальна процентна ставка 14,5% річних. Дата остаточного повернення кредиту 06.05.2015 року. Цільове використання кредиту придбання транспортного засобу згідно з договором купівлі-продажу, укладеним між позичальником та ТОВ «Паритет-Авто» №А0412-16 від 12.04.2008 року KIA, CEE`D, 2008 року випуску, колір Жовтий, державний номер НОМЕР_1 , № кузову НОМЕР_2 , тип лкгуовий хетчбек (свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_3 , видане 24.04.2008 року ВРЕР-11 УДАІ, м. Київ.

Постійно діючим третейським судом при Всеукраїнській Громадській Організації «Всеукраїнський Фінансовий Союз» ухвалено рішення №3855-6/55/14 від 25.11.2014 року за позовом ПАТ «Альфа-Банк» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №490067426 від 06.05.2008 року у сумі 80062,21 грн та витрат по сплаті третейського збору в сумі 400,00 грн.

Ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 24.02.2015 року №751/1193/15-ц вирішено видати ПАТ «Альфа-Банк», - виконавчий лист на підставі рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській Громадській Організації «Всеукраїнський Фінансовий Союз»

АТ «Альфа-Банк» є правонаступником всіх прав і обов`язків ПАТ «Альфа-Банк».

30.11.2022 року АТ «Альфа-Банк» було змінено найменування на АТ «Сенс Банк», про що були внесені відповідні відомості до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських.

Станом на теперешній час виконавчий лист №751/1193/15-ц від 24.02.2015 року позичальником не виконано, заборгованість за кредитним договором №490067426 від 06.05.2008 року не погашена.

Розмір простроченого грошового зобов`язання щодо якого було нараховано 3% річних та інфляційних втрат визначено згідно з рішенням Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській Громадській Організації «Всеукраїнський Фінансовий Союз» від 25.11.2014 року по справі №3855-6/55/14 у загальному розмірі 168996,24 грн., яка складається з: суми заборгованості за ставкою 3% річних на кредитну заборгованість у розмірі 17767,23 грн.; суми заборгованості за інфляційними витратами на кредитну заборгованість у розмірі 151229,01 грн.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, та враховуючи положення цивільно-процесуального законодавства позивач повинен довести підставу позову, тобто обставини, з якими він, як з юридичними фактами, пов`язує свою матеріально-правову вимогу, а суд повинен з`ясувати обставини, які пов`язані саме з предметом спору, встановити характер правовідносин, зумовлених фактами, що мають місце, та правові норми, якими врегульовані ці правовідносини ст. 263 ЦПК України. При цьому, факти та підстави позову, які підведені під гіпотезу певної норми матеріального права, вказують на юридичну природу спірних правовідносин, що являється предметом позову.

За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).

За частиною 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Отже, за змістом наведених норм нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При цьому, згідно з положеннями пункту 22 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції від 13.01.2006, підстава - 3161-IV, що діяла на час укладення кредитного договору, споживач фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

За частиною першою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції від 13.01.2006, підстава - 3161-IV, договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про третейські суди» в редакції від 01.04.2011, підстава - 2755-VI, юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

За правилом частини першої статті 12 Закону України «Про третейські суди» в редакції від 01.04.2011, підстава - 2755-VI, третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди.

Згідно з пунктом 14 частини 1 статті 6 Закону України «Про третейські суди» в редакції від 01.04.2011, підстава - 2755-VI, що діяла на час прийняття Постійно діючим третейським судом при Всеукраїнській Громадській Організації «Всеукраїнський фінансовий союз» рішення від 25.11.2014 року по справі №3855-6/55/14, третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку, що спори між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і під час виконання такого договору, відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди», незважаючи на наявність третейського застереження, не можуть бути предметом третейського розгляду, оскільки цим Законом України від 3 лютого 2011 року, який набув чинності 11 березня 2011 року, виключено з компетенції третейського суду вирішення спорів щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Такий же висновок застосування норм права викладено в постановах Верховного Суду України: від 20 травня 2015 року у справі № 6-64цс15, 04 листопада 2015 року № 6-2074цс15 та 18 листопада 2015 року у справі № 6-187цс15.

Реалізація принципу змагальності сторін у процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК України).

За правилами ч.ч.1, 3 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

У свою чергу, ст. 80 ЦПК України передбачає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

А ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналіз норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів (Постанова Верховного Суду від 08 серпня 2019 року у справі №450/1686/17).

Верховний Суд також неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

У частині третій статті 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 12 цього Кодексу.

Відповідно до частин третьої-четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц.

З огляду на наведені норми права, суд дійшов до висновку про те, що сукупність наданих до матеріалів справи доказів не дають підстав для висновку про доведений розмір простроченого грошового зобов`язання Відповідача, оскільки розгляд справи №3855-6/55/14 та ухвалення 25.11.2014 року рішення Постійно діючим третейським судом при Всеукраїнській Громадській Організації «Всеукраїнській фінансовий союз» як не уповноваженим органом, не породжувало для Відповідача наслідків у вигляді настання цивільної відповідальності.

Таким чином, розмір простроченого грошового зобов`язання Відповідача Позивачем не доведений.

Вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором по справі заявлено не було.

З огляду на викладене, даючи оцінку зібраним доказам у справі, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Таким чином, справу розглянуто в межах заявлених Позивачем позовних вимог, з урахуванням обраного ним способу захисту права, на підставі наданих ним доказів.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд ухвалив у позові відмовити повністю, то витрати щодо сплаченого судового збору покладаються на Позивача.

Керуючись ст. ст. 18, 79-81, 141, 259, 263-265, ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Сенс Банк» (, адреса: 03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100) до ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ), про стягнення 3% річних та інфляційних витрат від суми простроченого грошового зобов`язання, відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Саламатін