П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 листопада 2024 року м. Київ

Справа №369/19876/23

Апеляційне провадження №22-ц/824/9598/2024

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В. суддів: Мережко М.В., Поліщук Н.В.

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області, ухваленого під головуванням судді Пінкевич Н.С. 06 березня 2024 року у м. Києві, повний текст рішення складений 06 березня 2024 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по аліментам,

В С Т А Н О В И В

У грудні 2023 року позивач звернулась до суду з даним позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість по аліментам в розмірі 188528,68 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що за рішенням суду з ОСОБА_1 були стягнуті аліменти в розмірі частини його доходу, починаючи з 03 червня 2005 року, до повноліття дитини. На виконання рішення суду позивач отримала виконавчий лист та пред`явила його для примусового виконання до Вишневого ВДВС у Бучанському районі Київської області ЦМУМЮ (м. Київ). Однак, відповідач аліментів не сплачував. Вона неодноразово зверталась до виконавчої служби для отримання довідки-розрахунку заборгованості, але отримала відповідь, що постановою виконавця 14 травня 2017 року виконавчий лист повернуто на підставі п.2 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження». Дану постанову вона не отримувала, а саме виконавче провадження вже знищено. На її вимогу виконавча служба лише 30 жовтня 2023 року сформувала довідку про заборгованість за період з червня 2005 року по 14 травня 2017 року, за якою борг відповідача становить 188528,68 грн. Зважаючи на карантині обмеження, строк позовної давності нею не пропущений. У добровільному порядку відповідач заборгованість не погасив. Вважає своє право порушеним та таким, що підлягає судовому захисту.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 березня 2024 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по аліментам - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість по аліментах в розмірі 100351,03 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідач належним чином не виконував обов`язків зі сплати аліментів, внаслідок чого утворилась заборгованість. Відповідачем не надано жодних належних та допустимих доказів про відсутність вини у виникненні заборгованості за аліментами або відсутності в нього заборгованості зі сплати аліментів перед позивачем.

Не погодився із рішенням суду відповідач, його представником - адвокатом Ковальовою Ю.А. подано апеляційну скаргу, в якій зазначається про незаконність рішення, як такого, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з невідповідністю фактичним обставинам справи. Вказує на те, що відповідач сплачував аліменти на утримання сина, надавав додаткові кошти позивачу готівкою, зокрема на сплату комунальних послуг. Позивач грошові кошти приймала, жодних зауважень, претензій протягом всього часу не заявляла. Вказує, що при виконанні рішення, державним виконавцем не вживались щодо нього жодних заходів примусового характеру. Наданий позивачем розрахунок заборгованості по аліментах, датований 14 травня 2017 року у виконавчому провадженні сторона відповідача вважає неналежним доказом, оскільки він сформований після закриття виконавчого провадження і сторона позивача не надала суду доказів того, що вона зверталась для отримання довідки-розрахунку.

Також в апеляційній скарзі вказується, що нарахування та стягнення заборгованості зі сплати аліментів здійснюється державним виконавцем та в межах виконавчого провадження, а не шляхом ухвалення окремого судового рішення, оскільки вказане може призвести до подвійного стягнення.

На підставі викладеного, відповідач просить рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимоги про стягнення заборгованості по аліментах у розмірі 100351,03 грн скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні вказаної вимоги.

Представник позивача - адвокат Скрицька Н.А. у відзиві на апеляційну скаргу вказує на безпідставність доводів апеляційної скарги, оскільки відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження виконання ним обов`язків щодо утримання дитини та виконання рішення суду. Посилання відповідача на неналежність довідки про розмір заборгованості також вважає безпідставним, оскільки вказана довідка сформована виконавчою службою через автоматизовану систему. На підставі викладеного сторона позивача просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

У порядку ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч.13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з такого.

Судом апеляційної інстанції встановлені та підтверджуються матеріалами справи наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Позивач під час перебування у шлюбі з відповідачем мала прізвище ОСОБА_2 , після розірвання шлюбу з відповідачем змінила прізвище на ОСОБА_2 , а внаслідок укладення шлюбу 17 лютого 2007 року її прізвище ОСОБА_2 , що підтверджується відповідними свідоцтвами. /а.с.7,8/

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 /а.с. 6/.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 червня 2006 року у справі № 2-1832/05 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_6 , 2002 року народження, в розмірі частини усіх видів заробітку, але не менше половини неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. В описовій частині рішення вказано, що відповідач ( ОСОБА_1 ) проти позову не заперечував. /а.с.42/

З постанови старшого державного виконавця Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Михайлова Ф.В. від 14 травня 2017 року ВП № НОМЕР_2 вбачається, що на виконанні перебував виконавчий лист № 2-1832 виданий 09 червня 2005року Києво-Святошинським районним судом про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів розмірі частини усіх видів заробітку. Встановлено, що у боржника відсутнє майно, на яке можливо звернути стягнення, а тому на підставі п.2 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий лист № 2-1832 повернутий стягувачу /а.с. 11-12/.

Вишневий відділ державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області в листі від 23 серпня 2023 року вказав, що на виконанні у відділі перебувало виконавче провадження № НОМЕР_3 з примусового виконання виконавчого листа Києво-Святошинського районного суду № 2-1832 від 09 червня 2005року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів розмірі частини усіх видів заробітку. 14 травня 2017 року керуючись вимогами п.2 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про повернення виконавчого листа стягувачу. Станом на 23 серпня 2023 року матеріали виконавчого провадження були знищені за закінченням строку зберігання завершених виконавчих проваджень. Дані АСВП не містять інформації про повну або часткову сплату боргу за виконавчим провадженням /а.с.9/.

За відкритими даними Єдиного реєстру виконавчих проваджень вбачається, що виконавче провадження № НОМЕР_2 було відкрито 15 червня 2005 року та постановою від 14 травня 2017 року виконавче провадження закрито.

З розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, складеного державним виконавцем Вишневого ВДВС у Бучанському районі Київській області Лазнюком Д.М., за ВП НОМЕР_4 заборгованість ОСОБА_1 зі сплати аліментів за період із червня 2005 року по 14 травня 2017 року становив 100351,03 грн. /а.с.13-14/

За відкритими даними Єдиного реєстру боржників відсутня інформація про фізичну особу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . /а.с.30/

Стороною відповідача надані копії документів незадовільної якості, так з копії розписки можливим є встановити наступний текст: «Я, ОСОБА_2 , взяла у …за ОСОБА_1 100 у.е. … гривен, за квартплату», а з копій квитанції не можливо встановити ні платника, ні отримувача, ні сум. /а.с.31-32/

Відповідно ч.9 ст.7 СК України сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Згідно з ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.

В силу ч.3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Згідно з частиною першою статті 187 СК України один із батьків може подати заяву за місцем роботи, місцем виплати пенсії, стипендії про відрахування аліментів на дитину з його заробітної плати, пенсії, стипендії у розмірі та на строк, які визначені у цій заяві.

Згідно з ст. 195 СК України заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном. Заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості. Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом.

Положеннями ст. 194 СК України визначено, що аліменти можуть бути стягнуті за виконавчим листом за минулий час, але не більш як за десять років, що передували пред`явленню виконавчого листа до виконання.

Якщо за виконавчим листом, пред`явленим до виконання, аліменти не стягувалися у зв`язку з розшуком платника аліментів або у зв`язку з його перебуванням за кордоном, вони мають бути сплачені за весь минулий час.

Заборгованість за аліментами, які стягуються відповідно до ст. 187 цього Кодексу, погашається за заявою платника шляхом відрахувань з його заробітної плати, пенсії, стипендії за місцем їх одержання або стягується за рішенням суду.

Заборгованість за аліментами стягується незалежно від досягнення дитиною повноліття, а у випадку, передбаченому ст. 199 цього Кодексу - до досягнення нею двадцяти трьох років.

Положення ч.1-3 цієї статті, а також ст. 195-197 цього Кодексу застосовуються і до стягнення аліментів іншим особам, які визначені цим Кодексом

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Положеннями ст. 7 Закону України «Про виконавче провадження» передбачений порядок добровільного виконання рішень про стягнення періодичних платежів.

Так, положеннями ч.1 ст.7 цього Закону визначено, що виконавчий документ про стягнення періодичних платежів може бути самостійно надісланий стягувачем безпосередньо підприємству, установі, організації, фізичній особі - підприємцю, фізичній особі, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи.

Але у відповідності до ч.3 ст.7 Закону України «Про виконавче провадження» у разі наявності заборгованості за виконавчими документами про стягнення періодичних платежів або заперечення її розміру боржником стягувач має право пред`явити виконавчий документ для примусового виконання.

Згідно з ч.3 ст.12 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ про стягнення періодичних платежів у справах про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я, втрати годувальника тощо може бути пред`явлено до виконання протягом усього періоду, на який присуджені платежі.

Положеннями ч.5 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника - з дня закінчення строку дії відповідної заборони.

В силу ч.5 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону, крім випадків, коли виконавчий документ не підлягає виконанню або покладені виконавчим документом на боржника зобов`язання підлягають припиненню відповідно до умов угоди про врегулювання спору (мирової угоди), укладеної між іноземним суб`єктом та державою Україна на будь-якій стадії урегулювання спору або розгляду справи, включаючи стадію визнання та виконання рішення, незалежно від дати укладення такої угоди.

В порядку, визначеному ч. 4 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця.

Згідно з п. 4 Розділу XVI. Інструкціїз організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказ Міністерстваюстиції України 02 квітня 2012 року № 512/5 (у редакції наказу Міністерстваюстиції України29 вересня 2016 року № 2832/5) виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості зі сплати аліментів щомісяця (додаток 15) та у випадках, передбачених частиною четвертою статті 71 Закону, повідомляти про розрахунок заборгованості стягувача і боржника. Розрахунок заборгованості обчислюється в автоматизованій системі виконавчого провадження на підставі відомостей, отриманих із: звіту про здійснені відрахування та виплати; квитанцій (або їх копій) про перерахування аліментів, наданих стягувачем чи боржником; заяв та (або) розписок стягувача; інформації про середню заробітну плату працівника для цієї місцевості; інших документів, що відображають отримання боржником доходу або сплату ним аліментів.

Сума заборгованості зі сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому статтею 195 Сімейного кодексу України.

Стягнення аліментів за виконавчими листами за минулий час проводиться в межах десятирічного строку, що передував пред`явленню виконавчого листа до виконання.

Якщо за виконавчим документом, пред`явленим до виконання, утримання аліментів не проводилося у зв`язку з розшуком боржника, стягнення аліментів має здійснюватись за весь період незалежно від установленого десятирічного строку та досягнення повноліття особою, на утримання якої присуджені аліменти.

Спори щодо розміру заборгованості зі сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст. 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

У ч.2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Верховний Суд у постанові від 10 квітня 2024 року у справі № 761/43598/21 зробив висновок про те, що норми матеріального права (ст.ст. 187, 194 СК України) визначають порядок стягнення аліментів за виконавчим листом за минулий час та заборгованості за аліментами, що утворилася при їх відрахуванні, за заявою платника, поданою відповідно до статті 187 СК України, і саме в цьому випадку закон передбачає право на звернення до суду та стягнення заборгованості за аліментами.

Стягнення ж заборгованості за аліментами, які вже стягуються на підставі судового рішення, закон не передбачає. Суд, при наявності спору може лише визначити розмір такої заборгованості, яка має бути стягнена в межах виконавчого провадження, при виконанні рішення суду про стягнення аліментів, і ухвалення окремого (додаткового) рішення суду про стягнення цієї заборгованості не потребує.

З наведених обставин справи вбачається, що сторони у справі є батьками ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 червня 2006 року у справі № 2-1832/05 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_6 , 2002 року народження, в розмірі частини усіх видів заробітку, але не менше половини неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття.

Таким чином судовим рішенням встановлений обов`язок відповідача сплачувати позивачу аліменти на утримання дитини з дня ухвалення рішення і до досягнення ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідач був обізнаний про необхідність утримувати дитину, оскільки обов`язок батьків утримувати дитину виникає з моменту її народження. Також відповідач був обізнаний про ухвалення рішення суду і, відповідно про необхідність його виконання. Проте в матеріалах справи відсутні дані про здійснення відповідачем добровільного виконання обов`язку по сплаті аліментів у розмірі визначеного рішенням суду. Надані відповідачем копії розписки та декілька квитанції суд не приймає, оскільки з них неможливо встановити коли були здійснені вказані операції, ким вони були здійснені, їх призначення та розмір. Крім того, сплата аліментів є періодичним платежем, який повинен сплачуватися платником аліментів кожного місяця, тобто ці копії документів не підтверджують обставини виконання зобов`язанням протягом всього строку на який присуджено стягнення періодичних платежів. Таким чином доводи апеляційної скарги щодо виконання відповідачем своїх обов`язків слід визнати безпідставними.

За даними Єдиного реєстру виконавчих проваджень, виконавче провадження з примусового виконання вказаного рішення суду було відкрито 15 червня 2005 року та перебувало на виконанні до 14 травня 2017 року, підставою повернення виконавчого листа визначено відсутність майна боржника, на яке можна звернути стягнення.

А, отже, виконавчий лист був пред`явлений до виконання і перебував на виконанні до 14 травня 2017 року. Позивач стверджує, що фактично виконання рішення не проводилось. Визначена державним виконавцем підстава повернення виконавчого листа може вказувати на те, що рішення суду не виконувалось. Проте достовірні дані наразі відсутні, так як на час розгляду справи матеріали виконавчого провадження знищені у зв`язку з закінченням строку зберігання, а дані автоматизованої системи виконавчих проваджень не містять інформацію про повну або часткову сплату боргу.

Позивач вказує на те, що вона не була повідомлена про припинення виконавчого провадження і виконавчий лист їй не був повернутий. Разом з тим за рішенням суду аліменти були присуджені до досягнення дитиною повноліття тобто до 14 листопада 2020 року, а звернення позивача до виконавчої служби відбулось лише у серпні 2023 року та довідка про заборгованість відповідача по сплаті аліментів за період з червня 2005 року по травень 2017 року сформована 30 жовтня 2023 року за допомогою автоматизованої системи виконавчих проваджень.

Виходячи з положень СК України сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

А отже позивач, діючи добросовісно, мала цікавитись ходом виконавчого провадження за яким мало відбуватись щомісячне стягнення сум аліментів з відповідача. У такому разі позивач, мала право на оскарження дій виконавця або відповідно до положень ч.5 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» повторно пред`явити виконавчий лист до виконання протягом усього періоду, на який присуджені аліменти, тобто до 14 листопада 2020 року. Тому твердження позивача про необізнаність про хід виконавчого провадження і її звернення до виконавчої служби лише через майже три роки після закінчення строку стягнення періодичних платежів і через майже шість років після закінчення виконавчого провадження оцінюється апеляційним судом критично.

Положеннями ч.1 ст. 194 СК України визначено, що аліменти можуть бути стягнуті за виконавчим листом за минулий час, але не більш як за десять років, що передували пред`явленню виконавчого листа до виконання.

У цій справі виконавчий лист був пред`явлений до виконання 15 червня 2005 року, а після його повернення в травня 2017 року, повторно він не був пред`явлений до закінчення строку стягнення аліментів. А отже вказані положення не підлягають до застосування.

Положеннями ч.2 ст. 194 СК України визначено, що якщо за виконавчим листом, пред`явленим до виконання, аліменти не стягувалися у зв`язку з розшуком платника аліментів або у зв`язку з його перебуванням за кордоном, вони мають бути сплачені за весь минулий час.

У цій справі відсутні дані про здійснення в межах виконавчого провадження розшуку платника аліментів або у зв`язку з його перебуванням за кордоном. А отже вказані положення також не підлягають до застосування.

Положеннями ч.3 ст. 194 СК України визначено, що заборгованість за аліментами, які стягуються відповідно до ст. 187 цього Кодексу може бути стягнута за рішення суду. Проте у цій справі не вбачається, що аліменти стягувались в порядку визначеному ст. 187 СК України.

Як вказує Верховний Суд у наведеній вище постанові положення СК України визначають порядок стягнення аліментів за виконавчим листом за минулий час та заборгованості за аліментами, що утворилася при їх відрахуванні, за заявою платника, поданою добровільно, і саме в цьому випадку закон передбачає право на звернення до суду та стягнення заборгованості за аліментами. Стягнення ж заборгованості за аліментами, які вже стягуються на підставі судового рішення, закон не передбачає.

З огляду на викладене правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми аліментів, що нараховані за період здійснення примусового виконання рішення суду виконавчою службою не вбачається, оскільки таке стягнення мало відбуватись в межах виконавчого провадження. Таким чином позивачем обраний не вірний спосіб захисту порушеного права. А отже доводи апеляційної скарги про повторне стягнення аліментів слід визнати обґрунтованими.

Суд першої інстанції в мотивувальній частині рішення вказав про пріоритет прав дитини. Проте цій справі дитина, на утримання якої були стягнуті аліменти, вже набула повноліття в листопаді 2020 року. Тобто фактично позивач у грудні 2023 року звернулась до суду за захистом своїх майнових прав. А стягнення заборгованості за 12 років виконавчого провадження та за 3 роки після його завершення, через 6 років після його закінчення виконавчого провадження і 3 роки після закінчення строку періодичних платежів не можна визнати таким, що відповідає принципам розумності і справедливості.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір не повно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, не правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та зробив необґрунтований висновок про задоволення позову.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (частини 1, 2 ст. 376 ЦПК України).

Отже, оскільки під час апеляційного перегляду рішення, доводи апеляційної скарги позивача частково знайшли своє підтвердження, ухвалене судом рішення, у зв`язку неправильним застосуванням норм матеріального права, підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 березня 2024 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по аліментам - залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: М.В. Мережко

Н.В. Поліщук