Справа № 212/9672/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 листопада 2024 року м. Кривий Ріг

Жовтневий районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області, в складі: Головуючого судді - Власенко М.Д., за участю секретаря судового засідання Машошиної Ю.О., розглянувши в порядку ст.247 ЦПК України за відсутності учасників справи та без здійснення фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2024 року адвокат Маслова В.Л., що діє в інтересах позивача звернулась до суду із вказаним позовом до відповідача у якому просила визнати квартиру за адресою: АДРЕСА_1 спільною суміною власністю позивача та відповідача, поділити вказане нерухоме майно між позивачем та відповідачем та визнати за ОСОБА_1 право власності на частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 та стягнути з відповідача судові витрати по праві.

В обгрунтування позовних вимог зазначено, що 30 квітня 2010 року сторони зареєстрували шлюб, від якого мають двох неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Спільне життя з відповідачем не склалось і на розгляді у суді перебуває позовна заява про розірвання шлюбу між сторонами. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 05 лютого 2014 року позивачу на праві приватної власності належала квартира за адресою: АДРЕСА_2 . 13 березня 2015 року вказана квартира була продана позивачем за 65 000 грн. Також, на підставі рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу від 11 лютого 2004 року позивачу на праві приватної власності належала квартира за адресою: АДРЕСА_3 . 10 квітня 2015 року вказана квартира була продана позивачем за 80700 грн. і від продажу обох квартир позивач отримав 145700 грн. За частину вказаних грошових коштів, під час перебування сторін у шлюбі 25 грудня 2015 року було придбану квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , а саме за 85 000 грн., а інша частина грошових коштів була витрачена на здійснення ремонту квартири. Під час набуття майна між сторонами були теплі, приязні відносини, а тому позивач не заперечував проти того, щоб спірна квартира була оформлена на відповідача. На теперішній час відповідач заперечує факт належності на праві спільної сумісної власності спірної квартири та не надає згоду на реєстрацію його місця проживання в цій квартирі, у зв`язку із чим позивач змушений звернутися до суду.

Ухвалою суду від 15 жовтня 2024 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Позивач у судове засідання не з`явився, його представник адвокат Маслова В.Л. надала заяву про розгляд справи без участі її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі.

Відповідач у судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнала частково, а саме не заперечувала проти визнання спірного майна квартири за адресою: АДРЕСА_1 спільним сумісним майном подружжя та визнання за ОСОБА_1 право власності на частку вказаної квартири. Інші позовні вимоги не визнала у повному обсязі.

Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності до ст.247 ч.2 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ст.206 ЦПК України, відповідач має право визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище ОСОБА_5 ) уклали шлюб 30 квітня 2010 року, про що 30 квітня 2010 року Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області зроблено актовий запис № 206, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, що видане 30 квітня 2010 року (а.с.10).

Сторони мають двох неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.11) та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.12).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 05 лютого 2014 року, виданого державним нотаріусом Другої криворізької державної нотаріальної контори Тімошиною О.В. за № 2-174, ОСОБА_1 був власником квартири за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.13).

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 13 березня 2015 року, посвідченого державним нотаріусом Другої криворізької державної нотаріальної контори Тімошиною О.В. за № 2-419, ОСОБА_1 передав у власність ОСОБА_6 , а ОСОБА_6 прийняла майно та сплатила за нього обговорену грошову суму. Предметом цього договору є нерухоме майно, а саме квартира: АДРЕСА_2 (а.с.14-15). Продаж зазначеної квартири здійснюється за 65 000 грн., які отримано продавцем від покупця до підписання цього договору (п.4 договору купівлі-продажу).

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 10 квітня 2015 року, посвідченого державним нотаріусом Другої криворізької державної нотаріальної контори Тімошиною О.В. за № 2-631, ОСОБА_1 передав у власність ОСОБА_7 , а ОСОБА_8 прийняв майно та сплатила за нього обговорену грошову суму. Предметом цього договору є нерухоме майно, а саме квартира: АДРЕСА_3 (а.с.16-17). Продаж зазначеної квартири здійснюється за 80 700 грн., які отримано продавцем від покупця до підписання цього договору (п.4 договору купівлі-продажу).

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 25 грудня 2015 року, посвідченого державним нотаріусом Другої криворізької державної нотаріальної контори Тімошиною О.В. за № 2-2849, ОСОБА_9 передав у власність ОСОБА_2 , а ОСОБА_2 прийняла майно та сплатила за нього обговорену грошову суму. Предметом цього договору є нерухоме майно, а саме квартира: АДРЕСА_1 (а.с.18-19, 26-28). Продаж зазначеної квартири здійснюється за 85 000 грн., які отримано продавцем від покупця до підписання цього договору (п.4 договору купівлі-продажу).

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 50886282 від 25 грудня 2015 року, ОСОБА_2 є одноосібним власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.20, 29-30).

Згідно Звіту про оцінку майна, складеного суб`єктом оціночної діяльності СПД ОСОБА_10 , на підставі представлених замовником, після вивчення нормативної, технічної та фінансової документації, проведення натурного огляду, консультацій з фахівцями, з урахуванням загальних положень і обмежувальних умов, із зазстосуванням методик, затверджених законодавством України, ринкова вартість об`єкту оцінки трикімнатної квартири загальною площею 56,06 м2 та житлоковою площею 40,99 м2 за адресою: АДРЕСА_1 , складає 520 800 грн. (а.с.21-22).

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За ч.1 ст.61СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно ст.63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За ст.69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

За ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст.71 Сімейного кодексу України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Таким чином за загальним правилом, що випливає з наведених правових норм, вбачається, що будь-яке майно набуте за час шлюбу належить до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, якщо одним із них не доведене набуття ним особистої приватної власності на майно в період перебування в шлюбі.

Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Суд у цьому сенсі зазначає, якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 22 січня 2020 року по справі № 711/2302/18.

Згідно із ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

За ст.370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Враховуючи презумпцію права спільної сумісної власності спірного майна, суд за встановленими обставинами справи дійшов висновку, що спірне майно придбане під час шлюбу та належить на праві спільної власності подружжю, частки у спірному майні кожного зі сторін є рівними, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими, у зв`язку із чим суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

При зверненні до суду позивачем сплачено 3815,20 грн. судового збору за подання позову.

Враховуючи, що відповідач визнала позов до початку розгляду справи по суті, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 50 відсотків, що становить 1907,60 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.4, 5, 12, 57, 76, 141, 247, 259 Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст.60, 61, 69, 70, 71, 72 Сімейного кодексу України, суд,-

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна - задовольнити.

Визнати квартиру за адресою: АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1907 (одну тисячу дев`ятсот сім) гривень 60 копійок.

Повернути ОСОБА_1 з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при подачі позовної заяви на підставі квитанції № 22 від 19 вересня 2024 року у розмірі 1302 гривні та квитанції № 11 від 12 вересня 2024 року у розмірі 605 гривень 60 копійок.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч.6 ст.259 ЦПК України, якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження, залежно від складності справи складання повного рішення суду може бути відкладено на строк - не більш як п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.

Повний текст рішення, складено та підписано без проголошення 14 листопада 2024 року.

Суддя: М.Д. Власенко