КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2024 року місто Київ.

Справа № 939/2235/23

Апеляційне провадження № 22-ц/824/11999/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Желепи О.В.,

суддів: Мазурик О.Ф., Немировська О.В.

за участю секретаря судового засідання Рябошапка М.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бородянського районного суду Київської області від 16 квітня 2024 року (ухвалено у складі судді Герасименко М.М., повний текст рішення складено 22.04.2024 року)

у справі за позовом Бучанської окружної прокуратури Київської області, в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області, до ОСОБА_1 про конфіскацію земельної ділянки

ВСТАНОВИВ

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 16 квітня 2024 року задоволено позов.

Конфісковано у власність держави в особі Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області земельну ділянку ОСОБА_1 кадастровий номер :04:003:0208, площею 0,0508 га, з цільовим призначенням для колективного садівництва (номер запису на право власності 32096513, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 210), яка знаходиться на території АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Київської обласної прокуратури витрати на судовий збір у розмірі 2 684 гривні.

Не погоджуючись з таким рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 10 травня 2024 року подала засобами поштового зв`язку до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, якою просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 16 травня 2024 року відкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вказує, щоособу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності має бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Зазначає, що конфіскована земельна ділянка підлягає продажу на земельних торгах, а грошові кошти, за вирахуванням витрат, пов`язаних з її продажем, підлягають виплаті попередньому власнику такої земельної ділянки. Відповідно до даної процедури, земельна ділянка не може бути конфіскована на користь будь-якої особи, в тому числі й держави.

Звертає увагу суду, що після отримання Головним управлінням Держгеокадастру у м. Києві та Київській області у власність спірної земельної ділянки буде неможливо зобов`язати останнього здійснити її продаж на прилюдних торгах, оскільки Позивач, як новий власник зможе розпоряджатись своїм майном на власний розсуд.

Вважає, що вимога конфіскувати земельну ділянку на користь Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області не ґрунтується на нормах законодавства України.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 22 березня 2024 року відкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою.

28 травня 2024 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив Бучанської окружної прокуратури на апеляційну скаргу, яким просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Вважає, що не вбачається як невідповідності заходу втручання держави у право відповідача на мирне володіння майном, так і порушення принципу пропорційності, котрі сформовані у сталій практиці ЄСПЛ.

Щодо доводів апеляційної скарги про відсутність у позовній заяві прописаного механізму подальшого продажу земельної ділянки зазначає, що вказаний механізм визначений законодавством, є наслідком конфіскації земельної ділянки та буде у подальшому застосований уповноваженим органом, у разі набрання рішення суду законної сили та після його виконання.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник - ОСОБА_2 підтримали доводи апеляційної скарги. Представник позивача - прокурор Федоренко О.П. заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 21 червня 2019 року державним нотаріусом Бучанської міської державної нотаріальної контори Київської області Фальковською Л.М., ОСОБА_1 набула право власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення, а саме на земельну ділянку з кадастровим номером :04:003:0208, площею 0,0508 га, з цільовим призначенням для колективного садівництва, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 20-24, 25, 26-27).

Право власності на вказану земельну ділянку ОСОБА_1 зареєструвала 21 червня 2019 року, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 342052879 від 08 серпня 2023 року. Відповідно до відомостей, зазначених у даній інформаційній довідці, ОСОБА_1 є громадянкою Російської Федерації (а.с. 18-19).

Згідно з інформацією, наданою Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, громадянка РФ ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , отримала дозвіл на імміграцію в Україну на підставі п. 3 ч. 3 ст. 4 ЗУ «Про імміграцію», та документована посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 07 грудня 2005 року, зареєстрована з 06 вересня 2019 року за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 35).

Бучанська окружна прокуратура Київської області направила до Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області лист № 53-6301вих-23 від 03 серпня 2023 року з вимогою вжити заходи щодо усунення виявлених порушень, у тому числі в судовому порядку (а.с. 36-39).

Відповідно до листа № 10-10-0.62-7226/2-23 від 09 серпня 2023 року, Головне управління Держгеокадасту у м. Києві та Київській області повідомило про відсутність коштів на сплату судового збору як причину невжиття заходів щодо конфіскації земельної ділянки, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_1 (а.с. 40-42).

Оскільки ОСОБА_1 , будучи іноземною громадянкою, впродовж року після набуття права власності на земельну ділянку з 21 червня 2019 року по даний час не відчужила її, то суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, вважав за необхідне конфіскувати належну відповідачу на праві приватної власності земельну ділянку у власність держави.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками з огляду на наступне.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду».

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються.

Конституція України (стаття 13) визначає, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Правовий статус та порядок використання, зокрема, земель сільськогосподарського призначення визначено ЗК України.

Частиною 5 статті 22 ЗК України визначено, що землі сільськогосподарського призначення не можуть передаватись у власність іноземцям, особам без громадянства, іноземним юридичним особам та іноземним державам.

За змістом частини 4 статті 81 ЗК України землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню.

Відповідно до вимог підпункту «е» частини 1 статті 140 ЗК України підставами припинення права власності на земельну ділянку є не відчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом.

Згідно частиною 1, 2, 4 зі статтею 145 ЗК України якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може набуватися нею у власність, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права.

У разі якщо відповідно до закону власник земельної ділянки зобов`язаний відчужити її протягом певного строку і земельна ділянка не була відчужена ним протягом такого строку, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду.

Позов про конфіскацію земельної ділянки подається до суду органом, що здійснює державний контроль за використанням та охороною земель. Конфіскована земельна ділянка за рішенням суду підлягає продажу на земельних торгах. Ціна проданої на земельних торгах земельної ділянки, за вирахуванням витрат, пов`язаних з її продажем, виплачується її колишньому власнику.

Частиною 1 статті 348 ЦК України встановлено, що якщо з підстав, що не були заборонені законом, особа набула право власності на майно, яке за законом, який був прийнятий пізніше, не може їй належати, це майно має бути відчужене власником протягом строку, встановленого законом. Якщо майно не відчужене власником у встановлені законом строки, це майно з урахуванням його характеру і призначення за рішенням суду на підставі заяви відповідного органу державної влади підлягає примусовому продажу. У разі примусового продажу майна його колишньому власникові передається сума виторгу з вирахуванням витрат, пов`язаних з відчуженням майна. Якщо майно не було продане, воно за рішенням суду передається у власність держави. У цьому разі колишньому власникові майна виплачується сума, визначена за рішенням суду.

Зважаючи, що відповідачка як іноземець набула на праві власності земельну ділянку сільськогосподарського призначення, не відчужила її протягом строку, встановленого статтею 81 ЗК України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для конфіскації земельних ділянок за рішенням суду на підставі статті 145 ЗК України.

Аналіз вище вказаних норм права у їх системному взаємозв`язку дає підстави для висновку, що якщо власник земельної ділянки, який відповідно до закону зобов`язаний відчужити її протягом певного строку, однак не виконав такого обов`язку, то орган, що здійснює державний контроль за використанням та охороною земель, звертається до суд з позовом про конфіскацію вказаної земельної ділянки. За насідками розгляду такого позову суд ухвалює рішення про конфіскацію даної земельної ділянки або відмови у її конфіскації. Рішення суду про конфіскацію земельної ділянки в подальшому є підставою для продажу даної земельної ділянки на земельних торгах.

Таким чином, виходячи із змісту права та інтересу, за захистом якого звернувся позивач до суду та характеру його порушення, належним способом захисту у даних спірних правовідносинах є саме пред`явлення позову та подання вимог позивачем про конфіскацію земельної ділянки, а доводи апеляційної скарги про порушення прав відповідача, шляхом не включення обов`язку продажу даної земельної ділянки на земельних торгах не ґрунтуються на нормах законодавства України.

Доводи апеляційної скарги про те, що рішення про конфіскацію призведе до того, що процедура продажу конфіскованої земельної ділянки не буде проведена та відповідач не отримає кошти, взамін конфіскованої землі, як це передбачено законом є недоведеним припущенням.

Суд вірно застосував норми права та дійшов вірного висновку про те, що позивачем обрано спосіб захисту, передбачений Законом.

Посилання на непропорційне втручання у право власності, також є безпідставним, оскільки про таке непропорційне втручання може йти мова лише в разі не виплати відповідачу вартості конфіскованої земельної ділянки після її продажу в розумні строки.

Суд вважає, що таке втручання є правомірним, оскільки відповідач мала достатньо часу для самостійного відчуження земельної ділянки на користь громадянина України і відповідно саме бездіяльність відповідача, яка мала б знати Закон призвела до конфіскації, успадкованої нею земельної ділянки.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, фактично зводиться до переоцінки доказів, яким судом надана належна оцінка.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст.367,368,374,375,381-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бородянського районного суду Київської області від 16 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 червня 2024 року.

Головуючий О.В. Желепа

Судді О.Ф. Мазурик

О.В. Немировська