ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/791/24 Справа № 184/2640/21 Суддя у 1-й інстанції - Томаш В. І. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2024 року м.Кривий Ріг

справа № 184/2640/21

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів Бондар Я.М., Остапенко В.О.

секретар судового засідання Гладиш К.І.

сторони:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідачка - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, в режимі відеоконференції, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Хомік Євгенія Михайлівна, на рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2023 року, яке ухвалено суддею Томаш В.І. в місті Покрові Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 21 вересня 2024 року, -

УСТАНОВИВ:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики.

Позов мотивовано тим, 27 січня 2020 року між позивачкою та відповідачкою було укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_2 взяла в борг у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 2 600 доларів США на строк 6 місяців, та зобов`язалася їх повернути, що підтверджується наявною в матеріалах справи розпискою. Кінцевою датою повернення коштів є 28 липня 2020 року.

Крім того, договором обумовлений розмір процентів - 30 доларів США на місяць.

Відповідачка користується наданими в позику грошовими коштами з лютого 2020 року по листопад 2021 року, що становить 21 місяць, відповідно заборгованість по відсоткам становить 630 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України, станом на 02 грудня 2021 року, становить 17154,90 гривен.

Таким чином, оскільки відповідачка не виконала взяті на себе зобов`язання, станом на 02 грудня 2021 року у неї утворилась заборгованість в розмірі 87 952,90 грн, з яких: основна сума боргу 70 798,00 грн, заборгованість за відсотками за період з 01 лютого 2020 року по 30 листопада 2021 року 17 154,90 грн., яку позивачка просить стягнути з відповідачки на свою користь.

В липні 2022 року ОСОБА_2 звернулась до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним.

Зустрічний позов мотивовано тим, що 27 січня 2020 року вона від ОСОБА_1 будь-яких коштів в тому числі в розмірі 2 600 доларів не отримувала і ОСОБА_1 їй кошти в цей день не надавала.

Розписка за січень 2019 року, за рекомендацією ОСОБА_1 , була нею переписана в липні 2019 року. Розписка за липень 2019 року була переписана 27 січня 2020 року. Після перепису переписані розписки рвались ОСОБА_1 .

Так, в липні 2020 року вона повернула ОСОБА_1 2 600 доларів і в підтвердження повернення боргу остання порвала розписку від 27 січня 2020 року.

Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Таким чином, оскільки 27 січня 2020 року ОСОБА_1 будь-які кошти в борг ОСОБА_2 не надавала, а тому остання вважає, що ніякий договір позики, незважаючи на розписку від 27 січня 2020 року, яка має неналежний стан, сторони не укладали і він є недійсним.

На підставі наведеного вище, ОСОБА_2 просила суд визнати договір позики укладений відповідно до розписки ОСОБА_2 про отримання від ОСОБА_1 27 січня 2020 року в борг 2600 доларів строком на 6 місяців - недійсним.

Рішенням Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2023 року у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним задоволено.

Визнано недійсним договір позики, укладений відповідно до розписки ОСОБА_2 про отримання від ОСОБА_1 27 січня 2020 року в борг 2 600 доларів строком на 6 місяців.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений нею судовий збір в сумі 992,40 грн.

Сплачений ОСОБА_1 судовий збір в сумі 908 грн віднести за її рахунок.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Хомік Є.М., ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення первісного позову ОСОБА_1 та відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для вирішення справи та невідповідність висновків, викладеним у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Письмова форма договору позики, внаслідок його реального характеру, є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (частина перша статті 207 ЦК України).

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Апелянт зауважує на тому, що оригінал розписки від 27 січня 2020 року позивачкою був долучений до позовної заяви. Зміст власноручно написаної розписки про отримання грошових коштів від ОСОБА_2 свідчить про фактичне отримання грошей, про наявність у ОСОБА_2 зобов`язання їх повернути та про дійсність правочину. Інших доводів і заперечень, клопотань про призначення технічної, почеркознавчої експертизи в суді першої інстанції у цій справі відповідачка та її представник не заявляли.

Судом першої інстанції, на думку позивачки, вірно встановлено, що розписка від 27 січня 2020 року повністю відповідає вимогам чинного законодавства України, а тому породжує правові наслідки для кожної із сторін. Проте, судом першої інстанції факт повернення грошових коштів за цією розпискою встановлений лише на підставі показань свідків: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (який є чоловіком відповідачки за первісним позовом ОСОБА_2 та, до того ж, не бачив особисто факту повернення коштів і повідомив цю інформацію суду як таку, що відома йому зі слів дружини; сама ОСОБА_2 в судовому засіданні як свідок не допитувалась).

У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, ОСОБА_2 зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, відповідачку ОСОБА_2 та її представника - ОСОБА_5 , які, кожен окремо заперечували проти задоволення апеляційної скарги та просили залишити без змін рішення суду першої інстанції, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, позивачка ОСОБА_1 передала в борг відповідачці ОСОБА_2 2600 доларів США, строком до 28 липня 2020 року, що підтверджується розпискою, яку відповідачка написала власноручно та оригінал якої долучено до матеріалів справи.

Як вбачається із вказаної розписки, відповідачка зобов`язалася сплатити відсотки за користування грошовими коштами з розрахунку 30 доларів США за місяць.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог позивачки ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що між відповідачкою ОСОБА_2 та позивачкою ОСОБА_1 був укладений договір позики, на підтвердження якого позивачкою була надана розписка, однак твердження ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_2 не повернула взяті в борг грошові кошти під час розгляду справи не знайшли підтвердження, оскільки оригінал розписки від 27 січня 2020 року розірваний на дві частини та заклеєний скетчем.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків (частини перша, друга статті 205 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, разом з тим після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім, оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження укладення якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Отже, саме факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою позичальника (частина друга статті 1047 ЦК України).

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак, у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг; за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи, як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року в справі № 6-79цс14, який підтриманий у постанові Верховного Суду від 27 листопада 2019 року в справі №752/19567/14-ц.

Зі змісту розписки, яку сторони склали 27 січня 2020 року на підтвердження укладення договору позики, слідує, що позичальник усвідомлює правову природу та юридичні наслідки вчинюваного між ним та кредитором правочину, беззаперечно підвереджує, що позичила у ОСОБА_1 2600 доларів США та зобов`язалась повернути отримані нею кошти у встановлений строк через шість місяців.

Разом з тим, наявна в матеріалах справи розписка від 27 січня 2020 року розірвана на дві частини та заклеєна скотчем, що, на переконання колегії суддів, є доказом факту повернення відповідачкою ОСОБА_2 грошових коштів позивачці ОСОБА_1 .

На підставі наведеного вище колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що посилання позивачки ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про те, що ОСОБА_2 не повернула взяті в борг грошові кошти під час розгляду справи, не знайшли підтвердження.

При цьому доводи апеляційної скарги про те, що зміст власноручно написаної розписки про отримання грошових коштів від ОСОБА_2 свідчить про фактичне отримання грошей та про наявність у ОСОБА_2 зобов`язання їх повернути та про те, що оригінал розписки від 27 січня 2020 року позивачкою був долучений до позовної заяви, не спростовують вказаних висновків суду першої інстанції, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що клопотань про призначення технічної, почеркознавчої експертизи в суді першої інстанції у цій справі відповідачка та її представник не заявляли, не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки ОСОБА_2 не заперечувала написання нею 27 січня 2020 року боргової розписки, тому призначення у справі технічної чи почеркознавчої експертизи є недоречним.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що позивачкою ОСОБА_1 взагалі не надано будь-яких пояснень стосовно того, чому боргова розписка була розірвана навпіл, жодного належного доказу на підтвердження будь-якої позиції з даного питання суду надано не було, для надання особистих пояснень, як до суду першої, так і до суду апеляційної інстанції, позивачка не з`явилася.

Стосовно зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Згідно статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Підстава недійсності правочину (оспорюваності чи нікчемності) має існувати в момент вчинення правочину.

Згідно з частиною першою статті 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21.04.2021 у справі № 601/1083/16, зазначено, що «у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 27 березня 2019 року у справі № 907/113/18 зазначено, що «статтею 231 ЦК України встановлено, що правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Під насильством необхідно розуміти фізичний чи психічний тиск з боку другої сторони або іншої особи з метою спонукати вчинити ті дії, які особа не бажала б вчинити без наявності таких фізичних чи психічних страждань. Насильство може мати будь-які прояви: фізичне насильство (катування, биття, заподіяння болі); психічне насильство (залякування, загроза вбивством, заподіянням тілесних ушкоджень самій особі або її близьким); насильство дією (викрадення дитини, пошкодження майна особи). Для визнання правочину недійсним позивач має довести такі обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється. При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (ст. 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі. Для визнання правочину недійсним як такого, що вчинений під впливом насильства, не обов`язково, щоб контрагент особисто здійснював насильство. Необхідно лише, щоб він знав про факт насильства і використав це на свою користь для примушення особи до вчинення правочину».

У постанові Верховного Суду від 23.01.2020 у справі № 484/3809/16 зроблено висновок, що: «у разі вчинення правочину під впливом насильства формування волі особи, яка вчиняє правочин, відбувається внаслідок втручання стороннього фактора - фізичного чи психічного тиску з боку контрагента або іншої особи з метою спонукання до вчинення тих дій, які особа не бажала б вчинити без наявності таких фізичних чи психічних страждань».

У постанові Верховного Суду від 30.07.2020 у справі № 299/1523/16-ц зазначено, що «для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, тобто насильство розуміється як заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Воно повинне виражатися в незаконних, не обов`язково злочинних, діях. На відміну від насильства, погроза полягає у здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце за наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Вона може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли через обставини, які мали місце на момент його вчинення, були підстави вважати, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам».

Отже, для визнання правочину недійсним позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється».

В даному випадку факт написання тексту розписки та її підписання відповідачкою ОСОБА_2 , останньою не заперечувався, відповідачка не надала суду належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження того, що до неї було застосовано фізичний чи психологічний тиск з боку ОСОБА_1 , який би вплинув на її справжню волю саме при написанні розписки, а також не встановлено наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням оспорюваного правочину, тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволенні зустрічного позову про визнання правочину недійсним у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції в цій частині, підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду, на підставі п.1, п.4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, скасуванню в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, у зв`язку з частковим задоволенням апеляційної скарги, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, в розмірі 992,40 грн, тобто пропорційно до задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Хомік Євгенія Михайлівна, задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2023 року скасувати в частині задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог.

Рішення суду скасувати в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судового збору в сумі 992 гривен 40 копійок.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1 190 (одна тисяча сто дев`яноста) гривен 88 копійок

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 17 червня 2024 року.

Головуючий:

Судді: