Справа № 214/2394/24
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

(заочне)

12 листопада 2024 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, у складі:

головуючого судді Ковтун Н.Г.,

за участю:

секретаря судового засідання Фартушної Є.К.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

третьої особи ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 214/2394/24 (в режимі відеоконференції) за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_3 в інтересах якої діє адвокат Ульянов І.М. звернулась до суду із позовною заявою до ОСОБА_4 , тертя особа: ОСОБА_5 про визнання майна особистою приватною власністю, в якій просить суд визнати за нею право особистої приватної власності на двокімнатну квартиру, загальною площею 52,0 кв.м, житловою площею 29,3 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , що була придбана під час перебування у шлюбі з відповідачем.

В обґрунтування позовних вимог, представник позивача вказує, що 20.06.2000 відповідно до договору купівлі-продажу квартири, ОСОБА_6 , що мешкав за адресою: АДРЕСА_1 , надалі продавець з одного боку та позивач ОСОБА_3 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_2 надалі покупець з іншого боку, з третьої сторони у складанні цього договору бере ОСОБА_2 , що прописана за адресою: АДРЕСА_3 уклали цей договір про таке: продавець продав, а покупець купив належну продавцю двокімнатну квартиру розташовану на п`ятому поверсі 5-ти поверхового житлового будинку, загальна площа 52,0 кв.м, житлова площа 29,3 кв.м. Згадана квартира знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Вказана квартира належить продавцю на підставі договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом м. Кривого Рогу Дацко Я.О. від 10.03.1998 за реєстром №2139 зареєстрованого в Криворізькому міському БТІ у реєстровій книзі №114 під реєстровим №81. Гроші у сумі 5200,00 грн позивачу ОСОБА_3 для придбання цієї квартири дала її мати ОСОБА_2 . Угода була посвідчена приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дацко Я.О. 29.11.2006 було розірвано шлюб між позивачем та відповідачем, про що в книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис №616 та видане свідоцтво про розірвання шлюбу. Отже, квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 є особистою приватною власністю дружини, у зв`язку з тим, що придбана за особисті кошти, які на угоді купівлі-продажу позивача надала її мати ОСОБА_2 , що вказано у договорі купівлі-продажу відповідної квартири. Представник позивача посилається на те, що у разі придбання майна у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбано. У зв`язку з вищевикладеним, просить позов задовольнити.

Ухвалою Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 березня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження із призначенням підготовчого судового засідання.

12 червня 2024 року ухвалою суду залучено по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання майна особистою приватною власністю, в якості третьої особи ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса проживання: АДРЕСА_4 .

Ухвалою суду від 10 вересня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі та просив такі задовольнити.

Відповідач, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, однак у судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надав. На підставі наявних у справі доказів та зі згоди представника позивача суд уважає за можливе ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

Третя особа в судовому засіданні позов підтримала та пояснила, що вона є матір`ю позивача. Зазначила, що її донька квартиру придбала за кошти, які вона їй дала, з метою придбання власного житла для доньки. Окрім цього, зазначила, що на житло не претендує.

Заслухавши пояснення представника позивача, третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до такого висновку.

Відповідно до вимог частин 3 та 4 статті 12ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За приписами ст. 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у спразі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом встановлено, що 29.11.2006 було розірвано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 , актовий запис 616 (а.с.17).

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 20.06.2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дацко Я.О., ОСОБА_3 придбала квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.10).

Згідно до п. 4 вказаного Договору, відповідно до відомостей викладених у довідці характеристиці бланк №052934 від 16.06.2000, вих. № 8873/2, інвентаризаційна оцінка квартири становить 13329,00 грн (з урахуванням індексації вартості нерухомого майна). Вартість квартири за домовленістю сторін складає 5200 грн, фактично цей продаж квартири вчинено за 5200,00 грн, які Покупець виплатив Продавцю до підписання цього договору.

Згідно з п. 5 вказаного Договору, гроші в сумі 5200,00 грн ОСОБА_3 для придбання цієї квартири дала її мати ОСОБА_2 .

З довідки, що видана ОСОБА_3 КП «Криворізьке районне бюро технічної інвентаризації» ДОР вбачається, що відповідно д даних архівної справи, станом на 31.12.2012, квартира , що розташована в АДРЕСА_1 , зареєстрована на праві приватної власності в КП «Криворізьке РБТІ» ДОР в реєстровій книзі 114П-81-81 на ім`я: ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 20.06.2022 Дацко Я.О., приватним нотаріусом криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області, зареєстрованого в реєстрі за №5324 (а.с.11).

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18 червня 2018 року у справі №711/5108/17.

Пунктами 23,24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2021року у справі №756-2527цс16.

Згідно із зазначеними нормами при вирішенні питання про визнання майна подружжя їх спільною сумісною власністю чи особистою приватною власністю з`ясуванню підлягають, як підстави й час набуття такого майна, так і джерела його придбання.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Положеннями статті 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею у набутті майна.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.

Отже, суд вважає встановленим, що квартира, яка знаходиться за адресою: в АДРЕСА_1 придбана позивачкою 20.06.2000 року, тобто під час перебування у шлюбі з відповідачем ОСОБА_4 . Дану квартиру було придбано на ім`я позивачки за договором купівлі-продажу від 20.06.2000 року, згоду на укладення якого відповідач не надавав, за кошти надані матір`ю позивачки ОСОБА_2 .

Частиною 4 ст. 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

В зв`язку з тим, що позивач не заявляє вимоги про стягнення з відповідача на її користь судових витрат, суд, керуючись принципом диспозитивності цивільного судочинства, закріпленим у ст. 13 ЦПК України, не вирішує питання про розподіл судових витрат згідно зі ст. 141 ЦПК України.

На підставі наведеного та керуючись ст. 12-13, 89, 263-265, 280-282 ЦПК України, ст. 57, 60, 63, 70-71 Сімейного кодексу України, суд-

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_3 право особистої приватної власності на двокімнатну квартиру, загальною площею 52,0 кв.м, житловою площею 29,3 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , що була придбана під час перебування у шлюбі з ОСОБА_4 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня отримання його копії.

Апеляційна скарга на рішення подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відомості про сторін:

Позивач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 .

Відповідач ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_6 .

Третя особа: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_7 .

Повний текст рішення складено 13.11.2024 року.

Суддя Н.Г. Ковтун