ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2024 року м.Суми

Справа №591/3417/23

Номер провадження 22-ц/816/887/24

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Рунова В. Ю.

за участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

у присутності:

представника позивача військової частини НОМЕР_1 - ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Скородєд Сергія Івановича

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1

на ухвалу Зарічного районного суду м. Суми від 18 січня 2024 року у складі судді Сидоренко А.П., постановлену у м. Суми, повний текст якої складено 22 січня 2024 року,

у справі за позовом військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2023 року військова частина НОМЕР_1 звернулася до суду із вказаним позовом, в якому просила стягнути на її користь з відповідача майнову шкоду в сумі 588540 грн. 67 коп.

Свої вимоги мотивувала тим, що ОСОБА_2 - солдат резерву взводу резерву рядового складу роти резерву рядового складу військової частини НОМЕР_2 був зарахований в розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 . Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 30 червня 2022 року № 166 відповідач з 30 червня 2022 року був призначений на посаду водія ІНФОРМАЦІЯ_2 військової частини НОМЕР_1 .

19 липня 2022 року під час переміщення в район виконання бойових завдань відповідач, керуючи автомобілем, який належить військовій частині НОМЕР_1 , скоїв дорожньо-транспортну пригоду, у результаті якої військовослужбовці, які перебували в салоні автомобіля, отримали тілесні ушкодження, а автофургон зазнав значних механічних пошкоджень. Вказувала, що відповідач по необережності, не вибрав на проїзній частині дороги небезпечної швидкості, не врахував дорожньої обстановки на проїзній частині дороги, не впорався з керуванням, з`їхав в кювет та допустив перекидання транспортного засобу, тим самим пошкодив майно військової частини, просить стягнути майнову шкоду у виді витрат на відновлення пошкодженого транспортного засобу.

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 18 січня 2024 року закрито провадження у справі за позовом військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди.

Роз`яснено позивачу його право звернутися з вказаною заявою в порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись напорушення судом норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу суду скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що предметом спору у даній справі є відшкодування завданої матеріальної шкоди державі, а неправомірність дій відповідача встановлена ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області від 03 жовтня 2022 року у справі № 478/769/22 та не потребує додаткового правового аналізу, а тому вважає, що дана справа повинна розглядатися у порядку цивільного судочинства.

Звертає увагу суду на те, що правовідносини між сторонами у даній справі не стосуються безпосередньо прийняття, проходження чи звільнення з публічної служби, не спрямовані на захист прав, свобод та інтересів особи від порушень із боку суб`єкта владних повноважень й не стосуються оскарження дій останнього, а виникли з деліктного зобов`язання внаслідок заподіяння шкоди.

Від ОСОБА_2 відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк подано не було.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, який підтримав доводи апеляційної скарги, заперечення проти апеляційної скарги представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Постановляючи ухвалу про закриття провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку із завданням ОСОБА_2 шкоди державі під час проходження публічної служби, а тому спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суд першої інстанції.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства: цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина перша статті 2 КАС України).

Адміністративною справою у розумінні пунктів 1, 2 частини першої статті 4 КАС України є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

За правилами пункту 2 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Згідно з пунктом 17 частини першої статті 4 КАС України публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Відповідно до пункту 3 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Згідно із частиною першою статті 1166 ЦК майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частиною першою статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

За наслідками розгляду справи № 818/1688/16 (постанова від 5 грудня 2018 року) Велика Палата Верховного Суду з метою встановлення чіткого критерію визначення юрисдикції спорів щодо відшкодування шкоди/стягнення збитків, завданих особою, яка перебуває або перебувала на посадах, віднесених до державної або публічної служби, за позовом суб`єкта владних повноважень, відступила від висновку, викладеного, зокрема, й у постанові від 20 червня 2018 року у справі №815/5027/15 виходячи з таких міркувань.

У випадку зобов`язання особи, яка перебуває на посаді державної/публічної служби, відшкодувати шкоду або збитки, завдані внаслідок виконання нею службових/посадових обов`язків, перед судом обов`язково постане питання не лише встановлення обсягу завданої шкоди/збитків, а й оцінки правомірності дій такої особи.

Водночас у рамках цивільного процесу суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному процесі в силу приписів статті 19 КАС, якою охоплюється питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення.

Указані спори підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такі, що пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди/збитків, навіть якщо притягнення її до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди/збитків відбувається після її звільнення з державної служби.

Такий правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 січня 2020 року у справі № 813/1045/18 (провадження № 11-574апп19).

З матеріалів справи вбачається, що наказом командувача сухопутних військ Збройних сил України (по особовому складу) від ІНФОРМАЦІЯ_1 №142-РС ОСОБА_2 - солдат резерву взводу резерву рядового складу роти резерву рядового складу військової частини НОМЕР_2 був зарахований в розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 .

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 30 червня 2022 року № 166 ОСОБА_2 з 30 червня 2022 року був призначений на посаду водія ІНФОРМАЦІЯ_2 військової частини НОМЕР_1 .

Звертаючись до суду з позовом, військова частина НОМЕР_1 , посилалася на те, що матеріальна шкода завдана ОСОБА_2 внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

У той же час, зі змісту ухвали Казанківського районного суду Миколаївської області від 03 жовтня 2022 року у справі № 478/796/22 відносно відповідача ОСОБА_2 закрито кримінальне провадження за обвинуваченням за ч. 1 ст. 415 КК України у зв`язку з примиренням винного з потерпілим.

У відповідності до ст. 415 КК України передбачена кримінальна відповідальність за порушення правил водіння або експлуатації бойової, спеціальної чи транспортної машини, що спричинило потерпілому середньої тяжкості чи тяжкі тілесні ушкодження або загибель потерпілого.

Відомості, які б вказували на те, що в рамках кримінального провадження внесеного в ЄРДР №0000339 встановлено обставини завдання матеріальної шкоди позивачу, внаслідок чого відповідача притягнуто до відповідальності, відсутні.

Разом з тим, підстави та порядок притягнення військовослужбовців та деяких інших осіб до матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам, під час виконання ними службових обов`язків встановлено Законом України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» від 03 жовтня 2019 року №160-IX (далі - Закон №160-IX).

За змістом пунктів 4, 5 частини 1 статті 1 Закону №160-IX матеріальна відповідальність - вид юридичної відповідальності, що полягає в обов`язку військовослужбовців та деяких інших осіб покрити повністю або частково пряму дійсну шкоду, що було завдано з їх вини шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків, а також додаткове стягнення в дохід держави як санкція за протиправні дії у разі застосування підвищеної матеріальної відповідальності; пряма дійсна шкода (далі - шкода) - збитки, завдані військовій частині, установі, організації, закладу шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна, погіршення або зниження його цінності, а також витрати на відновлення чи придбання військового та іншого державного майна замість пошкодженого або втраченого, надлишкові виплати під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків. До шкоди не включаються доходи, які могли бути одержані за звичайних обставин, якщо таких збитків не було б завдано.

Підстави та умови притягнення до матеріальної відповідальності визначені статтею 3 Закону №160-IX, згідно частини 1 якої підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність.

За приписами частини 2 цієї статті умовами притягнення до матеріальної відповідальності є: 1) наявність шкоди; 2) протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків; 3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою; 4) вина особи в завданні шкоди.

Розділом II Закону №160-IX визначено види матеріальної відповідальності: обмежена матеріальна відповідальність, повна та підвищена матеріальна відповідальність.

Відповідно до частини 1 статті 6 Закону №160-IX особа несе матеріальну відповідальність у повному розмірі завданої з її вини шкоди в разі:

1) виявлення нестачі, розкрадання, умисного знищення, пошкодження чи іншого незаконного використання військового та іншого майна, у тому числі переданого під звіт для зберігання, перевезення, використання або для іншої мети, здійснення надлишкових виплат грошових коштів чи вчинення інших умисних протиправних дій;

2) виявлення факту приписки в нарядах чи інших документах фактично не виконаних робіт, викривлення звітних даних або обману держави в інший спосіб;

3) завдання шкоди у стані сп`яніння внаслідок вживання алкоголю, наркотичних засобів або інших одурманюючих речовин;

4) вчинення діяння (дій чи бездіяльності), що мають ознаки кримінального правопорушення;

5) якщо особою надано письмове зобов`язання про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за забезпечення цілісності майна та інших цінностей, переданих їй для зберігання або для інших цілей.

Як убачається з матеріалів справи, військова частина НОМЕР_1 звертаючись до суду з вказаним позовом до відповідача ОСОБА_2 , порушує питання про стягнення майнової шкоди у виді пошкодження майна, завданої ним під час проходження військової служби. Отже, спірні правовідносини виникли у зв`язку із завданням відповідачем шкоди державі під час проходження публічної служби.

За встановлених обставин справи та вимог закону, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що спір у цій справі є публічно-правовим і належить до юрисдикції адміністративних судів.

Відтак, доводи апеляційної скарги про незаконність ухвали суду першої інстанції не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною і обґрунтованою, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-382, 389 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Зарічного районного суду м. Суми від 18 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 25 червня 2024 року.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: В. І. Криворотенко

В. Ю. Рунов