Справа № 948/849/24
Провадження № 2/948/454/24
У Х В А Л А

про відмову у відкритті провадження

13.11.2024 суддя Машівського районного суду Полтавської області Косик С.М., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Полтаваобленерго» про захист прав споживачів,

у с т а н о в и л а :

у листопаді 2024 року до Машівського районного суду Полтавської області надійшла вказана позовна заяву, у якій позивач просить визнати недійсним (незаконним) та скасувати рішення відповідача складене у формі протоколу №010135 засідання комісії АТ «Полтаваобленерго» від 10.09.2024 р. по розгляду Акту про порушення споживачем ОСОБА_1 . ПРРЕЕ, визнати протиправними дії відповідача щодо проведення нарахування позивачці не облікованої електричної енергії в розмірі 82 272,36 грн на підставі рахунку №21800209 від 10.09.2024 р. на компенсацію вартості необлікованої електричної енергії внаслідок порушення ПРРЕЕ згідно з протоколом №01135 від 10.09.2024 р., а також визнати протиправними дії відповідача щодо проведення нарахування відповідачці відшкодування за проведене експертне дослідження у розмірі 1 817,48 грн на підставі рахунку №91223337 від 10.09.2024 р.

У даному позові позивачка посилається на те, що 12.03.2014 р. між відповідачем та ФОП ОСОБА_1 було укладено договір про постачання електричної енергії №209 на магазині ФОП ОСОБА_1 , що знаходиться на АДРЕСА_1 . В подальшому 16.09.2024 р. представниками Машівської дільниці ПОФ АТ «Полтаваобленерго» було здійснено технічну перевірку на вказаному об`єкті за результатами якої було складено акт про порушення №010135. Разом з цим позивачка повідомила, що вона здійснювала підприємницьку діяльність з 28.05.2003 р. по 13.09.2023 р., але вищевказаний акт був складений на неї як на фізичну особу, а не на ФОП, так як на дату його складення вона не здійснювала підприємницьку діяльність та приміщення магазину належить їй як фізичній особі. За результатами розгляду комісією даного акту про порушення було вирішено стягнути з неї заборгованість за необліковану електричну енергію, оформлену протоколом та складено відповідний рахунок. Позивачка вважає, що вказаний акт складений з порушенням ПРРЕЕ, а рішення комісії оформлене протоколом є незаконним та необґрунтованим, а в її діях відсутні порушення норм чинного законодавства України, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

При вирішенні питання про відкриття провадження у справі встановлено, що позовна заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, зважаючи на таке.

Відповідно до ст. 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України далі ЦПК) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Предметна і суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена у статті 20 ГПК України.

За правилами п.1 ч.1 ст.20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи підприємці.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 916/2791/16 (провадження № 12-141гс18) зроблено висновки про те, що спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, урегульованих Цивільним кодексом України (далі - ЦК України), Господарським кодексом України (далі - ГК України), іншими актами господарського й цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суб`єктного складу такого спору, суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 3 ГК України під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватися і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність).

Відповідно до ч.2 ст.55 ГК України суб`єктами господарювання є: 1) господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку; 2) громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.

Згідно із ч.1 ст.128 ГК України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 173 ГК України зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням.

Майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України, з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (стаття 179 ГК України).

За положеннями статті 51 ЦК України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Відповідно до ч.9 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» фізична особа - підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

Фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення (частина перша статті 52 ЦК України).

Отже, у разі припинення підприємницької діяльності фізичною особою як її права, так і обов`язки за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як за фізичною особою.

З 15 грудня 2017 року господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду за пунктом 1 частини першої статті 20 ГПК України спорів, в яких стороною є фізична особа, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, якщо ці спори пов`язані, зокрема, з підприємницькою діяльністю, що раніше здійснювалася зазначеною фізичною особою, зареєстрованою підприємцем.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 02.08.2023 р. у справі № 342/1333/17.

За змістом статей 51, 52, 598-609 ЦК України, статей 202-208 ГК України, статті 46 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» однією з особливостей підстав припинення зобов`язань для ФОП є те, що у випадку припинення суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи (виключення з реєстру суб`єктів підприємницької діяльності) її зобов`язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як фізичною особою, оскільки фізична особа не перестає існувати. ФОП відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

Такого висновку дійшла Велика Палата у своїй постанові від 09.10.2019 р. у справі № 127/23144/18.

Як вбачається з матеріалів справи правовідносини виникли з господарського договору про надання послуг з постачання електричної енергії, який був укладений 12.03.2014 р. між ПАТ «Полтаваобленерго» та ФОП ОСОБА_1 , акт про порушення від 16.05.2024 р. було складено представниками Машівської дільниці ПОФ АТ «Полтаваобленерго» в межах даних правовідносин, отже спірні правовідносини виникли із здійснення ними господарської діяльності (укладено господарський договір), суб`єктний склад сторін правочину Товариство та ФОП, тобто за своїм змістом (предметною юрисдикцією) правовідносини мають господарський характер також зважаючи на те, що хоч і на момент складення акту про порушення та пред`явлення позову позивачка 13.09.2023 р. втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, що вбачається з інформації з ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, але даний спір пов`язаний з підприємницькою діяльністю, яку вона раніше здійснювала, а тому спір підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 186 Цивільного процесуального кодексу України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За вказаних обставин, враховуючи суб`єктний склад сторін спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних правовідносин сторін як таких, що виникли з господарського договору, зобов`язання за яким у відповідача із втратою його статусу як ФОП не припинились, суд дійшов висновку, що даний спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а має розглядатися в порядку господарського судочинства, у зв`язку з цим відкритті провадження у справі за цим позовом потрібно відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. 186 ЦПК України

у х в а л и л а :

відмовити у відкритті провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Полтаваобленерго» про захист прав споживачів.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку на її оскарження, а у випадку її оскарження, після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення до Полтавського апеляційного суду.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Суддя С. М. Косик