Справа №345/5112/24
Провадження № 2/345/1313/2024
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

З А О Ч Н Е

14.11.2024 р. м.Калуш

Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області в складі головуючого судді Юрчака Л.Б., з участю секретаря судового засідання Пилипів Н.П., розглянувши у відкритому заочному судовому засіданні в залі судових засідань Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області №6 у порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ТзОВ «УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Євген Михайлович та приватний виконавець виконавчого округу Івано-Франківської області Сапіжак Іван Іванович, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,-

В С Т А Н О В И В:

позивач звернулася в суд з позовом до ТзОВ «Українські фінансові операції», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Євген Михайлович та приватний виконавець виконавчого округу Івано-Франківської області Сапіжак Іван Іванович, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, мотивуючи свої вимоги тим, що про вчинений виконавчий напис їй стало відомо після встановлення застосунку «Дія», на який надійшла постанова приватного виконавця виконавчого округу Івано-Франківської області Сапіжак Івана Івановича про відкриття виконавчого провадження від 08.06.2021 р. З вказаної постанови вона довідалася, що вона винесена на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса Київського нотаріального округу Остапенко Євгена Михайловича №24771 від 29.04.2021 року.

Вказаним виконавчим написом нотаріуса з неї на користь відповідача ТОВ «Українські фінансові операції» було стягнуто заборгованість у сумі 22 633,40 грн., згідно договору факторингу № 1-31 08-Д від 31.08.2020 року, яким відступлено право вимоги за кредитним договором № 381819 від 05.09.2019 року, укладеним ТОВ «Українські фінансові операції» начебто з нею.

Зазначила, що в неї відсутні будь-які боргові зобов`язання як перед ТОВ «Українські фінансові операції», так і перед ТОВ «Фінансова компанія «Джобер». Вона ніколи не укладала жодних кредитних договорів з ТОВ «Фінансова компанія «Джобер», а тому вони не могли відступити жодних прав вимоги ТОВ «Українські фінансові операції».

Також зазначила, що 05.09.2019 року в неї було «зламано» та «заблоковано» її телефонний номер. В той же день їй зателефонувала невідома особа, з телефонного номера НОМЕР_1 , представившись представницею АТ «Водафон Україна» під приводом відновлення її заблокованого номера мобільного телефона вона випитала в неї ряд особистих даних. Тоді вона від її імені, як позивачка довідалася пізніше, оформила ряд онлайн-кредитів. 27.09.2019 року їй стало відомо про ці шахрайські дії щодо неї (вона довідалася, що на її ім`я, оформлено онлайн-кредит «Gofingo»). 27.09.2019 року з приводу даного шахрайства вона звернулася із заявою в Калуський ВП. На даний час триває перевірка за її заявою.

Вважає, що все це свідчить про відсутність між нею та відповідачем цивільного-правових стосунків та кредитних зобов`язань, а відповідно і безспірної заборгованості, а тому виконавчий напис є незаконним.

Вказаний виконавчий напис на переконання позивача вчинено з грубим порушенням порядку вчинення виконавчих написів нотаріусами.

Так, нотаріус, перш ніж вчинити виконавчий напис, повинен перевірити, чи підпадає заявлена вимога під той вид заборгованості, про який ідеться в Переліку, чи подані всі передбачені Переліком документи, чи оформлені такі документи належним чином, чи підтверджують подані документи безспірність заборгованості боржника перед кредитором та прострочення виконання зобов`язання, чи не виник спір між зацікавленими особами, чи не минув встановлений законодавством строк для вчинення виконавчого напису.

Крім того зазначила, що нотаріус не повідомляв її про те, що до неї звернулися з завою про вчинення виконавчого запису, що створило, коли боржник не міг ніяким чином заперечувати проти незаконно нарахованих сум і відповідно нотаріус не мав вчиняти виконавчий напис, оскільки ним не була перевірена безспірність вимог кредитора.

А тому вважає, що в даному випадку у нотаріуса були відсутні повноваження на вчинення виконавчого напису на кредитному договорі, який не був нотаріально посвідчений та не відноситься до переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, а тому наявні підстави для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника, у зв`язку з чим і звернулася за захистом своїх прав в судовому порядку.

Одночасно з позовною заявою позивачка подала заяву про витребування доказів.

Ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 10.09.2024 відкрито спрощене позовне провадження, запропоновано відповідачу у п`ятнадцятиденний строк з дня отримання копії ухвали подати відзив на позов з доказами на підтвердження обставин, що підтверджують заперечення проти позову. Також було зобов`язано приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Остапенко Євгена Михайловича надати до суду належним чином завірені копії документів, на підставі яких видавався виконавчий напис приватного нотаріуса Київського нотаріального округу Остапенко Євгена Михайловича № 24771 від 29.04.2021 року та приватного виконавця виконавчого округу Івано-Франківської області Сапіжак Івана Івановича надати до суду належним чином завірені копії документів, а саме виконавчий напис приватного нотаріуса Київського нотаріального округу Остапенко Євгена Михайловича № 24771 від 29.04.2021 року та встановлено строк подання вказаних доказів 15 днів з дня вручення копії ухвали.

01.10.2024 року від приватного виконавця виконавчого округу Івано-Франківської області Сапіжак І.І. на виконання ухвали суду від 10.09.2024 року надійшла копія виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Остапенка Є.М. № 24771 від 29.040.2021 р. (а.с. 31).

В судове засідання позивач не з`явилася, однак подала суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримали у повному обсязі (а.с. 33).

Представник позивача адвокат Крикун Т.О. також подала суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просить їх задоволити.

Відповідач належним чином був повідомлений про відкриття провадження за правилами спрощеного позовного провадження, копію ухвали та позовну заяву з додатками направлено поштою .

Також у строк, встановлений в ухвалі про відкриття провадження у справі, відповідачем не надано відзиву на позов без поважних причин, тобто своїм правом подати відзив на позовну заяву відповідач не скористався, а тому суд вирішує спір за наявними матеріалами справи, відповідно до вимог ч. 8 ст. 178 ЦПК України.

Треті особи: приватний виконавець виконавчого округу Івано-Франківської області Сапіжак І.І. та приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М. пояснень щодо позову суду не надали

Відповідно до ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Враховуючи те, що відповідач не з`явився в судове засідання, відзиву на позовну заяву не подав, з урахуванням положень ст. 280 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи.

На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Суд, дослідивши матеріали справи, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, доходить наступного висновку.

29 квітня 2021 року Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Євгеном Михайловичем вчинено виконавчий напис, який зареєстрований в реєстрі за № 24771, про стягнення з ОСОБА_1 невиплачені в строк грошові кошти на користь ТОВ «УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ», якому ТОВ «Фінансова компанія «Джобер» на підставі договору факторингу № 1-31/08-Д від 31.08.2020 року, відступлено право вимоги за кредитним договором № 381819 від 05.09.2019 року, укладеного між ТОВ «Фінансова компанія «Джобер» та ОСОБА_1 .

У вказаному виконавчому написі зазначено, що стягнення заборгованості проводиться за період з 30.08.2020 року по 28.04.2021 року включно, суму у розмірі: 3 200,00 грн. заборгованість за тілом кредиту; 1 702,40 грн. заборгованість за нарахованими та несплаченими процентами; 16 801,00 грн. заборгованість за нарахованою пенею. За вчинення виконавчого напису нотаріусом на підставі ст. 31 ЗУ «Про нотаріат» слід стягнути із стягувача, яка підлягає стягненню з боржника на користь стягувача. Загальна заборгованість ОСОБА_1 становить 22 633,40 грн. (а.с. 31).

08.06.2021 р. приватним виконавцем виконавчого округу Івано-Франківської області Сапіжаком І.І. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 65718093 (а.с. 12-13).

Як вбачається із вищевказаної постанови на підставі виконавчого напису № 24771, що виданий 29.04.2021 року, постановлено стягнути з ОСОБА_1 невиплачені в строк грошові кошти на користь ТОВ «УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ», якому ТОВ «Фінансова компанія «Джобер» на підставі договору факторингу № 1-31/08-Д від 31.08.2020 року, відступлено право вимоги за кредитним договором № 381819 від 05.09.2019 року, укладеного між ТОВ «Фінансова компанія «Джобер» та ОСОБА_1 .

16.08.2024 р. ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Остапенка Є.М. у вигляді заяви, якою просила надіслати їй виконавчий напис № 24771 виданий 29.04.2021 року та пакет документів на підставі яких зроблено це виконавчий напис (а.с. 14).

Також, 16.08.2024 р. ОСОБА_1 звернулася до приватного виконавця виконавчого округу Івано-Франківської області Сапіжака І.І. у вигляді заяви, якою просила надіслати їй копії всіх винесених ним постанов в даному виконавчому провадженні та копію виконачого напису № 24771 від 29.04.2021 року на підставі якого відкрите виконавче провадження (а.с. 15).

Як вбачається із талона-повідомлення єдиного обліку № 9104 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію від 12.08.2024 р. - 27.09.2019 о 12:16 в Калуський ВП із заявою звернулась ОСОБА_1 , в якій повідомила, що 05.09.2019 близька 13:30 до неї зателефонувала невідома особа з мобільного номера НОМЕР_1 , яка представилась працівником АТ «Водафон Україна» та під приводом відновлення її заблокованого мобільного номеру заявниці, оформила онлайн-кредит «Gofingo» від її імені на суму 1500 грн. (а.с. 11).

Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку із вчиненням приватним нотаріусом виконавчого напису про стягнення з позивача заборгованості за кредитним договором та оспорюванням позивачем таких дій.

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Стаття 50 Закону України "Про нотаріат" передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права.

Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.

Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Тому, безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України "Про нотаріат").

Підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 (далі Порядок), передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України "Про нотаріат" та Порядку вчинення нотаріальних дій.

Однак, характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України "Про нотаріат" захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.

Тому, суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України "Про нотаріат" у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Так, як відповідачем не надано відзиву на позов, а третьою особою: приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М. не надано до суду належним чином завірені копії документів, на підставі яких видавався виконавчий напис приватного нотаріуса Київського нотаріального округу О.Є.М. № 24771 від 29.04.2021 року, суд позбавлений можливості встановити чи існувала заборгованість взагалі, чи була вона погашена, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі.

Тобто у матеріалах справи відсутні будь-які докази про те, що між позивачем та відповідачем існує безспірна заборгованість за кредитним договором № 381819 від 05.09.2019 року укладеним між ТОВ «Фінансова компанія «Джобер» та ОСОБА_1 , який на підставі договору факторингу № 1-31/08-Д від 31.08.2020 року, ТОВ «Фінансова компанія «Джобер» відступлено право вимоги «УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ»

Крім того, відповідач не надав підтвердження направлення позивачу ОСОБА_1 повідомлення про намір вчинення виконавчого напису за кредитним договором.

Як вбачається зі змісту спірного виконавчого напису, під час його вчинення приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М. керувався ст. 87 Закону України "Про нотаріат", та п. 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172 (далі за текстом - Перелік).

Пунктом 2 Розділу 2 "Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин" Переліку в редакції змін, внесених постановою Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014, встановлено, що для одержання виконавчого напису для стягнення заборгованості за кредитними договорами, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями, додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.

Разом з цим, Київський апеляційний адміністративний суд постановою від 22.02.2017, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 у справі № 826/20084/14, визнав незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 "Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів", зокрема в частині пункту 2 змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Київський апеляційний адміністративний суд дійшов висновку про необхідність визнання нечинною Постанови Кабінету міністрів України № 662 від 26.11.2014 "Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів" в частині п. 1 та п. 2 зазначеної постанови.

За приписами ч. 2 ст. 265 КАС України у разі визнання рішенням суду нормативно-правового акта протиправним та нечинним, такий нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.

З огляду на викладене, до спірних правовідносин підлягає застосуванню постанова Кабінету Міністрів України "Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів" № 1172 в редакції від 29.11.2001.

Крім того, Верховний Суд у своїй постанові від 12.03.2020 у справі № 757/24703/18-ц дійшов висновку, що оскільки серед документів, наданих банком нотаріусу для вчинення виконавчого напису, відсутній оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів), за яким стягнення заборгованості може провадитися у безспірному порядку, а надана нотаріусу анкета-заява позичальника не посвідчена нотаріально, отже не могла бути тим договором, за яким стягнення заборгованості могло бути проведено у безспірному порядку шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутній нотаріально посвідчений кредитним договір, а тому суд позбавлений можливості в даному випадку встановити, чи були у нотаріуса повноваження на вчинення виконавчого напису на кредитному договорі, який не був нотаріально посвідчений та не відносився до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Ч. 1 ст. 88 Закону України "Про нотаріат" визначено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років.

З огляду на наведене суд приходить до висновку, нотаріус не мав права вчиняти виконавчий напис, оскільки кредитний договір між позивачем та фінансовою установою не був нотаріально посвідчений та не відносився до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, при вчиненні оспорюваного виконавчого напису не переконався у безспірності розміру сум, що підлягають стягненню за виконавчим написом, чим порушив норми Закону України "Про нотаріат" та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, а тому суд приходить до висновку, що оспорюваний виконавчий вчинений з порушенням діючого законодавства, суд вважає за необхідне визнати даний виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню.

Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

У позовній заяві позивачка просила стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу.

Оцінюючи обґрунтованість заявлених вимог про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правову допомогу, суд враховує, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (ч.3 ст.133 ЦПК України).

Суд виходить із диспозиції ч.1 ст. 137 ЦПК України, у відповідності до якої витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Так, згідно ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правової допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Згідно з п. 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.09 р. № 23-рп/2009 у справі № 1-23/2009 правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Отже, з викладеного слідує, що до правової допомоги належать: консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво тощо.

Конституційний Суд України зазначив і про те, що гарантування кожному права на правову допомогу в контексті ч. 2 ст.3, ст.59 Конституції України покладає на державу відповідні обов`язки щодо забезпечення особи правовою допомогою належного рівня. Такі обов`язки обумовлюють необхідність визначення в законах України, інших правових актах порядку, умов і способів надання цієї допомоги.

За змістом положень статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05 липня 2012 року № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України", від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України", від 30 березня 2004 року у справі "Меріт проти України", заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

На підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16.

З приводу наведеного приймається до уваги те, що суд не має права втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта. Водночас, в силу вимог процесуального закону суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат (у даному випадку, за наявності заперечень учасника справи), що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документу, витрачений адвокатом час тощо є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Так, у справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. В пункті 269 рішення у цій справі Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені договором на правову допомогу, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документи про оплату таких послуг та розрахунком таких витрат.

Крім того, у п. 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу в розмірі 3 000,000 грн. позивачкою надано договір про надання правової допомоги при оформленні позовних заяв, скарг та інших процесуальних документів від 04.09.2024 року укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Крикун Т.О. (а.с. 8), акт надання правової допомоги № 04-09-01 від 04.09.2024 року (а.с. зворот 8), квитанція № 424063 від 04.09.2024 р. (а.с. 7).

Дослідивши зміст наданих доказів на підтвердження витрат на правничу допомоги, суд вважає, що заявлений розмір витрат на професійну правничу допомогу адвокатом є співрозмірним з складністю справи та виконаними адвокатом роботами, а тому дана вимога позивачки підлягає до задоволення.

Таким чином, з відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» слід стягнути на користь позивача ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3 000,00 гривень.

Розподіл між сторонами судових витрат.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України із відповідача на користь позивача підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати.

Позивачкою сплачено судовий збір в сумі 1 211,20 грн., що підтверджується наданою квитанцією до платіжної інструкції на переказ готівки № 16 від 05.09.2024 р. (а.с. 6), а тому із відповідача на користь позивача слід стягнути 1 211,20 грн. сплаченого нею судового збору за позовну заяву про визнання виконавчого напису нотаріуса № 24771 від 29.04.2021 року таким, що не підлягає виконанню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 141, 258, 259, 263-265, 273, 280-282 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Євген Михайлович та приватний виконавець виконавчого округу Івано-Франківської області Сапіжак Іван Іванович, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню - задовольнити.

Визнати виконавчий напис приватного нотаріуса Київського нотаріального округу Остапенко Євгена Михайловича № 24771від 29.04.2021 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» заборгованості у сумі 22 633,40 грн., згідно договору факторингу № 381819 від 05.09.2019 року, укладеним Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Джобер», незаконним та таким, що не підлягає виконанню.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» (; місцезнаходження 03150, м. Київ, вул. Загородня, буд. 15, офіс 313) на користь ОСОБА_1 (код РНОКПП НОМЕР_2 ; АДРЕСА_1 ; адреса для повідомлення: АДРЕСА_2 ) витрати зі сплати судового збору в розмірі 1 211,20 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3 000,00 гривень.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення - протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя: