печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2024 року

Печерський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Ільєвої Т.Г.,

при секретарі Ємець Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу в порядку спрощеного позовного провадження (з повідомленням сторін) за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Універсальна» про стягнення частини страхового відшкодування шкоди, пені, трьох відсотків річних та інфляційний втрат, -

В С Т А Н О В И В :

28.03.2024 до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, яка передана судді Ільєвій Т.Г. 01.04.2024, згідно вимог якої ОСОБА_1 просить суд:

- стягнути з Приватного акціонерного товариства «СТРАХОВА КОМПАНІЯ «УНІВЕРСАЛЬНА» () на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) невиплачену частину страхового відшкодування у розмірі 104 000,00 грн.

- стягнути з Приватного акціонерного товариства «СТРАХОВА КОМПАНІЯ «УНІВЕРСАЛЬНА» () на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) пеню у розмірі 42 391,92 грн., три відсотки річних у розмірі 6 665,67 грн. та інфляційні втрати у розмірі 33 543,21 грн.

Мотивуючи позовні вимоги ОСОБА_1 вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_2 унаслідок дорожньо-транспортної пригоди смертельно травмовано пішохода ОСОБА_2 , якій були заподіяні тілесні ушкодження. Смерть ОСОБА_2 перебуває в прямому причинному зв`язку з наявною у неї вищеописаною поєднаною травмою. Відтак її матері (Позивачеві ОСОБА_3 ) було завдано шкоду.

Вироком Овідіопольського районного суду Одеської області від 23.05.2023 року у справі № 509/4164/23 ОСОБА_4 було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, що призвело до вказаної дорожньо-транспортної пригоди.

Цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_4 , як винної особи, за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю потерпілих третіх осіб унаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу «MAN TGS 18.440», р.н. НОМЕР_2 , на момент настання ДТП, була застрахована відповідно до умов чинного полісу ОСЦПВВНТЗ № ЕР/207863324, виданого Приватним акціонерним товариством «СТРАХОВА КОМПАНІЯ «УНІВЕРСАЛЬНА» (страхова сума (ліміт відповідальності страховика) за полісом - 260 000,00 гри. на одну потерпілу особу за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю).

Натомість, станом на день пред`явлення позову, відповідачем так і не було здійснено повну виплату належного страхового відшкодування на користь позивача.

Вказане в сукупності послугувало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва Ільєвої Т.Г. від 02.04.2024 вказану цивільну справу прийнято до свого провадження та відкрито провадження у справі.

30.05.2024 до суду надійшов відзив Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Універсальна», в якому представник просив відмовити у задоволенні позовних вимог, мотивуючи тим, що до позовної заяви не надано належних, допустимих та достатніх доказів перебування позивача на утриманні своєї доньки, а тому вимоги позивача про стягнення коштів, у зв`язку з втратою годувальника, є необґрунтованими (недоведеними) та такими, що не підлягають задоволенню.

Представник також зазначив, що Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Універсальна» надала вичерпну відповідь з усіма необхідними аргументами й обґрунтуванням неможливості доплати страхового відшкодування, у зв`язку з відсутністю необхідних документів для здійснення такого страхового відшкодування в листі вих. № 3862/25-00/03 від 31.07.2023 року.

Отже, враховуючи вищевикладене ПрАТ «СК «Універсальна» виконала свій обов`язок стосовно виплати страхового відшкодування у повному обсязі, відповідно до вимог законодавства, що регулює спірні правовідносини.

Представник позивача подав до суду заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує та не заперечує щодо постановлення заочного рішення у справі.

Представник відповідача в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву про розгляд справи без участі представника відповідача, проти задоволення позовних вимог заперечувала.

Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Отже, оскільки сторони не з`явилися в судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків.

Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Вказані принципи знайшли своє втілення і в нормах цивільного процесуального законодавства, а саме ст. ст. 2, 12, 13 ЦК України.

За приписами ч. 3 ст. 208, ч. 1 ст. 209, ч. 1 ст. 218 ЦПК України, судовий розгляд закінчується ухваленням рішення суду, яке проголошується негайно після закінчення судового розгляду і прилюдно.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Судовим розглядом встановлено, 20.08.2022 року приблизно о 18 год. 40 хв. у світлий час доби в умовах необмеженої видимості:водій ОСОБА_4 , керуючи технічно справним автопоїздом у складі спеціалізованого вантажного сідлового тягача «MAN TGS 18.440», р.н. НОМЕР_2 , зі спеціалізованим напівпричепом «STAS 038 3FAK», р.н. НОМЕР_3 , здійснював рух по проїзній частині вул. Овідіопольська дорога з боку смт. Великодолинське в напрямку м. Одеси, не переконався в безпеці свого руху та не надав дорогу вказаному пішоходу, яка закінчувала перехід проїзної частини, та, проявляючи кримінально-протиправну самовпевненість, відновив рух на керованому ним автопоїзді вперед, внаслідок чого скоїв наїзд лівою передньою частиною кабіни керованого ним спеціалізованого вантажного сідлового тягача на пішохода ОСОБА_2 (матір загиблої -позивач ОСОБА_1 ), від чого вона впала на проїзну частину, та після цього відбувся наїзд (переїзд) на неї лівим переднім колесом і лівими задніми колесами зазначеного вантажного сідлового тягача.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди смертельно травмовано пішохода ОСОБА_2 , якій були заподіяні тілесні ушкодження. Смерть ОСОБА_2 перебуває в прямому причинному зв`язку з наявною у неї вищеописаною поєднаною травмою. Відтак її матері (позивачеві ОСОБА_3 ) було завдано шкоду.

Вироком Овідіопольського районного суду Одеської області від 23.05.2023 року у справі № 509/4164/23 ОСОБА_4 було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, що призвело до вказаної дорожньо-транспортної пригоди.

Цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_4 , як винної особи, за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю потерпілих третіх осіб унаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу «MAN TGS 18.440», р.н. НОМЕР_2 , на момент настання ДТП була застрахована відповідно до умов чинного полісу ОСЦПВВНТЗ № ЕР/207863324, виданого Приватним акціонерним товариством «СТРАХОВА КОМПАНІЯ «УНІВЕРСАЛЬНА» (страхова сума (ліміт відповідальності страховика) за полісом - 260 000,00 грн. на одну потерпілу особу за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю).

15.09.2024 та 27.07.2023 позивач звернулася до страховика за полісом ОСЦПВВНТЗ (Відповідач) про відшкодування шкоди в результаті дорожньо-транспортної пригоди, а саме внаслідок втрати годувальника.

За результатами розгляду заяв та заяв інших заявників страховиком загалом було здійснено страхові виплати на користь заявників за шкоду, завдану життю і здоров`ю потерпілої ОСОБА_2 , розмір яких у сумі склав 156 000,00 грн. сукупно.

Проте, листом від 28.10.2022 та 31.07.2023 Приватним акціонерним товариством «СТРАХОВА КОМПАНІЯ «УНІВЕРСАЛЬНА» позивачеві було відмовлено у здійсненні виплати страхового відшкодування, завданої смертю годувальника.

Мотивуючи своє рішення страхова компанія зазначила, що страховику не надано документи, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого, його доходи за попередній (до настання дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік, розміри пенсій, надані утриманцям внаслідок втрати годувальника, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди у зв`язку із смертю годувальника.

Відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого в дорожньо-транспортній пригоді, а також особам, яким завдано шкоди смертю годувальника, та витрати на поховання, якщо смерть потерпілого настала в результаті страхового випадку, здійснюється у порядку, передбаченому параграфом 2 Глави 82 ЦК України та Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Відповідно до частини першої статті 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо-і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Згідно із частиною другою статті 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

У статті 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», визначено, що метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників.

Згідно зі статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до статті 23 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зокрема, є шкода, пов`язана зі смертю потерпілого.

Згідно з пунктом 27.2 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Зазначена норма права за способом викладення змісту містить посилання на іншу норму права, а саме статтю 1200 ЦК України, та може застосовуватися лише в поєднанні із цією нормою.

Відповідно до ст. 1200 ЦК України, у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті.

Із змісту вищезазначеної норми вбачається, що право на відшкодування шкоди має особа, яка перебувала на утриманні у особи, що загинула (або мала право перебувати на її утриманні). Разом з тим, у даній нормі міститься вказівка на умови, за яких особа набуває відповідне право та строк, протягом якого має здійснюватися відшкодування, в залежності від того, до якої категорії відноситься особа, що перебувала на утриманні (дитина, чоловік, дружина, особа з інвалідністю тощо). Водночас, даний перелік не встановлює коло осіб, які автоматично вважаться такими, що перебували на утриманні у потерпілої особи.

Статтею 1200 ЦК України прямо встановлені наступні умови, за яких особа набуває право на отримання відшкодування, а саме: непрацездатність особи; факт перебування особи на утриманні у загиблого (або наявність такого права).З аналізу даної статті вбачається, що ці дві умови повинні мати місце одночасно, тобто один лише факт непрацездатності особи не є достатньою підставою для здійснення їй відшкодування в порядку ст. 1200 ЦК України.

Згідно правових висновків, які містяться у постанові Верховного Суду по справі № 165/325/17 (провадження № 61-11674св18) від 18 квітня 2018 року: «Непрацездатні члени сім`ї загиблого, які мали самостійний заробіток або одержували пенсію на час його смерті, можуть бути визнані утриманцями потерпілого, якщо частка заробітку останнього, що припадала на кожного з них, була основним і постійним джерелом їх існування. Розмір відшкодування у зв`язку з втратою годувальника у цих випадках визначається з його заробітку без врахування заробітку або пенсії, що одержували зазначені особи (підпункт «г» пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № б «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди»). Особа вважається такою, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують їй прожиткового мінімуму встановленого законом. Прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості (стаття 1 Закону України «Про прожитковий мінімум»). Сума прожиткового мінімуму на одну особу в розрахунку на місяць встановлюється державним бюджетом України на кожен рік. Таким чином, для набуття права на утримання непрацездатна особа повинна мати дохід, менший встановленого законом прожиткового мінімуму на місяць. Вказана обставина в ході судового розгляду має бути підтверджена належними і допустимими засобами доказування, як-то довідка про розмір пенсії, довідка про доходи тощо.

У постанові Верховного Суду по справі № 301/160/17 (провадження № 61- 28415св18) від 10 жовтня 2018 року, зазначено: «право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом».

Особам, визначеним у пунктах 1-5 частини першої статті 1200 ЦК України, шкода відшкодовується у розмірі середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого з вирахуванням частки, яка припадала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають права на відшкодування шкоди. До складу доходів потерпілого також включаються пенсія, суми, що належали йому за договором довічного утримання (догляду), та інші аналогічні виплати, які він одержував.

Тобто, коло осіб, які мають право на відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, можна розділити на дві групи: а) непрацездатні особи, які були на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання утримання; б) дитина потерпілого, народжена після його смерті.

Поняття «непрацездатні громадяни» надається у статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», відповідно до якої непрацездатними вважаються особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону.

Також, згідно з підпунктом е) пункту 35. 2 статті 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», для отримання страхового відшкодування у зв`язку зі смертю потерпілого повинні бути надані документи, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого, його доходи за попередній (до настання дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік, розміри пенсій, надані утриманцям внаслідок втрати годувальника.

Відповідно до копії пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 , ОСОБА_1 отримує пенсію з 17.03.2009 року (за віком).

Непрацездатні члени сім`ї загиблого, які мали самостійний заробіток або одержували пенсію на час його смерті, можуть бути визнані утриманцями потерпілого, якщо частка заробітку останнього, що припадала на кожного з них, була основним і постійним джерелом їх існування. Розмір відшкодування у зв`язку з втратою годувальника у цих випадках визначається з його заробітку без врахування заробітку або пенсії, що одержували зазначені особи (підпункт г) пункту 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» № 2 від 27.03.1992 року).

Особа вважається такою, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи, не забезпечують їй прожиткового мінімуму встановленого законом.

Згідно з ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум», прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Сума прожиткового мінімуму на одну особу в розрахунку на місяць встановлюється державним бюджетом України на кожний рік.

Виходячи з системного аналізу вищенаведених норм, для набуття права на утримання, непрацездатна особа повинна мати дохід менший встановленого законом прожиткового мінімуму на місяць.

Така обставина повинна бути підтверджена належними і допустимими засобами доказування, як наприклад: довідка про розмір пенсії, довідка про доходи, отримання пенсії у зв`язку з втратою годувальника, тощо.

До позовної заяви взагалі не надано жодних доказів, які підтверджували б ці обставини.

Окрім цього, при дослідженні матеріалів справи встановлено, що до позовної заяви не надано належних, допустимих та достатніх доказів перебування позивача на утриманні своєї доньки.

Копія акту про засвідчення факту перебування на утриманні - не є достатніми та належними доказами того, що ОСОБА_1 дійсно перебувала на утриманні доньки ОСОБА_2 . Вищевказаний акт сам по собі не може свідчити про перебування позивача на утриманні своєї доньки, оскільки невідомо, на яких підставах він був складений і на чому ґрунтуються дані, зазначені в ньому.

Слід зазначити, що позивачем не було надано доказів, ані до заяви про виплату страхового відшкодування в зв`язку з втратою годувальника, яка була подана до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Універсальна», ані до матеріалів позовної заяви, стосовно доходів потерпілої за останній календарний рік, інформаціції щодо розміру отриманих виплат чи пенсій пов`язаних, як вказує позивач, із втратою годувальника, та взагалі інформації стосовно того чи була потерпіла працевлаштована.

Як наслідок підстави для вирішення питання про стягнення пені, трьох відсотків річних та інфляційний втрат відсутні.

Частиною третьою статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч. 2 ст. 78 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є будь-які документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Частиною другою статті 77 ЦПК України визначено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ч.1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відшкодування моральної шкоди за своєю природою є санкцією за порушення прав особи, які були виявлені та доведені. В цьому випадку порушення прав позивача доведено у встановленому порядку за результатами розгляду справи.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог та як наслідок про відмову у задоволенні позову.

Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.

Так, відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

Керуючись ст. ст. 124, 129 Конституції України, ст. ст. 2, 12, 13, 1187, 1200 ЦК України, Законом України «Про прожитковий мінімум», Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст. ст. 2, 4, 12, 13, 60, 76-89, 95, 141, 208, 209, 218, 247,258, 259, 263-265, 268, 273, 280, ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Універсальна» про стягнення частини страхового відшкодування шкоди, пені, трьох відсотків річних та інфляційний втрат.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено та підписано 03 жовтня 2024 року.

Суддя Тетяна ІЛЬЄВА