30.10.2024 Єдиний унікальний номер 205/688/23
Єдиний унікальний номер № 205/688/23
Провадження № 2/205/691/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2024 року м. Дніпро

Ленінський районний суд міста Дніпропетровська в складі: головуючого судді - Басової Н.В., за участю секретаря судового засідання - Пєтіної К.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Довгополова Людмила Геннадіївна та ОСОБА_4 , про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Позивач 25 січня 2023 року звернулася до Ленінського районного суду міста Дніпропетровська суду з вищезазначеним позовом, у якому з урахуванням уточнених позовних вимог просила визнати недійсним з моменту укладення договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , перейменовано згідно з розпорядженням Дніпровського міського голови № 897-р від 26 листопада 2015 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений 10 липня 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Долгополовою Л.Г.; стягнути з відповідачів судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Курпіль А.М. посилається на те, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 23 вересня 2004 року мала місце реєстрації та фактично проживала за адресою: АДРЕСА_1 . На момент реєстрації її місця проживання власницею вищевказаного домоволодіння була її бабуся, ОСОБА_5 . Згодом, а саме, ІНФОРМАЦІЯ_2 бабуся подарувала цей будинок своїй доньці ОСОБА_2 . В подальшому, коли позивачці було 13 років, ОСОБА_2 продала вищевказаний будинок ОСОБА_3 . Станом на 14 травня 2018 року позивач вже була зареєстрована за цією адресою. 14 травня 2018 року ОСОБА_3 продав будинок ОСОБА_4 05 червня 2020 року за заявою ОСОБА_1 у зв`язку з отриманням паспорту громадянина України з безконтактним електронним носієм, інформація про реєстрацію її місця проживання за адресою АДРЕСА_1 була внесена до Єдиного державного демографічного реєстру. Проте, 14 лютого 2020 року за заявою ОСОБА_4 її було знято з реєстраційного обліку місця проживання за вищевказаною адресою.

Вважає, що договір купівлі-продажу між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підлягає визнанню недійсним з підстав, передбачених ст. 203 ЦК України, оскільки з огляду на те, що укладення договору, коли їй було 13 років без дозволу органу опіки та піклування мало наслідком порушення її права на користування житловим будинком, оскільки відповідач, а потім ОСОБА_4 позбавили її місця проживання в ньому.

Як зазначає в своєму відзиві на позов, ОСОБА_2 не мала наміру реально продавати спірний будинок ОСОБА_3 . Договір між ними було укладено для того, щоб син ОСОБА_3 ОСОБА_6 перестрахував ризик неповернення нею позики, взятої для ведення підприємницької діяльності, тобто договір купівлі-продажу житлового будинку укладено ОСОБА_2 під впливом обману з боку ОСОБА_3 .

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 березня 2023 року позов залишено без руху та запропоновано позивачу усунути недоліки.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 березня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі в порядку загального позовного провадження.

У відзиві на позовну заяву від 04.04.2023 року, який надійшов до суду через поштову кореспонденцію відповідач ОСОБА_2 просила суд задовольнити позов в повному обсязі, з огляду на наступне, в 2017 році їй знадобилися кошти для вкладення в бізнес. Оскільки банки не кредитують знайомі порадили їй звернутися до ОСОБА_7 , який погодився допомогти фінансово, але на умовах, що вона переоформить на нього свій будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Від ОСОБА_8 вона отримала 13000 доларів США.650 доларів США вона йому повернула.

Договір купівлі-продажу домоволодіння було оформлено між нею та батьком ОСОБА_8 , договір був фіктивним, намірів продавати будинок у неї взагалі не було, тому що це єдине її житло. Крім того, на рахунковий рахунок Банку, зазначений в договорі купівлі-продажу, грошові кошти їй не переказували.

Представник третьої особи приватного нотаріуса ДМНО Долгополової Л.Г., адвокат Юрко О.С. в письмових поясненнях, які надійшли до суду через засоби почтового зв`язку 02.05.2023 року просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, зазначила, що дійсно, нею 10 липня 2017 року було посвідчено договір купівлі-продажу нерухомого майна з надвірними будівлями та спорудами, укладений між ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець), що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . Підставою для укладення такого правочину було вільне волевиявлення продавця та покупця, а також документи, які були надані продавцем з метою його укладення. Згідно відповіді на запит від 10 липня 2017 року виданої Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані дві особи, ОСОБА_2 та ОСОБА_5 (померла, на що було надане свідоцтво про смерть). При укладенні зазначеного договору була присутня продавець та покупець. На момент укладення спірного правочину не було даних про реєстрацію в зазначеному будинку неповнолітньої ОСОБА_1 , а також про те, що остання там зареєстрована їй ніхто із присутніх у момент укладення договору не повідомляв.

Крім іншого, зазначила, що в своїй заяві позивач не надає жодного належного та допустимого доказу, коли та як саме була взагалі зареєстрована за адресою спірного нерухомого майна, як за час, коли власницею будинку була бабуся позивачки, так і після її смерті та на час, коли власницею була її мати.

В письмових поясненнях стосовно заяви позивачки про зміни підстав позову представник третьої особи приватного нотаріуса ДМНО Долгополової Л.Г., адвокат Юрко О.С., які надійшли до суду через поштову кореспонденцію 16.05.2023 року, вказав, що жодної інформації щодо реєстрації місця проживання малолітніх дітей чи неповнолітніх осіб під час оформлення правочину від продавця ОСОБА_2 . приватному нотаріусу надано не було, а також не підтверджено відповідними документами. Відсутність будь-якого доказу щодо наявності реєстрації місця проживання малолітньої дитини станом на день укладення правочину 10.07.2017 року, що оскаржується позивачкою не порушує жодні їх права та користування даним майном та необхідністю отримання дозволу органу опіки та піклування щодо вчинення відповідних дій батьками дитини.

ОСОБА_1 , в письмових запереченнях на пояснення представника приватного нотаріуса від 07.06.2023 року, вказала що погоджується з відзивом відповідачки ОСОБА_2 , що вона не мала на меті продаж нею домоволодіння ОСОБА_3 , а слугувала свого роду запобіжником для його сина ОСОБА_6 , у якого вона позичала гроші.

Вважає, що при укладенні спірного договору між сторонами, що мало місце 10.07.2017 року без дозволу опіки та піклування мало наслідком порушення її права на користування спірним житловим будинком.

В судовому засіданні 12.06.2023 року представник позивача, адвокат Курпіль А.М. просив суд прийняти до розгляду заяву ОСОБА_1 про зміну підстав позову, просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу з підстав відсутності дозволу опіки та піклування, та під впливом обману ОСОБА_2 з боку відповідача.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12.06.2023 року без виходу до нарадчої кімнати заяву прийнято до розгляду, та призначено справу до розгляду по суті.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 червня 2023 року заяву позивача про виклик свідка задоволено.

13 березня 2024 року до суду через засоби поштового зв`язку від представника третьої особи ОСОБА_4 - адвоката Буденко Ю.Ю. надійшов відзив на позов, відповідно до якого він просить відмовити в задоволенні позову, вказуючи, що жодної інформації щодо реєстрації місця проживання неповнолітньої доньки під час посвідчення правочину від продавця ОСОБА_2 . приватному нотаріусу надано не було. Інформація зазначена у реєстрі зі слів позивачки внесена в реєстр 05.06.2018 року спростовується інформацією, наданою Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР від 10.07.2017 року, а отже, інформація щодо місця проживання позивачки була внесена до Єдиного державного демографічного реєстру на підставі даних, зазначених нею самою у заяві.

ОСОБА_4 є власником домоволодіння, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 14.05.2018 року, укладеного з ОСОБА_3 , посвідченим приватним нотаріусом ДМНО Солощенко Ю.В., реєстровий номер 1106. Вона є добросовісним набувачем нерухомого майна.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 квітня 2024 року клопотання представника третьої особи ОСОБА_4 - адвоката Буденко Ю.Ю. про витребування доказів задоволено.

Представник позивачки адвокат Курпіль А.М. письмово просив суд розглядати справу за його відсутності, постановити рішення з врахуванням наданих пояснень та доказів по справі, позов ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі .

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив.

Відповідач ОСОБА_2 письмово просила суд розглядати справу за її відсутності, позов ОСОБА_1 визнала у повному обсязі.

Представник третьої особи ОСОБА_4 - адвокат Буденко Ю.Ю. позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні.

Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Долгополова Л.Г., її представник письмово просили розглядати справу за його відсутності.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступних висновків.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з копією свідоцтва про народження, запис № 1195 від 29 жовтня 2003 року у графі відомості про дитину зазначено ОСОБА_1 , у графі відомості про батьків зазначено: батько - ОСОБА_9 , мати - ОСОБА_2 (а.с. 6, т. 1).

10 липня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 ), посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Долгополовою Л.Г., зареєстрований в реєстрі за номером 717.

Як вбачається із наданих суду згідно ухвали суду приватним нотаріусом ДМНО Долгополовою Л.Г. документів, підставою для укладення та нотаріального посвідчення зазначеного спірного правочину, були договір дарування житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Дубовенко В.О. 08 липня 2005 року за реєстровим номером 1396, витяг з реєстру, заява ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , звіт про оцінку майна, інформаційна довідка з Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів, витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, відомості про обмеження у використанні земельної ділянки, кадастровий план земельної ділянки, умовні позначення, технічний паспорт на домоволодіння, копія паспорту, копія довідки ОСОБА_2 , копія паспорту, копія довідки ОСОБА_3 , інформаційна довідка з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, копія свідоцтва про смерть ОСОБА_10 та ОСОБА_5 , інформація № 14/5-1012 від 10.07.2017 року з Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради відповідно до якої відповідно даних картотеки з питань реєстрації фізичних осіб, за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані дві особи, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована з 25.09.2004 року та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрована з 11.08.1986 року (т. 2, а.с. 1-79).

Як вбачається зі змісту п. 7 оспорюваного договору купівлі-продажу спірного житлового будинку « …сторони стверджують, що однаково розуміють значення і умови цього договору, договір спрямований на реальне настання правових наслідків і умов цього договору. Договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлений ним, їх волевиявлення є вільним і відповідає внутрішній волі, договір не має характеру уявного та удаваного правочину, ціна продажу відповідає їх дійсним намірам…». (т.1, а.с. 19).

Як вбачається з п. 5 спірного договору, продавець свідчить, що малолітні та неповнолітні діти не мають права проживання, користування нерухомими майном, та не перебувають на реєстраційному обліку у вищевказаному нерухомому майні. Правочин не суперечить правам та інтересам малолітніх, неповнолітніх та непрацездатних дітей (п. 6, ст. 203 ЦК України) (т. 2, а.с. 2).

Згідно інформаційної довідки з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон, відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна 14 травня 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В. (т. 1, а.с. 14).

Відповідно до довідки про реєстрації місця проживання, виданої Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради № 6/5-1742 від 16.02.2023 року ОСОБА_2 зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 з 07.09.2021 року (т. 1, а.с. 25).

Як слідує з Витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання, дата внесення до Реєстру запитуваної інформації, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 , дата реєстрації 23.09.2024 року (а.с. 8, т. 1).

Згідно відповіді адміністрації Новокадацького району Дніпровської міськради №Л-20/0-1(09-21 від 08.09.2021 року орган опіки та піклування адміністрації Новокодацького району Дніпровської міськради в період з 01.01.2017 року по 31.12.2018 року дозвіл про відчуження житла за адресою майна АДРЕСА_1 , не надавався (т.1, а.с. 13).

Допитана в судовому засіданні як свідок ОСОБА_2 підтримала позов позивачки, пояснила, що спірний договір купівлі-продажу житлового будинку був вчинений нею шляхом обману зі сторони сина відповідача ОСОБА_7 .

Згідно зі статтями 6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Відповідно до положень статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, відповідно до якої зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

В постанові Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 вказано, що тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику.

Відповідно до частини першою статті 215 ЦК України одним зі способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням стороною (сторонами) вимог, установлених частинами першою, третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема у зв`язку з вчиненням правочину батьками (усиновлювачами), що суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частиною 4 статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» передбачено, що для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке належить дитині, а у випадках, визначених законом, - також щодо нерухомого майна, право користування яким належить дитині, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.

Згідно з приписами статті 177 СК України та статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов`язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання.

Аналіз змісту статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей», статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дає підстави для висновку, що дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини та осіб, які їх замінюють, вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

У постановах Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року у справі № 6-384цс15, від 09 листопада 2016 року у справі № 6-930цс16 викладено правовий висновок про те, що власник майна, який є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей», статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 206/4980/15 (провадження № 61-217св18), від 17 червня 2020 року у справі № 727/5978/14-ц (провадження № 61-38141св18), від 18 листопада 2020 року у справі № 545/619/18 (провадження № 61-22009св19).

Вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовною підставою для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред`явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

При цьому відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 504/294/14-ц (провадження № 6-2940ц15), та підтриманої у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17 (провадження № 14-711цс19), вчинений батьками (усиновлювачами) правочин стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, без обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування суд може визнати недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини: звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує її права та інтереси щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження прав дитини на житло.

Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

При посвідченні спірного договору купівлі-продажу житлового будинку приватний нотаріус Долгополова Л.Г. діяла в межах чинного законодавства, враховуючи, що з наданих для проведення нотаріальної дії документів, не вбачалось, що в даному будинку зареєстровані інші особи, аніж власник квартири ОСОБА_2 та колишній власник квартири ОСОБА_11 (а.с. 6).

Проаналізувавши вищенаведене, суд дійшов висновку, що права малолітньої на час укладення оспорюваного договору ОСОБА_1 жодним чином не були порушені, оскільки даний правочин не суперечить її правам та інтересам. Доказів на підтвердження реєстрації ОСОБА_1 у будинку за адресою: АДРЕСА_1 , право власності ОСОБА_12 на вказаний будинок не мала, забезпечена правом користування житлом за іншою адресою, що не заперечується та не спростовано позивачем, а тому підстави для визнання недійсним оспорюваного договору через недотримання вимог ч. 6 ст. 203 ЦК України, відсутні.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником квартири (будинку), ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди.

Таким чином при реєстрації ОСОБА_1 мала право лише на проживання до укладення оспорюваного договору купівлі-продажу.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

При цьому, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частини першої статті 229 ЦК України).

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229, статті 230 та статті 203 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03.10.2018 року у справі № 759/17065/14-ц (провадження № 61-2779св18) зроблено висновок по застосуванню статті 229 ЦК України та вказано, що під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 947/32485/20 (провадження № 61-7209св22) зазначено, що під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу).

Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Ч. 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У ч. 1 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій, і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Виходячи із презумпції правомірності правочину (ст. 204 ЦК України, ч. 3 ст. 215 ЦК України) обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює.

Звертаючись до суду із позовом, позивач у порушення вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту укладання договору купівлі-продажу житлового будинку ОСОБА_2 під впливом помилки та/або обману щодо правової природи правочину.

З урахуванням викладеного, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв`язку у сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, тому покладаються на позивача.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 6, 11-12, 202-203, 215, 229-230, 638, 655 ЦК України, ст. 177 СК України, ст. ст. 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», ст. ст. 4, 12-13, 19, 81, 141, 247, 258-259, 263-266, 354 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) та ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_3 ), треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Довгополова Людмила Геннадіївна (місцезнаходження: АДРЕСА_4 ) та ОСОБА_4 (місце проживання: АДРЕСА_5 ), про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після завершення апеляційного перегляду.

Суддя Н.В. Басова