Справа № 2/714/8/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" листопада 2024 р. м.Герца

Герцаївський районний суд Чернівецької області у складі:

головуючого судді Костишин Н.Я.,

за участю: секретарів судових засідань Ротар М.В., Постевка А.П.

представника позивачки ОСОБА_1 , представника відповідачки ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Герца цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Хоменко Марина Олександрівна про визнання правочинів недійсними, скасування державної реєстрації, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на його частку, витребування майна з чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Хоменко М.О. про визнання правочинів недійсними, скасування державної реєстрації, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на його частку, витребування майна з чужого незаконного володіння про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 14 вересня 2021 р. ОСОБА_4 уклала з представником покійного ОСОБА_5 договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького нотаріального округу Чернівецької області Хоменко М.О., про придбання будинку АДРЕСА_1 .

При цьому, вказаний договір було укладено від імені власника нерухомого майна його представником ОСОБА_6 за довіреністю посвідченою 05 липня 2021 р. тим же нотаріусом за реєстровим номером №1383.

На підставі зазначеного договору за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на вказаний будинок.

Відділом ДРАЦу у м.Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) складено актовий запис №2433 від 16.09.2021 р. про смерть ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Як йдеться у відповіді Чернівецької обласної психіатричної лікарні від 11.02.2022 р. №565. ОСОБА_5 перебував на лікуванні ЧОПЛ з 03 вересня 2021 р. по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 . З анамнезу близько року змінився в поведінці, перестав доглядати за собою, ходив брудний, сім`я брата взяла його до себе, доглядала протягом 3-х місяців, доставлений в лікарню у зв`язку з погіршенням психічного стану, потребував постійного догляду, не міг самостійно задовольняти свої основні життєві потреби.

Саме в цей період, 05 липня 2021 р. приватним нотаріусом Хоменко М.О. було посвідчено довіреність, на підставі якої ОСОБА_6 , знаючи про стан ОСОБА_5 , поспішно продав будинок.

І зрештою, 14 вересня 2021 р. тим же нотаріусом було посвідчено оспорюваний договір, напередодні смерті ОСОБА_5 .

Зазначені обставини ставлять під сумнів наявність у ОСОБА_5 здатності усвідомлювати значення своїх дій, керувати ними на момент видачі зазначеної довіреності та укладення оспорюваного договору, внаслідок тривалої хвороби та лікування, що є передумовою для визнання зазначених вище довіреності та договору недійсними.

Крім того, протягом 2001-2010 р.р. вона перебувала у шлюбі з покійним ОСОБА_5 . Від шлюбу мають сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно відповіді виконавчого комітету Острицької сільської ради Чернівецького району Чернівецької області від 11.03.2022 р. №264, спірний будинок було збудовано у 1990 р. та придбано ОСОБА_5 у 1993 р. у ОСОБА_8 згідно договору купівлі-продажу, посвідченого Герцаївським районним нотаріусом від 30.12.1993 р. за №443. Згідно копії Погосподарської книги №7 Острицької сільської ради народних депутатів на 1996-2000 р.р., загальна площа будинку становила 54 м.кв. Разом з відповіддю також надано Акт підтвердження факту встановлення року будівництва спірного житлового будинку, згідно якого фундамент будинку був залитий у 1997-1998 р.р., а в 2004-2007 р.р. були збудовані стіни, перегородки та перекриття, встановлено покрівлю з металочерепиці, встановлені вікна та двері.

Окрім того, згідно Технічного паспорту на спірний будинок встановлено, що такий побудовано у 2009 р.

Отже, зазначений будинок фактично побудовано (повністю перебудовано) у шлюбі з нею.

Вона довгий час працювала за кордоном, забезпечувала фінансування будівництва будинку та разом зі своїми батьками докладала значних зусиль для побудови будинку.

Будинок є її з ОСОБА_5 спільною сумісною власністю, натомість згоди на продаж будинку вона не надавала.

Поряд з цим, враховуючи те, що у кожного із подружжя, який має частку у спільно набутому будинку, у такій самій частці виникає й право власності на земельну ділянку необхідну для обслуговування будинку.

Позивачка просить суд: 1) Визнати недійсною довіреність, видану ОСОБА_5 його представнику ОСОБА_9 , посвідчену 05 липня 2021 р. приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Хоменко М.О, за реєстровим номером №1383;

2) Визнати недійсним договір купівлі-продажу від 14.09.2021 р., посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Хоменко М.О, зареєстровано в реєстрі №2128, за яким ОСОБА_10 придбала у ОСОБА_5 житловий будинок АДРЕСА_1 ;

3) Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень про реєстрацію за ОСОБА_4 права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:003:0238;

4) Визнати спільним сумісним майном житловий будинок АДРЕСА_1 ;

5) Визнати за нею право власності на частину житлового будинку АДРЕСА_1 , як на частку в спільнму майні подружжя;

6) Визнати на нею право власності на частину земельної ділянки з кадастровим номером :01:003:0238, на якій розміщено спірний будинок;

7) Витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 на її користь частину житлового будинку АДРЕСА_1 ;

8) Витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 на її користь частину земельної ділянки з кадастровим номером :01:003:0238, на якій розміщено спірний будинок.

На позовну заяву відповідачкою ОСОБА_4 подано відзив.

У відзиві остання зазначила, що будинок ОСОБА_5 набув до укладення шлюбу з позивачкою, відповідно він був особистою його власністю, як і земельна ділянка на якій будинок розташований.

З 23 лютого 2001 р. ОСОБА_5 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі. Рішенням Герцаївського районного суду Чернівецької області від 23.12.2009 р. позов ОСОБА_3 було задоволено, шлюб між сторонами розірвано. При цьому, рішенням суду було встановлено, що з 2004 року сторони проживають окремо та не ведуть спільне господарство. Отже, сторони припинили фактичне ведення господарства з 2004 р. та не підтримували подружніх стосунків. Таким чином, ОСОБА_5 та ОСОБА_3 проживали у шлюбі та разом вели господарство з 2001 р. по 2004 р. (всього три роки). Даний факт встановлений рішенням суду та не потребує доказування.

Будинок будувався (точніше перебудовувався) з 2007 по 2009 р.р., то ніякого відношення позивачка не має до даного будинку. Будинок був особистою власністю ОСОБА_5 , який був придбаний та збудований виключно за його особисті кошти. Більше того, після 2009 р. ОСОБА_5 продовжував будівництво будинку, з 2009 р. працював у Великій британії, з ОСОБА_11 протягом 2009-2016 р.р. пересилав грошові кошти сім`ї ОСОБА_12 для придбання вікон та дверей до будинку, про що свідчасть копії банківських квитанцій про перекази грошових коштів та копії договорів, що були укладені ОСОБА_13 та ПП «Ресурс-Т». Це свідчить про те, що ОСОБА_5 продовжував будівництво будинку протягом свого життя абсолютно без участі позивачки.

Вважає заявлені позовні вимоги безпідставними, оскільки до будинку та земельної ділянки позивачка не має ніякого відношення, не має відношення й до майна яке було продано їй від імені ОСОБА_5 його родичем ОСОБА_6 на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 05.07.2021 р., відповідно і оспорювати довіреність не може.

Відповідачка просить суд: відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_1 позовні вимоги підтримали, просили суд їх задовольнити, посилаючись на обставини, що викладені у позовній заяві. Крім того, позивачка ОСОБА_3 пояснила, що в 2001 р. одружилася з ОСОБА_5 , він на той час мав свій бізнес (цех по переробці шкіри), але мав борги, згодом у них народився син. На час їхнього одруження у власності чоловіка перебував старий житловий будинок в с.Остриця Чернівецького району. Вони прийняти рішення побудувати новий житловий будинок на місці старого (повністю перебудувати старий). Її батьки допомогли з цеглою, арматурою. Однак, оскільки будівництво вимагало значних коштів, вони вирішили, що їй необхідно їхати за кордон на заробітки. Це був 2005 р., виїхала вона до Англії. Ставши на ноги, вона стала пересилати кошти на фінансування будівництва будинку та утримання сина. В 2008 р. чоловік повідомив їй, що збанкротував і вирішив їхати до неї. Приїхав в м.Лондон в кінці 2008 р., де вони разом проживали. В травні 2009 р. коли вона повернулась додому за дитиною, отримала в посольстві відмову на в`їзд до Англії. Їй довелося розлучитися з чоловіком, укласти фіктивний шлюб задля того щоб знову виїхати за кордон. За порадою юриста, в позовній заяві про розлучення, вказала, що з 2004 р. проживає з чоловіком окремо і не веде спільного господарства. В кінці 2009 р. отримала рішення суду про розлучення і в березні 2010 р. зареєструвала інший шлюб, в якому перебувала близько п`яти років. Після реєстрації нового шлюбу виїхала з сином до Італії, де перебуває і донині. ОСОБА_5 залишався в Алглії до 2018 р., опісля повернувся до України. Весь чей час вона завжди була на зв`язку з чоловіком, вони підтримували стосунки. З ОСОБА_14 вона передавала кошти на будівництво будинку щомісяця, до 2007 р. кошти надсилала чоловікові, згодом матері, оскільки з`ясувалося, що чоловік витрачає їх на погашення боргів, а не на будівництво. З Італії коштів уже не передавала вона утримувала сина, а чоловік продовжував будівництво самостійно. Станом на 2009 р. спірний будинок фактично було побудовано було зведено стіни, споруджено дах, вставлено вікна і двері. Щодо розлучення і укладення фіктивного шлюбу, то це було здійснено за задумом ОСОБА_5 , який щоб заспокоїти її з приводу хвилюваль щодо її майнових прав на спірний будинок складав на її користь заповіти (перший в 2007 р., другий в 20-х р.). Уже в 2021 р. під час телефонних розмов з чоловіком вона зауважила, що він почав заговорюватися, розповідав що втрачав свідомість. Тоді чоловіка забрав до себе рідний брат ОСОБА_6 , який в подальшому, скориставшись хворобливим станом брата, відчужив спірний житловий будинок ОСОБА_4 .

В судовому засіданні представник відповідачки ОСОБА_2 просив відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позов.

Свідок ОСОБА_15 в судовому засіданні показала, що є матір`ю позивачки ОСОБА_3 . Будівництво спірного будинку на базі старого розпочалося з 2005 р., коли донька почала працювати в Англії. До початку будівництва, ще в 2002 р. вона з чоловіком віддали доньці на будівництво цеглу та арматуру. Зі слів доньки, фундамент під будинок був залитий в 2001 р. Стіни зведено в 2005 р., пізніше накриття будинку (дах), а вікна встановлено в 2008 р. В Англії донька перебувала з 2005 р. по травень 2009 р. Спочатку вона висилала кошти чоловікові ОСОБА_16 , але будівництво не дуже просувалось, з 2007 р. по перший квартал 2008 р. кошти висилала їй (через Приватбанк, загалом 19 600 доларів США), а вже вона давала їх ОСОБА_5 на необхідні будматеріали, ак то цемент, черепицю, вікна. В кінці 2008 р. ОСОБА_5 поїхав до дружини а ОСОБА_14 . В травні 2009 р. донька приїхала до України забрати сина, але виїхати за кордон їй вдалося лише через рік. Для цього вона фіктивно розлучилася зі своїм чоловіком і уклала інший шлюб. Проте в ОСОБА_14 їй повернутись не вдалося і вона виїхала до Італії. ОСОБА_5 перебував в ОСОБА_14 в 2008-2018 р.р. Їй відомо, що ОСОБА_5 складав на користь її доньки заповіти, оскільки та вкладалась в будівництво спірного будинку.

Свідок ОСОБА_17 в судовому засіданні показав, що є батьком позивачки ОСОБА_3 . В 2002 р. він віддав доньці на будівництво спірного будинку цеглу та залізо. В 2007 р. особисто приймав участь у будівельних роботах, заливали бетон навколо будинку, криниці, сходи, на той час стіни будинку вже були зведені. Фінансовими питаннями будівництва займалась його дружина, а їх син в 2008 р. їздив на спірне будівництво щоб встановити вікна.

Свідок ОСОБА_18 в судовому засіданні показав, що є рідним братом позивачки ОСОБА_3 . Його сестра з чоловіком ОСОБА_5 будували будинок сестра була за кордоном, а чоловік вдома безпосередньо займався будівництвом. Сестра передавала кошти для будівництва їхній матері, а та ОСОБА_5 для конкретних потреб, на цемент, дошки, черепицю. В 2008 р. він особисто відвіз 3 800 доларів США ОСОБА_5 щоб розрахуватися за вікна, до цього допомагав як різноробочий на будівництві. Сестра виїхала за кордон на заробітки приблизно в 2006 р., а в кінці 2008 р. до неї поїхав чоловік. В 2009 р. сестра приїхала додому, а ОСОБА_5 залишився в Англії. В Італію сестра поїхала після розлучення з чоловіком. Їх з сестрою батьки віддали на будівництво спірного будинку будматеріали: цеглу, арматуру.

Свідок ОСОБА_19 в судовому засіданні показав, що позивачка ОСОБА_3 є його доброю знайомою і на її прохання в 2002 р. перевіз цеглу з господарства її батьків до с.Остриця Чернівецького району, перевозив камазом з причіпом, всього здійснив дві поїздки. В 2002 р. на місці була стара хатина, будови там ще не було. Ще раз був на спірному будівництві через 2-3 роки по тому як завозив туди цеглу, на той час там вже були вимуровані стіни.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні показав, що є рідним братом ОСОБА_5 . Коли його брат одружився з позивачкою, вони знімали квартиру в м.Чернівці. У них народився син. Брат раніше придбав старий будинок в с.Остриця Чернівецького району, ще будучи у шлюбі з іншою жінкою. Позивачка не працювала, а брат мав цех з переробки шкіри. Прожили вони разом 3-4 роки. Десь в 2004-2005 р.р. ОСОБА_16 поїхала в ОСОБА_14 , на той час вони фактично вже були в розлученні, їхній син переїхав проживати до баби. Щодо будівництва спірного будинку, то ще у 1997-1998 р.р. були завезені блоки на фундамент, залито фундамент та куплено керамблок. В 2005-2006 р.р. брат почав зводити стіни будинку (будинок збудований з керамблоку). В кінці 2008 р., коли брат виїздив за кордон на заробітки, будинок вже був вимурований і накритий. ОСОБА_5 поїхав в ОСОБА_14 до їхнього брата. В Англії перебував до 2018 р., поїхав туди щоб добудувати будинок, попередньо продавши свій бізнес, працював в Англії на високооплачуваній роботі, зварювальником. Будинок брат будував самотужки, за власні кошти, родина допомагала. Сім`ї ОСОБА_12 брат з-за кордону висилав кошти, ті розраховувались за будівельні роботи, вікна, двері (вікна було вставлено в 2014-2015 р.р.). Брат проживав у нього з червня 2021 р., він забрав останнього до себе бо той хворів, жив в скруті. В серпні, за порадою сімейного лікаря, він звернувся спочатку до психіатра, а далі влаштував брата в психіатричну лікарню. За життя брат хотів продати спірний будинок і купити собі 1-кім. квартиру щоб якось доживати старість, він сам знайшов покупця на будинок ОСОБА_4 ще до того як потрапив у лікарню.

Свідок ОСОБА_20 в судовому засіданні показав, що проживає в с.Остриця Чернівецького району і покійний ОСОБА_5 був його сусідом з 1998 р. Він спостерігав за будівництвом спірного будинку і безпосередньо брав участь у його спорудженні. Спочатку працював підсобником, а згодом майстром на цьому будівництві. В 1998 р. вже був фундамент, в 1999-2000 р.р. його переробили (розширили) до тих розмірів, які зараз є, звели перший поверх будинку і перекрили його. Свідок будував перший поверх, фінансування будівництва забезпечував ОСОБА_5 . Потім у будівництві був перерив, певний час нічого не робилося, потім будівництво продовжилось, але він вже не брав у ньому участь (другий поверх будувала інша бригада, не місцева). Далі, у 2014-2015 р.р. свідок утеплював дах і фасад будинку, розраховувався за роботи ОСОБА_5 Будинок переважно збудований з блоку: 1-й поверх передня стіна з цегли 15% і решта з блоку, задня та інші стіни з бетону; 2-й поверх виключно з блоку; гараж також з блоку.

Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків та дослідивши письмові докази, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

ОСОБА_5 та ОСОБА_3 з 23 лютого 2001 р. перебували у зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Герцаївського районного суду Чернівецької області від 23.12.2009 р. у справі №2-459/2009, яке набрало законної сили 05 січня 2010 р., цей шлюб розірвано.

Від шлюбу мають сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно відповіді виконавчого комітету Острицької сільської ради Чернівецького району Чернівецької області від 11.03.2022 р. №264, житловий будинок, 1990 року побудови, що розташований в АДРЕСА_1 , був придбаний ОСОБА_5 в 1993 р. згідно договору купівлі-продажу посвідченого Герцаївським районним нотаріусом від 30.12.1993 р. за №443 у ОСОБА_8 .

Згідно копії Погосподарської книги №7 Острицької сільської ради народних депутатів на 1996-2000 р.р., загальна площа будинку в АДРЕСА_1 становила 54 м.кв.

Згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 147652867 від 30.11.2018 р., ОСОБА_5 28 листопада 2018 р. зареєстрував право власності на житловий будинок загальною площею 253,70 кв.м., в т ч. житловою площею 107,70 кв., господарські будівлі та споруди за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно Технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 від 11.10.2018 р., житловий будинок загальною площею 253,70 кв.м., житловою площею 107,70 кв., побудовано у 2009 р.

Згідно акту підтвердження факту встановлення року будівництва житлового будинку та господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 від 11.03.2022 р., комісія Острицької сільської ради у складі працівників ради в присутності сусідів ОСОБА_21 , ОСОБА_22 та ОСОБА_23 встановила, що зі слів сусідів фундамент для житлового будинку розташованого по АДРЕСА_1 був залитий приблизно у 1997-1998 р.р., починаючи з 2004 по 2007 р.р. були збудовані стіни, перегородки та перекриття, встановлено покрівлю з металочерепиці, встановлені вікна та двері, гараж та підвал знаходяться під житловим будинком, а не окремою будівлею та збудовані одночасно з житловим будинком у той самий період.

Згідно договору купівлі-продажу, який посвідчений 14 вересня 2021 р. приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Хоменко М.О. та зареєстрований в реєстрі за №2128, ОСОБА_5 продав ОСОБА_4 належний йому житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 253,70 кв.м., житловою площею 107,70 кв.

Вказаний договір було укладено від імені власника нерухомого майна ОСОБА_5 його представником ОСОБА_6 за довіреністю, посвідченою 05 липня 2021 р. приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Хоменко М.О. за реєстровим номером №1383.

На підставі зазначеного договору за ОСОБА_4 14 вересня 2021 р. зареєстровано право власності на вказаний будинок, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 274822406 від 14.09.2021 р.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, що підтверджується актовим записом свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 16.09.2021 р.

Згідно висновку судово-психіатричного експерта №753 від 05.12.2022 р. ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 станом на 05 липня та 03-14 вересня 2021 р. страждав на психічний розлад у формі судинної деменції з психотичними включеннями і не був здатний розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Причиною виникнення спору у справі стало питання щодо наявності/відсутності підстав для визнання недійсними довіреності виданої ОСОБА_5 його представнику ОСОБА_6 від 05.07.2021 р. №1383 та договору купівлі-продажу житлового будинку в АДРЕСА_1 від 14.09.2021 р. з підстав, передбачених частиною першою статті 225 ЦК України та частинами першою-третьою статті 65 СК України.

Cтаття 13 ЦПК України визначає принцип диспозитивності цивільного судочинства та встановлює, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Звертаючись до суду у цій справі, позивачка посилається на статті 203, 215, частину першу статті 225 ЦК України, статті 60, 62, частини першу-третю статті 65 СК України та просить визнати правочини недійсними, скасувати державну реєстрацію права власності, визнати спірне майно її та ОСОБА_5 спільною сумісною власністю подружжя та визнання за нею право власності на його частку, витребувати майно з чужого незаконного володіння.

Суд зазначає, що відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

Згідно зі статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього ж Кодексу.

Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлено законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, установлених законом, такий правочин може бути визнано судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Нікчемний правочин є недійсним у силу прямої вказівки закону за фактом наявності певної умови (обставини). Натомість оспорюваний правочин ЦК імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку на вимогу однієї зі сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину в порядку, передбаченому процесуальним законом.

При цьому оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним.

Таким чином, при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку.

Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 4 ЦПК України право на звернення до суду за захистом, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Водночас зазначені норми не означають, що кожний позов, поданий до суду, має бути задоволений. Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити. Близький за змістом правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2021 р. у справі № 761/45721/16-ц.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та/або законного інтересу. Таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права та/або законного інтересу особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Особа, яка звертається до суду з позовом вказує у позові власне суб`єктивне уявлення про її порушене право та/або охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, у тому числі, щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.

Оцінка предмета заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права та/або інтересу позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (такий правовий висновок Верховного Суду викладений у постановах від 19.09.2019 р. у справі № 924/831/17, від 28.11.2019 р. у справі № 910/8357/18, від 22.09.2022 р. у справі № 924/1146/21, від 06.10.2022 р. у справі № 922/2013/21, від 17.11.2022 р. у справі № 904/7841/21).

У справі, що розглядається, позивачка звернулася до суду з позовом до відповідачки про визнання недійсним правочинів саме на підставі частини першої статті 225 ЦК України та частин першої-третьої статті 65 СК України.

При цьому, судом встановлено, що позивачка у справі не є стороною зазначених правочинів.

В обґрунтування наявності порушеного цивільного права (інтересу) позивачка зазначає про те, що психічний стан ОСОБА_5 позбавляв його здатності усвідомлювати значення своїх дій, керувати ними на момент видачі спірної довіреності та укладення оспорюваного договору, що є передумовою для визнання зазначених правочинів недійсними та, окрім того, спірний будинок побудовано (перебудовано) ОСОБА_5 у шлюбі з нею, він є її з ОСОБА_5 спільною сумісною власністю, а згоди на його продаж вона не надавала.

ЦК України визначає правочин як дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, шляхом укладання правочинів суб`єкти цивільних відносин реалізують свої правомочності, суб`єктивні цивільні права за допомогою передачі цих прав іншим учасникам.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересу є визнання правочину недійсним (пункт 2 частини другої статті 16 ЦК України).

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є:

пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину;

встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Близький за змістом правовий висновок сформований, зокрема, у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.02.2021 р. у справі № 904/2979/20, у постанові Верховного Суду від 28.11.2019 р. у справі № 910/8357/18, у постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 р. у справі № 6-78цс13, від 11.05.2016 р. у справі № 6-806цс16.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки, від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав (такий висновок міститься у пункті 53 постанови Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.02.2021 р. у справі № 904/2979/20, у постанові Верховного Суду України від 25.05.2016 р. у справі № 6-605цс16).

Свобода договору, яка передбачає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, і свобода підприємницької діяльності, яка полягає у самостійному здійсненні без обмежень будь-якої підприємницької діяльність, не забороненої законом, є ключовими засадами цивільного права та господарського права, закріпленими у статтях 3, 627 ЦК України, статтях 6, 43 Господарського кодексу України. Визнання договору недійсним за позовом третьої особи, не сторони договору, є суттєвим втручанням держави у зазначені принципи і порушений інтерес особи має бути таким, що вимагає такого втручання і таке втручання має бути єдиним можливим способом виправлення правової ситуації.

Такий висновок міститься у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.02.2021 р. у справі № 904/2979/20.

Отже, крім учасників правочину (сторін договору), позивачем у справі про визнання недійсним правочину може бути будь-яка заінтересована особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 р. у справі № 387/515/18.

Водночас у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2020 р. у справі № 761/26815/17 міститься висновок про те, що недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документу, як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Таким чином, у цивільному провадженні особами здійснюється реалізація права на захист їх цивільних прав за допомогою способів захисту.

Виходячи з наведених норм, при розгляді позову про визнання недійсним оспорюваного правочину судом повинно вирішуватися питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним, але й чи було порушене цивільне право або інтерес особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право (інтерес) порушене та в чому полягає порушення.

Крім того, суд враховує, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

При цьому відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові (така правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 04.12.2019 р. у справі № 910/15262/18, від 03.03.2020 р. у справі № 910/6091/19).

Поряд з цим у названих постановах Верховного Суду також відзначено, що у разі з`ясування обставин відсутності порушеного права позивача (що є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові), судам не потрібно вдаватись до оцінки спірного правочину на предмет його відповідності положенням законодавства.

Враховуючи наведене, у конкретному спорі позивачка має довести наявність у неї порушеного права (інтересу), тобто належність спірного майна до спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_24 .

У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.

Відповідно до ч.1 ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Частиною 3 ст.368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Згідно із ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто ст.60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2019 р. у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18.

Згідно зі ст.ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду у постанові від 22.01.2020 р. у справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19) конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та коштів, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18.06.2018 р. у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю».

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебували в зареєстрованому шлюбі з 23 лютого 2001 р. по 13 січня 2010 р.

До укладення цього шлюбу ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 30.12.1993 р. набув у власність житловий будинок, загальною площею 54 м.кв по АДРЕСА_1 , який в подальшому ним було знесено.

На місці зазначеного будинку ОСОБА_5 в 1997-1998 р.р. збудував фундамент для нового будинку, який зараз є спірним.

Далі, будівництво спірного житлового будинку продовжилось з 2004 р. по 2007 р., коли було збудовано стіни, перегородки та перекриття будинку, встановлено покрівлю. Завершено будівництво будинку в 2009 р.

Вже після розірвання шлюбу з ОСОБА_3 , ОСОБА_5 завершив будівельні роботи по будівництву спірного будинку і 28 листопада 2018 р. ввів його в експлуатапцію та здійснив державну реєстрацію права власності на нього (житловий будинок загальною площею 253,70 кв.м., в т ч. житловою площею 107,70 кв.).

Дані обставини підтверджується письмовими матеріалами справи та визнаються сторонами спору, відтак в силу ч.1 ст.82 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Отже, будівництво спірного будинку (зведення стін, перегородок, перекриття будинку, встановлення покрівлі) відбувалось на час перебування ОСОБА_5 та ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі.

Водночас відомостей про відсоток готовності спірного житлового будинку на час припинення подружжям ОСОБА_24 шлюбних відносин, позивачкою не надано. Як і не надано даних яку саме частку (%) будинку складає його фундамент зведений до реєстрації шлюбу подружжям ОСОБА_24 .

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 р. у справі №129/1033/13-ц: «Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс».

Шляхом надання на підтвердження будівництва спірного будинку ОСОБА_5 виключно за його власні кошти, без участі позивачки ОСОБА_3 в 2004-2009 р.р., відповідачка ОСОБА_4 надала суду рішення Герцаївського районного суду Чернівецької області від 23.12.2009 р. про розірвання шлюбу між подружжям ОСОБА_24 , щодо продовження будівниицтва (після 2009 р.) копії банківських квитанцій про перекази грошових коштів ОСОБА_5 та копії договорів, що були укладені ОСОБА_13 та ПП «Ресурс-Т», таким чином реалізувала своє право на доказування і одночасно виконала обов`язок із доказування.

Так, з рішення Герцаївського районного суду Чернівецької області від 23.12.2009 р. про розірвання шлюбу між подружжям ОСОБА_24 , вбачається, що подаючи в 2009 р. позов про розірвання шлюбу ОСОБА_3 , як ініціатор позову, вказувала, що з 2004 р. вона з відповідачем ОСОБА_5 проживають окремо та не ведуть спільного господарства. В судовому засіданні позивачка була присутньою особисто і підтвердила вказані обставини. В зазначеному судовому рішенні встановлено, що сторони (подружжя ОСОБА_24 ) протягом останніх 5 років не підтримують подружніх стосунків і не ведуть сумісного господарства.

За правилами ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відтак, обставини фактичного припинення шлюбних відносин подружжям ОСОБА_24 до розірвання шлюбу, з 2004 року, суд вважає встановленими.

Надані стороною відповідачки копії банківських квитанцій про перекази грошових коштів ОСОБА_5 та копії договорів, що були укладені ОСОБА_13 та ПП «Ресурс-Т», підтверджують продовження будівництва спірного житлового будинку ОСОБА_5 після 2009 р.

Даючи оцінку позанням свідків зі сторони відповідачки ОСОБА_6 і ОСОБА_20 , суд зауважує що такі показання в більшості стосуються обставин будівництва спірного житлового будинку, які визнаються сторонами спору: початку будівництва до укладення шлюбу подружжям ОСОБА_24 , його продовження в період перебування ОСОБА_5 та ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі і завершення та державна реєстрація права власності на будинок вже після розірвання шлюбу подружжям ОСОБА_24 .

ОСОБА_3 на спростування доказів ОСОБА_4 щодо будівництва спірного будинку за особисті кошти ОСОБА_5 та на спростування преюдиційного факту щодо часу фактичного припинення шлюбних відносин між нею та ОСОБА_5 належних та допустимих доказів не подала.

Суд критично оцінює показання свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та ОСОБА_19 щодо обставин фінансування позивачкою ОСОБА_3 будівництва спірного житлового будинку, в тому числі показання свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_18 щодо часу припинення шлюбних відносин подружжям ОСОБА_5 , оскільки такі є близькими особами позивачці і на переконання суду зацікавлені в результатах розгляду справи.

Крім того, показання свідків не підтвердженні будь-якими письмовими доказами, як то квитанціями про перекази грошових коштів, накладними, тощо на підтвердження обставин участі позивачки у будівництві спірного будинку, спільними світлинами подружжя ОСОБА_24 , документами, які б свідчили про придбання спільного майна подружжям, їх спільне проживання у якомусь конкретному житлі, надання один одному фінансової підтримки, тощо на підтвердження обставин наявності шлюбних відносин між позивачкою та ОСОБА_5 в період з 2004 по 2009 р.р.

Суд не бере до уваги письмові заяви свідків ОСОБА_25 та ОСОБА_26 такі є недопустимими доказами у відповідності до положення ч.1 ст.78 ЦПК України.

Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що ОСОБА_4 доведено та ОСОБА_3 не спростовано, що спірний житловий будинок набуто (збудовано) за особисті кошти ОСОБА_5 .

Визначення режиму особистої приватної власності майна одного з подружжя передбачено у ст.57 СК України, відповідно до якої особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Суд зауважує, що будь-яких належних та допустимих доказів того, що спірний житловий будинок набутий за спільні кошти подружжя, а не за особисті кошти ОСОБА_5 , матеріали справи не містять.

Таким чином, позивачкою не було надано доказів за підтвердження вкладення її особистих або спільних сумісних грошових коштів в будівництво спірного будинку.

Згідно з ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Відповідно до ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи наведене, суд доходить висновку, що позивачка не довела належними та допустимими доказами, що спірний житловий будинок було набуло за спільні кошти подружжя на відміну від відповідачки, яка спростувала презумпцію спільності права власності подружжя ОСОБА_24 на спірне майно.

Враховуючи вищенаведене та проаналізувавши дані, що знаходяться в матеріалах справи та дослідивши докази у їх сукупності, суд доходить до переконання, що позовні вимоги в частині визнання житлового будинку АДРЕСА_1 спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_24 , визнання за ОСОБА_3 права власності на частину спірного будинку як на частку в спільному майні подружжя і визнання за нею права власності на частину земельної ділянки на якій розміщено спірний будинок, не знайшли свого підтвердження у представлених суду доказах, а тому суд вважає необхідним відмовити в задоволенні позову в цій частині за недоведеністю заявлених вимог.

Далі суд, встановивши, що позивачка не довела наявності у неї порушеного права (інтересу), доходить до переконання, що у задоволенні позову в частині визнання недійсними довіреності виданої ОСОБА_5 його представнику ОСОБА_6 , договору купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 від 14.09.2021 р., скасування державної реєстрації права власності та витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 частини спірного будинку, частини земельної ділянки на якій розміщено спірне майно належить відмовити з підстав відсутності порушення цивільних прав та законних інтересів позивачки.

Оскільки відсутність порушення прав і законних інтересів позивачки спірними правочинами є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові, суд не вдавався до оцінки спірних правочинів на предмет їх відповідності положенням законодавства.

У відповідності до ст.141 ЦПК України судові витрати по справі слід залишити за позивачкою, оскільки їй в позові відмовлено.

На підставі ст.ст.3, 15, 16, 203, 215, 355, 368, 372 ЦК України, ст.ст.60, 69, 70 СК України та керуючись ст.ст.3, 4, 12, 13, 76-83, 89, 141, 259, 264, 265, 354 ЦПК України, суд,

ВСТАНОВИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Хоменко Марина Олександрівна про визнання правочинів недійсними, скасування державної реєстрації, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на його частку, витребування майна з чужого незаконного володіння відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Чернівецького апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення, а у разі проголошення в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складене 13 листопада 2024 р.

Головуючий суддя