Дата документу 02.10.2024 Справа № 334/2036/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/2036/23 Головуючий у 1-й інстанції: Філіпова І.М.
Провадження № 22-ц/807/1731/24 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

при секретарі Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргоюпредставника ОСОБА_1 - адвоката Пономаренка Олександра Олександровича на ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12 червня 2024 року у справі за заявою ОСОБА_1 про відстрочення виконання судового рішення,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 січня 2024 року позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 11.11.2015 року у розмірі 11 644 грн. 83 коп. станом на 14.02.2023 року та судовий збір в сумі 488 грн. 16 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 21 травня 2024 року апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишено без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 січня 2024 року в оскаржуваній частині залишено без змін.

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про відстрочення виконання судового рішення. Посилався на те, що не отримує жодного доходу, крім сум допомоги фізичній особі, яка надає соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі за своєю дружиною - ОСОБА_2 , яка є особою з інвалідністю першої групи. Також, на утриманні дружини та на його утриманні перебуває малолітній син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З огляду на вказані обставини, ОСОБА_1 зазначав, що вважає за можливе просити суд розстрочити виконання рішення на дванадцять місяців шляхом сплати заборгованості рівними частинами.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просив суд відстрочити виконання рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя по справі № 334/2036/23 від 23 січня 2024 року за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості на строк дванадцять місяців, починаючи з дати набрання рішенням законної сили

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12 червня 2024 року заяву ОСОБА_1 про розстрочку виконання рішення по справі № 334/2036/23 за заявою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено.

Розстрочено ОСОБА_1 виконання рішення суду від 23.01.2024 року по справі № 334/2036/23 за заявою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в розмірі 11 644 грн. 83 коп. на строк дванадцять місяців з виплатою рівними частинами по 970 грн. 41 коп. щомісячно, починаючи з дати набрання даною ухвалою законної сили.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Пономаренко О.О. подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення норм процесуального права, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, в якій просив суд відстрочити виконання рішення на строк 12 місяців, посилаючись на скрутне матеріальне становище. Оскаржуваною ухвалою суду заяву відповідача було задоволено, проте судом було надано відповідачу розстрочку виконання рішення, а не відстрочку, як просив заявник.

Від представника АТ КБ «ПриватБанк» - адвоката Якушева С.О. на адресу апеляційного суду надійшов відзив, у якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду - без змін, розгляд справи провести без участі представника АТ КБ «ПриватБанк». Зазначає, що викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В силу вимог ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що оцінивши подані заявником докази його тяжкого матеріального становища, наявності заборгованості за комунальні послуги та боргів перед іншими банківським установами, враховуючи, що ОСОБА_1 здійснює догляд за ОСОБА_2 , яка є інвалідом І групи та потребує стороннього догляду, має на утриманні сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , законодавчо визначене обмеження строку надання розстрочки, тому дійшов висновку про задоволення заяви про відстрочку виконання рішення суду.

Однак, на думку колегії суддів, такого висновку суд першої інстанції дійшов з порушенням норм процесуального права.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України, судове рішення є обов`язковим до виконання.

У пункті 9 статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Частиною 1 статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 № 18-рп/2012).

Розділом VI ЦПК України врегульовані процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб).

Відповідно до частини 1 статті 435 ЦПК України, за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. При цьому, вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: ступінь вини відповідача у виникненні спору; щодо фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо (частини 3-4 статті 435 ЦПК України).

Перелік обставин, що можуть бути підставою для відстрочки або розстрочки виконання, зміни чи встановлення способу і порядку виконання рішення, не є вичерпним.

Тлумачення положень вищевказаної правової норми дає підстави дійти висновку, що питання відстрочення або розстрочення виконання рішення суду може бути розглянуто у виняткових випадках, що обумовлені об`єктивними ускладненнями при виконанні судового рішення.

Відповідно до частини 5 статті 435 ЦПК України розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відстрочка виконання рішення суду - це відтермінування у часі належного строку виконання рішення суду в цілому. Надання відстрочки судом полягає у визначенні нової конкретної, більш пізньої ніж первинна, дати, з настанням якої й після завершення строку відстрочки рішення має бути виконано повністю. При розгляді заяв щодо відстрочки виконання рішення необхідно виходити з міркувань доцільності та об`єктивної необхідності надання саме таких строків відтермінування виконання рішення в цілому; наявність підстави для відтермінування має бути доведена боржником. Строки такого відтермінування знаходяться у прямій залежності від обставин, що викликають необхідність надання додаткового строку до повного виконання рішення суду. Надання відстрочки виконання рішення суду не може створювати занадто або безпідставно привілейовані умови для боржника.

При вирішенні заяв про відстрочку або розстрочку виконання рішення, встановлення або зміну способу й порядку його виконання суду потрібно мати на увазі, що відповідно до статті 435 ЦПК України їх задоволення можливе лише у виняткових випадках, які суд визначає, виходячи з особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення (хвороба боржника або членів його сім`ї, відсутність у нього майна, яке за рішенням суду має бути передане стягувачу, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо).

Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 червня 2019 року, справа № 2-55/10 .

Крім того, право сторони звернутися із заявою про відстрочку виконання рішення суду передбачене також статтею 33 Закону України «Про виконавче провадження», згідно з якою сторони мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання рішення за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Тобто, вищезазначеними нормами визначено процесуальну можливість вирішення питань, пов`язаних із проблемами, що виникають під час виконання рішення суду, оскільки у процесі виконання рішення можливе виникнення обставин, що ускладнюють виконання чи роблять його неможливим.

Розстрочка означає виконання рішення частками, встановленими судом, з певним інтервалом у часі. Строки виконання кожної частки також повинні визначатись судом.

Відстрочка - це відкладення чи перенесення виконання рішення на новий строк, який визначається судом.

Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Отже, суд наділений правом вирішувати питання про відстрочку або розстрочку виконання рішення суду виключно на підставі заяви сторони у справі, й саме сторона у справі, яка звертається до суду із відповідною заявою, наділена процесуальним правом визначатися із межами заявлених вимог.

На підставі викладеного можна дійти висновку, що, у випадку звернення боржника у виконавчому провадженні до суду із заявою про відстрочення виконання рішення суду, суд не наділений процесуальним правом розстрочувати виконання рішення суду та покладати на цю особу обов`язок зі сплати щомісячних платежів, адже такі вимоги не було заявлено.

Суд першої інстанції не звернув уваги, що у прохальній частині своєї заяви ОСОБА_1 ставив перед судом питання саме про відстрочення виконання рішення суду, а не про розстрочення виконання. Хоча у мотивувальній частині заяви і є посилання на можливість розстрочення, прохальна частина містить однозначне прохання про відстрочення виконання рішення суду.

Не врахувавши вищевикладеного, суд першої інстанції поклав на заявника обов`язок із сплати на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості в розмірі 11 644 грн. 83 коп., на строк дванадцять місяців з виплатою рівними частинами по 970 грн. 41 коп. щомісячно, починаючи з дати набрання ухвалою законної сили.

За таких обставин, суд першої інстанції порушив принцип диспозитивності цивільного процесу та вийшов за межі заявлених вимог, вирішивши питання про розстрочку виконання рішення суду, а не про відстрочку, як просив заявник.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд допустив порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, у зв`язку з чим ухвалу суду необхідно скасувати і направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду відповідно до вимог ЦПК України.

Оскільки справа передається для продовження розгляду до суду першої інстанції, то відсутні підстави для розподілу судових витрат, понесених заявником у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції відповідно до положень статей 141, 382 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Пономаренка Олександра Олександровича задовольнити.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12 червня 2024 року у цій справі скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складений 14 жовтня 2024 року.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков