РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 листопада 2024 року

м. Рівне

Справа № 569/11625/24

Провадження № 22-ц/4815/1104/24

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Шимківа С.С.,

суддів: Боймиструка С.В., Хилевича С.В.,

секретар судового засідання - Андрошулік І.А.,

учасники справи:

заявник ОСОБА_1 ,

заінтересовані особи ОСОБА_2 ,

- Рівненське районне управління поліції ГУНП в Рівненській

області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 10 липня 2024 року (ухваленого у складі судді Панас О.В.) у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Рівненське районне управління поліції ГУНП в Рівненській області про видачу обмежувального припису,

в с т а н о в и в :

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_2 .

Заяву обґрунтовано тим, що вона разом з колишнім чоловіком, ОСОБА_2 , проживає за однією адресою: АДРЕСА_1 .

Протягом останніх п`яти років останній поводить себе агресивно, влаштовує скандали за місцем їхнього спільного проживання, ображає та принижує її, погрожував фізичною розправою та застосовував відносно неї фізичне насильство, а також інші дії насильницького характеру.

Саме така поведінка ОСОБА_2 призвела до розпаду їхньої сім`ї.

З січня 2020 року вона не веде із колишнім чоловіком спільного господарства, між ними відсутні взаємоповага та взаєморозуміння, у зв`язку з чим він звернувся до суду із позовом про розірвання шлюбу з тією метою, щоб позбавити її житла.

22 травня 2020 року рішенням Рівненського міського суду Рівненської області шлюб між ними було розірвано.

Працівниками правоохоронних органів видавалися термінові заборонні приписи стосовно кривдника, який, в тому числі, неодноразово притягався до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 27.10.2023 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ст. 126-1 КК України та призначено йому покарання у виді 6 місяців арешту.

Незважаючи на це, він продовжує вчиняти насильство щодо неї, що негативно впливає на її емоційний стан.

Щоб забезпечити дієвий та ефективний спосіб захисту від повторного вчинення домашнього насильства щодо неї просила видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 строком на 6 місяців, яким заборонити йому перебувати в місці спільного проживання (перебування) з нею за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонити наближатися на відстань ближче 100 (сто) метрів до місця її проживання за адресою: АДРЕСА_1 ; місця її перебування та роботи; заборонити йому вести листування, телефонні переговори з нею, або контактувати через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 10 липня 2024 року заяву ОСОБА_1 задоволено частково.

Видано обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , строком на 6 (шість) місяців.

Визначено наступні тимчасові обмеження прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 :

- Заборонено ОСОБА_2 вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_1 , або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Рішення суду обґрунтовано тим, що наявні обґрунтовані ризики вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства щодо заявниці, тому суд прийшов до висновку про необхідність видачі обмежувального припису відносно ОСОБА_2 строком на шість місяців, заборонивши йому вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_1 , або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Також встановлено, що сторони проживають в окремих приміщеннях будинковолодіння по АДРЕСА_1 , тому у задоволенні обмежень щодо заборони ОСОБА_2 перебувати в місці спільного проживання (перебування) з ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 та заборони наближатися на відстань ближче 100 (сто) метрів до місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 слід відмовити.

Не погоджуючись із даним рішенням суду ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку.

У поданій апеляційній скарзі зазначає, що ОСОБА_2 , будучи неодноразово притягнутим до відповідальності, на шлях виправлення не став та продовжує вчиняти тотожні та об`єднані спільним умислом дії, спрямовані на вчинення домашнього насильства, що негативно впливає на її емоційний стан.

Через його агресивність та протиправну поведінку вона постійно перебуває у стресовому та тривожному стані, та відчуває небезпеку для свого життя і здоров`я.

Судом першої інстанції не взято до уваги, що літня кухня, у якій, нібито, проживає ОСОБА_2 , є надвірною будівлею до будинку АДРЕСА_1 та є місцем спільного проживання заявниці та заінтересованої особи ОСОБА_2 .

Відмовляючи в тимчасовому обмеженні щодо заборони ОСОБА_2 перебувати в місці спільного проживання (перебування) з ОСОБА_3 за вищезазначеною адресою, суд не врахував той факт, що проживання в окремих приміщеннях будинковолодіння не є підставою для відмови у застосуванні цього обмеження.

Також у рішенні місцевого суду не наведено жодних обґрунтувань щодо відмови у застосуванні тимчасового обмеження прав, пов`язаних із забороною ОСОБА_2 наближатися на відстань ближче 100 (сто) метрів до місця роботи ОСОБА_1 .

Беручи до уваги усі надані нею докази, які в розумінні ЦПК України є належними та допустимими, можна прийти до висновку про наявність ризиків щодо вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства відносно неї ОСОБА_2 .

Просить скасувати оскаржуване рішення в частині незадоволених заявлених вимог.

12 вересня 2024 року представником ОСОБА_2 адвокатом Соломон О.М. подано відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначає, що твердження і докази апелянта про те, що ОСОБА_2 раніше притягувався до адміністративної відповідальності не можуть бути підставою для покладення на нього обов`язків обмежувального припису, адже ці ситуації виникли між сторонами декілька років тому і вони не стосуються відносини між ними у 2024 році.

Також відсутні докази про те, що протягом останніх п`яти років апелянт потерпає від агресивної поведінки колишнього чоловіка, його образ, принижень, погроз фізичною розправою, застосуванням відносно неї фізичного насильства.

Між колишнім подружжям існує довготривалий конфлікт стосовно житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та який вирішується у цивільно-правових відносинах, а саме на розгляді у Рівненському міському суді Рівненської області перебувають цивільні справи про виселення ОСОБА_1 з цього будинку та про визнання договору купівлі-продажу будинку недійсним.

Крім того, апелянт вводить суд в оману, коли заявляє, що має право користуватися вищезазначеним будинком за рішенням суду, адже відповідно до судових рішень по цивільній справі № 569/7529/20 їй було відмовлено у праві користування домоволодінням у складі житлового будинку, літньої кухні та прибудинкових споруд за вказаною адресою.

Натомість, ОСОБА_2 був власником домоволодіння й після його продажу мав право там проживати з дозволу нового власника.

Наразі, у зв`язку з агресивною поведінкою колишньої дружини, постійними маніпуляціями й вигаданими скаргами на нього, він переїхав з батьківського будинку та проживає у селі Тучин.

Також у матеріалах справи відсутні будь-які докази, листи, скріншоти смс-повідомлень, котрі можна було б трактувати як психологічне насильство або ж погрози від ОСОБА_2 .

Крім того, заборона листуванню перешкоджає виконанню процесуальних обов`язків ОСОБА_2 , адже між колишнім подружжям існують судові спори, у яких вони, для доведення своєї позиції, перед поданням до суду зобов`язані надсилати один одному заяви, клопотання та інші документи.

Вважає, що ОСОБА_1 не доведено фактів вчинення щодо неї психологічного, економічного чи фізичного насильства, що є необхідною умовою для застосування обмежувального припису.

Просить залишити апеляційну скаргу без задоволення.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що вона підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

При розгляді справ суд застосовує Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Із матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Рівненського міського суду від 22.05.2020 р.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 07.10.2021 р. зобов`язано ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкод у проживанні в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 27.10.2023 (справа №569/17692/21), ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ст. 126-1 КК України та призначено йому покарання у виді 6 (шести) місяців арешту.

Судом було встановлено, що ОСОБА_2 у період часу з 28.02-2020 по 13.08.2020 року, маючи умисел на заподіяння психологічних страждань ОСОБА_1 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій та, передбачаючи негативні наслідки, систематично вчиняв відносно неї психологічне домашнє насильство, що призвело до її психологічних страждань та підтверджується притягненням останнього 28.02.2020, 27.03.2020, 13.08.2020 року Рівненським міським судом до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 173-2 КУпАП.

Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 27.02.2024 р. вищевказаний вирок суду було скасовано, у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених ст. 49 КК України, кримінальне провадження закрито.

Також він притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, зокрема 12.03.2021 року та 05.06.2024 року.

Із витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, номер кримінального провадження 0000164 від 02.02.2024 вбачається, що 02.02.2024 до ч.ч. Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області надійшла ухвала Рівненського міського суду за скаргою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в якій вказано, що ОСОБА_2 чинить останній перешкоди у проживанні в житловому будинку з господарськими спорудами за адресою : АДРЕСА_1 .

Згідно інформації Рівненського районного управління поліції ГУНП в Рівненській області від 18.06.2024 № 16528/200/01-2024 встановлено, що ОСОБА_1 , у період часу з 03.04.2023 по 07.05.2024 року16 разів зверталася до Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області про вчинення ОСОБА_2 відносно неї домашнього насильства, погроз, перешкоджання користуватися житловим будинком.

Крім того, стосовно ОСОБА_2 виносилися термінові заборонні приписи у 2020-2022 роках, згідно яких останньому заборонявся вхід та перебування в місці проживання (перебування) постраждалої особи та заборонено в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою.

Із матеріалів справи також вбачається, що ОСОБА_1 скаржилася на дії працівників поліції щодо бездіяльності, зверталася за психологічною допомогою до фахівців.

Відповідно до висновку психолога від 13.05.2024 року ОСОБА_1 систематично відвідує консультації психолога КЗ "Денний центр соціально-психологічної допомоги" Рівненської обласної ради, до якого вона звернулася за соціально-психологічною допомогою у вирішенні проблем, пов`язаних із домашнім насильством.

Під час консультацій ОСОБА_1 скаржилася на тривожні думки, порушення сну, зниження рівня базової безпеки, страх за власне життя.

За результатами проведеної діагностики у неї виявлено високий рівень тривоги та депресивний стан.

Задовольняючи частково заяву про видачу обмежувального припису, суд першої інстанції виходив, зокрема, із того, що сторони проживають в окремих приміщеннях будинковолодіння по АДРЕСА_1 , а тому у задоволенні обмежень щодо заборони ОСОБА_2 перебувати в місці спільного проживання (перебування) з ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 та заборони наближатися на відстань ближче 100 (сто) метрів до місця її проживання за вищевказаною адресою - слід відмовити.

Обгрунтувань щодо відмови у забороні ОСОБА_2 наближатися на відстань ближче 100 (сто) метрів до місця перебування та місця роботи ОСОБА_1 судом не наведено.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного.

Статтею 3 Конституції України встановлено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Протидія насильству в сім`ї є одним із важливих напрямів суспільного розвитку. Вона розглядається не лише як соціальна проблема, а, насамперед, як проблема захисту прав людини. При здійсненні насильства у сім`ї відбувається порушення прав і свобод конкретної людини, що вимагає втручання з боку держави і суспільства.

Невжиття своєчасних обмежувальних заходів стосовно кривдника може призвести, в подальшому, до завдання шкоди здоров`ю потерпілої від насильства у сім`ї особи.

Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини у цій сфері, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі - Закон).

Пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону передбачено, що домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Відповідно до частини першої статті 24 Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить, зокрема, обмежувальний припис стосовно кривдника.

Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 756/2072/18(провадження № 61-19328св18), від 09 грудня 2019 року у справі № 756/11732/18 (провадження № 61-49077св18), від 02 листопада 2020 року у справі № 336/3551/18-ц (провадження № 61-1693св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 766/13927/20-ц (провадження № 61-17471св20).

У постанові Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі №127/9600/22 вказано, що: «…обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях…».

Систематичність визначається, виходячи з кількісного показника порушення правил співжиття протягом необмеженого проміжку часу. При цьому суттєвим є саме факт повторного вчинення одного й того самого правопорушення, що свідчить про те, що застосовані заходи впливу є безрезультатними (постанова Верховного Суду від 01 червня 2022 року у справі №161/16344/20).

За правилами статей 12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що у кожному конкретному випадку суди мають враховувати фактичні обставини справи та письмові докази, а заявник має довести факт вчинення фізичного та психологічного насильства відповідно до Закону.

Докази, що додаються до заяви про видачу обмежувального припису, мають стосуватися місця вчинення домашнього насильства, ризиків безпеки постраждалої особи, вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи, тобто докази мають стосуватись обґрунтованих побоювань з приводу того, що особа (кривдник) здатний вдатися до небезпечних проявів домашнього насильства у будь-якому його вигляді психологічному, фізичному, економічному, тощо. Це можуть бути докази застосування психологічного насильства, приниження гідності, жорстокого поводження з боку заінтересованої особи до заявника, катування, нелюдського поводження, що передбачає спричинення сильних фізичних та душевних страждань, тривалість та системність протиправної поведінки кривдника та докази того, що останній не усвідомлює серйозності негативних наслідків своїх дій, продовжує агресивні дії у відношенні до заявника, не бажає змінювати свою поведінку, а тому існує ризик продовження кривдником таких дій, а отже і необхідність застосування обмежувального припису є обґрунтованими.

Як докази до заяви можуть додаватися, зокрема, протокол про адміністративне правопорушення, складений уповноваженою особою органів Національної поліції; терміновий заборонювальний припис стосовно кривдника, винесений працівником уповноваженого підрозділу поліції; обмежувальний припис, винесений судом у кримінальному провадженні; інші документи, які засвідчують факт насильства; витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань.

У справі, яка переглядається, на підтвердження своїх вимог заявниця надала суду, зокрема, копію постанови Рівненського міського суду Рівненської області від 05 червня 2024 року, залишену без змін постановою Рівненського апеляційного суду від 07 серпня 2024 року, якою ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП із якої вбачається, що він вчинив домашнє насильство психологічного характеру відносно колишньої дружини ОСОБА_1 та його діями останній могла бути завдана фізична та психологічна шкода. Дане правопорушення має триваючий характер з 10.03.2023 року.

Із долучених до матеріалів справи копій термінових заборонних приписів стосовно кривдника ОСОБА_2 вбачається, що у зв`язку зі скоєнням ним домашнього насильства відносно нього застосовувалися заходи термінового заборонного припису строком на 3, 7 та 10 (десять) діб, яким кривдника зобов`язано залишити місце проживання (перебування) постраждалої особи; заборонено на вхід та перебування в місці проживання (перебування) постраждалої особи; заборонено в будь який спосіб контактувати з постраждалою особою.

Окрім того, вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 27.10.2023 (справа №569/17692/21), ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ст. 126-1 КК України та призначено йому покарання у виді 6 (шести) місяців арешту.

Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 27.02.2024 р. вищевказаний вирок суду було скасовано, у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених ст. 49 КК України, кримінальне провадження закрито. Тобто закриття провадження відбулося з нереабілітуючих обставин.

Колегія суддів, аналізуючи матеріали справи вважає, що заявниця, звернувшись до суду, мала на меті вжити заходів попередження вірогідного продовження чи повторення вчинення насильства з боку ОСОБА_2 , запобігти настанню тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також шкоди для постраждалої особи, а тому видача такого припису направлена на забезпечення першочергової безпеки заявниці.

Водночас, апеляційний суд звертає увагу на те, що обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.

Тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству", є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосування такого заходу суд, на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства, має оцінити пропорційність втручання у права і свободи особи, враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 28 квітня 2020 року у справі № 754/11171/19 (провадження № 61-21971св19).

Відповідно до частини першої статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Саме на захист людини, її життя і здоров`я, недоторканості та безпеки спрямоване обґрунтоване застосування обмежувального припису. У свою чергу, згідно із частиною четвертою статті 13 Конституції України держава взяла на себе зобов`язання забезпечувати захист прав усіх суб`єктів права власності. Однак частина перша статті 63 Конституції України передбачає, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Відповідно, враховуючи, що найвища соціальна цінність, закріплена у статті 3 Конституції України, переважає над конституційним правом особи, передбаченим частиною четвертою статті 13 Конституції України, що відповідає загальному інтересу суспільства, допускається обмеження останнього на користь першого в межах правил, встановлених законом.

З урахуванням вищевикладених норм матеріального та процесуального права, наданих ОСОБА_1 доказів, колегія суддів приходить до висновку, що заявницею доведено наявність обставин, які, відповідно до положень Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству», дають підстави для задоволення заяви про видачу обмежувального припису на строк 6 місяці.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги є доведеними та обґрунтованими, тому вона підлягає задоволенню, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 10 липня 2024 року скасуванню в частині незадоволених заявлених вимог.

На підставі вищевикладеного, керуючись Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 3 Конституції України, ст.ст. 1, 24 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству", ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, Рівненський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 10 липня 2024 року в частині незадоволених заявлених вимог скасувати.

Заяву ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису, заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Рівненське районне управління поліції ГУНП в Рівненській області - задовольнити.

Видати обмежувальний припис строком на шість місяців стосовно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , яким визначити йому такі заходи тимчасового обмеження:

- заборонити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , перебувати в місці спільного проживання (перебування) з ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 ;

- заборонити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , наближатися на відстань ближче ніж 100 метрів до місця проживання ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 ; місця її перебування та місця її роботи.

У решті рішення суду залишити без змін.

Про видачу обмежувального припису повідомити уповноважений підрозділ органу Національної поліції Укрраїни за місцем проживання (перебування) заявника для взяття особи, стосовно якої видано обмежувальний припис, на профілактичний облік.

Рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє його виконання.

Попередити ОСОБА_2 , , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що за умисне невиконання обмежувальних приписів передбачена кримінальна відповідальність за ст. 390-1 КК України.

Встановити строк дії обмежувального припису 6 (шість) місяців, з часу проголошення даного судового рішення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 12 листопада 2024 року.

Головуючий суддя Шимків С.С.

Судді: Боймиструк С.В..

Хилевич С.В.