Справа № 163/1224/24 Головуючий у 1 інстанції: Павлусь О. С.
Провадження № 22-ц/802/971/24 Доповідач: Осіпук В. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 жовтня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Осіпука В. В.,

суддів - Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини та дружини, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Любомльського районного суду Волинської області від 30 липня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом.

Покликалася на те, що з 22 січня 2019 року вони з відповідачем ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі та є батьками малолітніх дітей - дочок: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

На підставі судового наказу, виданого 21 березня 2023 року Любомльським районним судом Волинської області, з відповідача на її користь на утримання старшої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , стягуються аліменти в розмірі 1/4 його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 15 березня 2023 року і до досягнення дитиною повноліття.

Також позивач вказувала, що вони з відповідачем спільно не проживають. Малолітні діти проживають разом із нею. На даний час вона знаходиться у декретній відпустці по догляду за дочкою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яку самостійно виховує та забезпечує, оскільки відповідач ухиляється від свого обов`язку щодо утримання дитини, а домовленості про добровільну сплату аліментів між ними не досягнуто.

Крім того, позивач зазначала, що має право на стягнення аліментів з відповідача на своє утримання як непрацездатна дружина, яка зайнята доглядом за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Ураховуючи наведене, позивач ОСОБА_1 просила суд стягнути з відповідача ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в твердій грошовій сумі в розмірі 5000 грн щомісяця, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та на своє утримання в розмірі 2000 грн щомісяця з дня подання позову до суду і до досягнення дочкою ОСОБА_4 трирічного віку.

Рішенням Любомльського районного суду Волинської області від 30 липня 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто із відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 на утримання дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 2000 грн щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 28 травня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на її утримання аліменти в розмірі 1500 грн, починаючи з 28 травня 2024 року і до досягнення дитиною ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , трирічного віку.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним і необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального права, відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким стягувати з нього на користь позивача аліменти на утримання малолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1800 грн щомісячно, а в частині стягнення з нього аліментів на утримання дружини ОСОБА_1 до досягнення дитиною трьохрічного віку відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення не було надано належну правову оцінку встановленим обставинам справи і наявним в матеріалах справи доказам щодо його можливості сплачувати аліменти на дочку в розмірі визначеному судом та його стан здоров`я і як наслідок відсутність можливості надавати матеріальну допомогу на утримання дружини.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням вимог статті 369 цього Кодексу.

Дослідивши обставини справи та перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, виходив з того, що відповідач в змозі сплачувати на користь позивача аліменти на утримання дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі в розмірі 2000 грн щомісячно, починаючи з дня подачі позову до досягнення дитиною повноліття, і на утримання її самої до досягнення дитиною трьохрічного віку, у твердій грошовій сумі, що становить 1500 грн.

Такий висновок суду є правильний.

Встановлено, що з 22 січня 2019 року позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебувають у шлюбі, який було зареєстровано Любомльським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Волинській області, серія НОМЕР_1 (а. с. 6).

Як вбачається з наявних в матеріалах справи копій свідоцтв про народження, виданих Луцьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), серії НОМЕР_2 , та Любомльським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Ковельському районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, серії НОМЕР_3 , у подружжя народились діти - дочки: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 7, 8).

21 березня 2023 року Любомльським районним судом Волинської області у цивільній справі було видано судовий наказ, відповідно до якого з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання дочки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , стягуються аліменти в розмірі 1/4 заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 15 березня 2023 року і до досягнення дитиною повноліття (а. с. 11, 12).

З копії виписки з амбулаторної картки відповідача ОСОБА_2 від 11 травня 2024 року, № 0856221, вбачається, що останньому діагностовано післяопераційну вентральну килу (грижу) живота, у зв`язку з чим йому рекомендоване оперативне лікування (а. с. 28).

З копії довідки № 3293/16.8/24, виданої 13 червня 2024 року Любомльським відділом Ковельської філії Волинського обласного центру зайнятості, слідує, що відповідач ОСОБА_2 не перебуває на обліку в службі зайнятості як зареєстрований безробітний (а. с. 29).

Також встановлено, що сторони по справі подружні стосунки не підтримують та проживають окремо. Дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає та перебуває на утриманні позивача ОСОБА_1 , яка знаходиться у відпустці по догляду за дитиною, і ці обставини не заперечує відповідач.

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі.

Частиною 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину, який не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно із Законом України «Про державний бюджет на 2024 рік» з 01 січня 2024 року розмір прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років становить 2563 грн; для дітей віком від 6 до 18 років 3196 грн.

Статтею 184 СК України передбачено, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що за загальним правилом спосіб виконання батьками своїх обов`язків по утриманню неповнолітніх дітей, зокрема, сплаті аліментів, залежить від домовленості між ними, однак, у разі відсутності такої домовленості той з батьків, з ким проживають діти, має право звернутися до суду з відповідним позовом і в цьому разі аліменти на них можуть бути присуджені в частці від заробітку (доходу) їх матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Як роз`яснив Верховний суд України у п. 17 Постанови Пленуму від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд ураховує: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини, суд першої інстанції, врахувавши ті обставини, що відповідач ОСОБА_2 є працездатною особою молодого віку, у Службі зайнятості на обліку як зареєстрований безробітний не перебуває, інвалідності та протипоказань до виконання певного виду робіт немає, а також те, що з нього вже стягуються аліменти на малолітню дитину та інші непрацездатні особи на його утриманні не перебувають, дійшов висновку, що останній має змогу сплачувати на утримання своєї малолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти у твердій грошовій сумі - 2000 грн щомісячно у розмірі меншому, ніж просила позивач.

Такий висновок суду відповідає встановленим обставинам справи і зроблений з дотриманням вимог закону.

При ухваленні рішення про стягнення аліментів, суд, насамперед, керується інтересами дитини, яка має право на достойний рівень матеріального забезпечення. Така позиція суду повністю відповідає позиції, викладеній у постанові Верховного Суду у справі № 755/14148/18 від 25 вересня 2019 року.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції враховано сукупність всіх обставин, які мають істотне значення для визначення розміру аліментів, який є обґрунтованим, достатнім та таким, що відповідає потребам дитини.

Щодо стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Згідно із ст. 75 Сімейного кодексу України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» установлено у 2024 році прожитковий мінімум для працездатних осіб 3028 гривні.

Згідно з ч. 1 ст. 80 СК України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі.

Згідно з частинами 2, 4 ст. 84 цього Кодексу дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років.

Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.

Аналіз наведеної норми матеріального права дає підстави вважати, що дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання аліментів від чоловіка незалежно від її матеріального стану, до досягнення дитиною трирічного віку, у разі достатнього матеріального забезпечення чоловіка, тобто від його можливості надавати таку матеріальну допомогу.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. ст. 76, 77 ЦПК України).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, відповідач ОСОБА_2 посилався на фінансову неможливість сплачувати аліменти на дружину через наявність у нього захворювання, яке потребує лікування. Однак такі доводи апеляційної скарги колегія суддів не бере до уваги, оскільки апелянтом не було надано суду будь-яких доказів на підтвердження розміру витрат, пов`язаних з проходженням такого лікування, а також не доведено належними та допустимими доказами недостатність щомісячного доходу, який він отримує, для надання матеріальної допомоги дружині у порядку ст. 84 СК України.

За наведених обставин, на думку колегії суддів, суд першої інстанції цілком підставно і обґрунтовано вважав, що позивач ОСОБА_1 як дружина відповідача ОСОБА_2 , з якою проживає їхня малолітня дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , має право на утримання від відповідача аліментів в розмірі 1500 грн до досягнення дитиною трьох років, а останній спроможний надавати їй таку матеріальну допомогу.

Отже, виходячи зі встановлених на підставі поданих сторонами доказів фактичних обставин справи та вищевказаних норм матеріального права, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність передбачених законом підстав для часткового задоволення заявлених ОСОБА_1 позовних вимог про стягнення з відповідача на її користь аліментів на малолітню дитину та дружину.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення ухвалено судом першої інстанції з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його зміни чи скасування не вбачає.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не впливають на законність рішення, що оскаржується.

Керуючись ст.ст. 268, 367-369, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Любомльського районного суду Волинської області від 30 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді