Дата документу 23.09.2024
Справа № 334/5306/23
Провадження № 2/334/2497/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2024 року м. Запоріжжя

Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі

судді Бредіхіна Ю.Ю.,

за участю секретаря Жураківської В.А.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача-1 не з`явився,

відповідача-2 ОСОБА_2 ,

представника відповідача-2 ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_4 та ОСОБА_2 про стягнення суми,

установив:

І. Зміст позовних вимог та заперечень сторін.

Позивач звернувся з позовом до суду про стягнення з відповідачів заборгованості за надані послуги з централізованого опалення в розмірі 24 131,96 грн. та витрат по сплаті судового збору в сумі 2 684 грн.

Позов обґрунтований тим, що позивач концерн «Міські теплові мережі» є виконавцем послуг з централізованого опалення. Відповідачі, в свою чергу, споживають вказані послуги за адресою: АДРЕСА_1 . Система опалення квартири, якою користуються відповідачі є невід`ємною складовою централізованої системи теплопостачання всього будинку, від`єднання якої є неможливим, як з юридичної точки зору, так і з технічної сторони.

Послуга з централізованого опалення надавалась відповідачам в межах опалювального сезону, проте відповідачами не виконувався обов`язок по оплаті за надані комунальні послуги.

Відповідач ОСОБА_2 у відзиві на позов заперечила проти позовних вимог, вказавши на те, що не є власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Це підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 383978254 від 21.06.2024.

Позовні вимоги до ОСОБА_2 пред`явлено за період з 11.05.2019 року по 31.10.2021 року, проте, з 2003 р. по квітень 2023 року ОСОБА_2 не проживала за адресою: АДРЕСА_1 , тому фактично не могла отримувати житлово-комунальні послуги. Зазначене підтверджується письмовими показами свідків ОСОБА_5 , яка стверджує, що познайомилася з ОСОБА_6 у 2007 році в м. Києві. З часу знайомства по 04.04.2024 р. особисто і регулярно спілкувалася з ОСОБА_2 , іноді бачилися ледь не щодня. Наприкінці березня 2024 р. допомагала збирати речі, пакувати меблі. 04.04.24 р. ввечері бачилися востаннє, всі речі були запаковані у вантажну машину, а 05.04.24 р. зранку приїхав друг ОСОБА_2 і повіз її з кішками в Запоріжжя. ОСОБА_7 , яка стверджує, що є близькою подругою ОСОБА_2 з 2008 року. Познайомилися через спільну подругу ОСОБА_5 , періодично зустрічаючись в середньому двічі на місяць. Зазвичай зустрічі відбувалися в орендованій квартирі ОСОБА_8 та її чоловіка ОСОБА_9 за адресою : АДРЕСА_2 , а також в квартирі ОСОБА_10 . Свідок стверджує, що постійно спілкувалися особисто в м. Києві до 4-го квітня 2024 р. ОСОБА_11 яка стверджує, що познайомилася з ОСОБА_2 (тоді ще « ОСОБА_12 ») в 1999 році. З 2000 року по 2003 рік підтримували регулярні контакти в м. Запоріжжя. З 2003 року ОСОБА_2 постійно проживала в м. Києві, куди свідок приїжджала сама та/чи з дітьми та проживала разом з ОСОБА_2 за адресою : АДРЕСА_2 . Останній раз зупинялася за цією адресою у ОСОБА_2 наприкінці 2023 року. У квітні 2024 р. ОСОБА_2 переїхала у Запоріжжя, де свідок бачилася з нею одразу після переїзду останньої, коли речі були не розпаковані, а меблі не зібрані. ОСОБА_13 , який стверджує, що з ОСОБА_2 знайомий з початку дев`яностих років та спілкувався до 2003 року. Потім не спілкувалися. Влітку 2020 року вперше був у неї та її чоловіка у гостях разом із своєю цивільною дружиною ( ОСОБА_14 ) за адресою АДРЕСА_2 . Впродовж 2021 року по квітень 2024 р. сам особисто або з дружиною бував неодноразово у подружжя ОСОБА_8 в м. Києві. 05.04.24 р. приїхав у практично порожню квартиру за адресою АДРЕСА_2 , погрузив залишки речей у машину, трьох кішок та перевіз відповідачку у Запоріжжя. Після переїзду ОСОБА_2 в м. Запоріжжя регулярно бачиться та свідкуються з відповідачем. ОСОБА_15 , який являється чоловіком відповідача ОСОБА_2 та бажає свідчити про те, що проживав з дружиною в м. Києві. Комунальних послуг в АДРЕСА_1 відповідач ОСОБА_2 не отримувала, оскільки проживала в м. Києві, сплачувала комунальні послуги за адресою, де проживала в АДРЕСА_2 ). В Запоріжжя ОСОБА_2 переїхала 05.04.24 р.

Також відповідач наголошує на тому, що з нею не укладений договір про надання житлово-комунальних послуг, а сам позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження факту надання своїх послуг.

Відповідач ОСОБА_4 відзиву на позов не надав.

ІІ. Заяви, клопотання та інші процесуальні рішення у справі.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 06.07.2023 року відкрито спрощене провадження у справі без проведення судового засідання.

Заочним рішенням від 05.09.2023 року позовні вимоги задоволено у повному обсязі.

Ухвалою суду від 16.07.2024 року заочне рішення від 05.09.2023 року скасоване, справу призначено до розгляду у спрощеному порядку.

ІІІ. Фактичні обставини встановлені судом.

Позивач є виконавцем послуг з виробництва та постачання теплової енергії для централізованого опалення у житловий будинок у якому розташована приміщення, власниками якого є відповідачі.

Відповідач ОСОБА_4 є власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_2 з 11.05.2019 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . У період з 2003 р. по квітень 2023 року фактично проживала за адресою: АДРЕСА_2 .

Позивач у період з 01.12.2015 року по 10.05.2019 року надав відповідачу ОСОБА_4 послуги загальною вартістю 24 265,96 грн. Відповідач ОСОБА_4 за вказаний період сплатив 134 грн.

Позивач у період з 11.05.2019 року по 31.102021 року надав відповідачам послуги загальною вартістю 13 285,13 грн. Відповідачі за вказаний період не сплачували за послуги позивача.

ІV. Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду щодо оцінки аргументів наведених учасниками справи.

Статтею 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

У частині сьомій статті 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що послуга з постачання теплової енергії надається згідно з умовами договору, що укладається з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, та вимогами правил надання послуг з постачання теплової енергії, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, якщо інше не передбачено законом.

Приписами ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

Згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, а також у постанові Верховного Суду від 18 травня 2020 року у справі № 176/456/17.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Стаття 526 ЦК України визначає, що зобов`язання, підстави виникнення яких були передбачені в ст. 11 ЦК України, повинні виконуватися належним чином згідно з умовами договору, вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог згідно зі звичаями ділового обороту або інших вимог, які звичайно висуваються.

Пунктом 18 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року за №630 (чинної на момент існування спірних правовідносин), плата за надані послуги вноситься щомісячно.

Відповідно до ст. 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Приписами ч. 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 26.09.2018 року у справі №750/12850/16-ц, питання щодо фактичного користування житлово-комунальними послугами належить до предмета доказування у справі.

Хоча у ч. 1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до п.1 ч.1 ст.20 цього закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений у п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Разом з тим вказаний обов`язок виникає лише в разі отримання споживачем певних послуг.

Отже, питання щодо фактичного користування житлово-комунальними послугами входить до предмета доказування в справі та має істотне значення для її правильного вирішення.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеєр Б.В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B.V. v. the Netherlands») від 27.10.93, заява №14448/88, §33).

Створення рівних можливостей учасникам процесу в доступі до суду та до реалізації та захисту їхніх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Як роз`яснив Пленум ВСУ у п.11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 №14, у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідачем ОСОБА_2 у належний та допустимий спосіб доведено факт відсутності фактичного користування послугами позивача у спірний період.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню у частині вимог до власника квартири ОСОБА_4 .

Згідно із вимогами ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_4 та ОСОБА_2 про стягнення суми задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь концерну «Міські теплові мережі» (юридична адреса: 69091, м. Запоріжжя, вул. Героїв полку «Азов», буд. 137, ) суму основного боргу у розмірі 37 417 (тридцять сім тисяч чотириста сімнадцять) гривень 09 копійок.

Стягнути із ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь концерну «Міські теплові мережі» (юридична адреса: 69091, м. Запоріжжя, вул. Героїв полку «Азов», буд. 137, ) судовий збір у розмірі 2 684 (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири) гривні.

В частині вимог до ОСОБА_2 відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Ю.Ю. Бредіхін