Провадження 2/201/861/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

14 листопада 2024 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого - судді Покопцевої Д.О.,

при секретарі Тоцькій Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності на частку квартири, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач зазначила, що є власником 3/4 частин квартири АДРЕСА_1 .

Власником іншої частини цієї квартири є її рідна сестра, відповідачка ОСОБА_2 , яка перешкоджає позивачу користуватися її нерухомістю.

Посилаючись на те, що частка відповідачки є незначною, не може бути виділена в натурі, на те, що відповідачка має інше житло і спілкування уникає, тому позивачка не може запропонувати їй викуп частки в позасудовому порядку, просить, уточнивши позовні вимоги, припинити право власності відповідачки на частину квартири АДРЕСА_1 , та визнати за собою право власності на цю частку.

В судовому засіданні позов підтримала, пояснила, що є власником частин спірної квартири в порядку спадкування за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 своєї матері ОСОБА_3 . Відповідачка успадкувала свою частку в спадковому майні на підставі ст. 1241 ЦК України, але своїх спадкових прав не оформила. Після смерті матері відповідачка забрала ключі від спірної квартири і живе там, а в своїй квартирі тримає безпритульних тварин. До позивачки неодноразово звертаються сусіди зі скаргами на шум, неприємний запах, тарганів, які розвела відповідачка, були проблеми з газом. Позивачка самостійно оплачує комунальні послуги за квартиру, щоб не утворилися борги. Спілкуватися відповідачка ні з ким не хоче. В спірну квартиру згідно рішення суду в 2014р. вселений син позивачки, але відповідачка не виконала це рішення. Якщо позивачка буде одноосібною власницею, то зможе потрапити у квартиру з поліцією, виселити відповідачку та користуватися своїм житлом, а зараз доступу туди їй немає. Вселитися як власниця частин позивачка не намагалася. Відповідачка одинока, в неї нема родини, вона живе в батьківській квартирі, хоча має власну квартиру в цьому ж будинку, а в позивачки є син. Така була воля батьків спірну квартиру залишити позивачці, а у відповідачки є своя, в цьому ж будинку, але вона стоїть замкнена. Тому позивачка наполягає на задоволенні позову, бо відповідачка веде себе неадекватно, займається рекетом, незаконно захватила житлову площу, в неї нема чоловіка та дітей, а позивачка мусить подбати про свого сина, тому хоче бути одноосібним власником батьківської квартири.

Відповідачка в судове засідання не з`явилася повторно, про причини неявки не сповістила, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлена, відзив не подала, про наявність спору, що розглядається, обізнана, з матеріалами справи знайомилася. За згоди позивачки суд ухвалює у справі заочне рішення.

Суд, вислухавши позивачку, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла матір сторін, ОСОБА_3 , після смерті якої відкрилася спадщина на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 47,8кв.м., житловою площею 28,4кв.м. Згідно довідки № 2384/02-14 від 05.12.2023р. державного нотаріуса Першої дніпровської державної нотаріальної контори Василенко Ольга Григорівна та ОСОБА_2 є спадкоємцями після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 (а.с.8).

11.11.2023р. позивачці видано свідоцтво про право на спадщину заповітом на цієї квартири (а.с.7зв). Свідоцтво про право на обов`язкову частику у спадщині на частку не видано.

Згідно довідки № 3 від 24.11.2023р. Житлово-будівельного кооперативу «Днепр» (а.с.9) «будинок АДРЕСА_2 в означеному будинку належить ОСОБА_2 документи відсутні. Разом з тим повідомляю, що до ОСОБА_2 кооператив має суттєві претензії з приводу тривалої не сплати нею внесків на сплату, комунальних послуг- заборгованість більш ніж за три роки- та використання квартири не за призначенням, а саме: з квартири АДРЕСА_3 ОСОБА_4 зробила притулок для великої кількості безпритульних кішок і собак та складом різноманітного непотрибу зі смітників, що спотворювало антисанітарію та сморід. 3 приводу означеного ми неодноразово звертались до правоохоронних органів, оскільки на мої та інших мешканців зауваження ОСОБА_2 реагує доволі емоційно з намаганням вступити в бійку. Після смерті власниці кв. АДРЕСА_4 ОСОБА_3 , якає матір?ю ОСОБА_2 , остання стала власником 1/4 частини означеної квартири, а 3/4 за заповітом належать ОСОБА_1 , однак право власності на 1/4 частину квартири ОСОБА_2 кооперативу нічим не підтвердила, а самовільно зайняла квартиру АДРЕСА_4 , комунальні платежі і за цю квартиру не сплачує, двері нікому не відчиняє, спілкуватись ні з ким не бажає, що створює небезпеку виникнення нового осередку антисанітарії» (дослівно).

Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є буд-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обстав справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1)письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів, 3) показаннями свідків.

Відповідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно ч.1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд неможе збирати докази, що стосуються предмету спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконання обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За імперативними приписами ч.3 ст.47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У відповідності до ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує.

Норма ст.321 ЦК України встановлює, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У статті 330 ЦК України закріплюється презумпція правомірності набуття права власності на певне майно. Право власності на конкретно майно вважається набутим правомірно, якщо інше не буде встановлено в судовому порядку, або незаконність права власності не випливатиме із закону. Таким чином, власник не зобов`язаний у кожному випадку доводити іншим особам правомірність набуття права власності на належне йому майно. Водночас окремими нормативно-правовими актами передбачаються різноманітні правовстановлюючі чи інші документи, якими має підтверджуватися права власності. Перелік право встановлювальних документів на об`єкти нерухомого майна наведено у ст..19 Закону України ?Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень?. Відповідно до ч.1 зазначеної статті, підставою для державної реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав, є: свідоцтво про право на спадщину.

Відповідно до абзацу 3 частини 2 статті 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно частини 5 статті 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно до ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ч.1 ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно статті 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Частина 1 статті 358 ЦК України містить загальне правило, відповідно до якого право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їх згодою. Співвласники володіють та користуються майном спільно, не порушуючи взаємні права, та можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною власністю. Вони можуть володіти майном з урахуванням часток, які належать їм у праві власності на майно або незалежно від цього.

Статтею 365 ЦК України регламентується питання про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників, про що просить позивач у цій справі.

Згідно ч.1 ст.365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинено за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Вказана норма закону регулює правовідносини щодо припинення права особи на частку у спільному майні, яке належить особам на праві спільної часткової власності.

Таким чином, аналіз положень ст.365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-4 ч.1 цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Вказане узгоджується з правовими висновками, викладеними в постановах ВС від 25 вересня 2019 року у справі № 523/3337/18; ВП ВС від 18 грудня 2018 у справі № 908/1754/17, КЦС ВС у справі № 311/2586/18 від 03.06.2023 року .

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) зроблено висновок, що ?відсутність конструкції (?за наявності одночасно?) в статті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності?.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі № 760/8958/15-ц (провадження № 61-4860св18) вказано, що: ?висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном?.

Поняття ?незначна частка? є оціночним, тому при вирішенні спору в судовому порядку суд враховує співвідношення вартості всього майна, часток кожного, тощо.

Відповідно до приписів ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Частиною 4 вищенаведеної статті констатовано, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

За таких обставин тягар доказування про те, що частка відповідача є незначною і вона не може бути виділена в натурі, що квартира є неподільною, а також те, що спільне володіння та користування майном є неможливим, несе позивачка.

Разом із цим із клопотанням призначити відповідне експертне дослідження стосовно можливості виділу частки відповідачки в натурі позивачка не зверталась, і правом подання до суду висновку експерта, складеного на власне замовлення (стаття 106 ЦПК України) не скористалась.

Суд враховує, що спірна квартира є двокімнатною і має загальної площі 47,8кв.м., а житлової - 28,4кв.м.

Відповідно до статті 47 ЖК України, норма жилої (не житлової прим. суду) площі в Україні встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу, а частина від загальної площі спірної квартири становить 11,95кв.м.

У постанові від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15 Верховний Суд України зробив висновок про те, що при виділі частки майна в натурі допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників (подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 363/928/16, від 26 травня 2021 року у справі № 750/11539/18, від 12 серпня 2021 року у справі № 644/5579/19, від 08 вересня 2021 року у справі № 761/44705/19, від 15 вересня 2021 року у справі № 719/637/20).

З врахуванням того, що арифметичний підрахунок (який суд може виконати самостійно) площі квартири, яка припадає на частку позивача, відрізняється від норми жилої площі в незначному обсязі (1,7кв.м.), то неможливість виділу частки відповідачки в натурі за відсутності висновків особи, яка володіє спеціальними знаннями (експерта) буде носити характер припущень, які в основу судового рішення не можуть бути покладені, рівно як і припущення стосовно неподільності квартири.

Стаття 365 ЦПК України припускає можливість припинення права власності на частку у спільному майні також і в тому випадку, якщо спільне володіння і користування майном є неможливим.

Але позивачка в спірну квартиру вселятися не намагалася, що й сама підтвердила в судовому засіданні. Згідно поданої суду довідки ЖБК «Днепр», антисанітарні умови відповідачка у спірній квартирі не створювала, а питання користування нею власною квартирою не відноситься до предмету цього спору.

Позивачка не надала суду жодного доказу сплати нею комунальних платежів за частку відповідачки у спірній квартирі.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17.11.2014р. у справі ЄУН 201/10436/14-ц про вселення сина позивачки в цю квартиру та виселення відповідачки з нею свідчить лише про те, що 10 років тому суд таке рішення прийняв, але жодного доказу невиконання цього рішення, рівно як і наявності перешкод у вселенні зараз позивачка не подала. Хоча слід врахувати, що вона й не була стороною цієї справи.

У спірній квартирі позивачка не проживає, з 2007р. вона живе й зареєстрована за іншою адресою в АДРЕСА_5 (а.с.7), тобто має інше житло.

І насамкінець суд звертає увагу на те, що стаття 365 ЦПК України не передбачає обов`язку суду припинити право власності особи за позовом іншого співвласника, а суд має на це право у випадку, якщо встановить наявність правових підстав цього.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Але позивачка доказів неможливості виділу частки відповідачки в натурі, доказів неподільності квартири, доказів неможливості спільного володіння і користування квартирою не подала, відтак у задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю.

Судові витрати залишити за позивачкою.

Питання повернення внесених позивачкою на депозит грошових коштів вирішити окремо ухвалою після набрання цим рішенням законної сили.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 81, 82, 128, 141, 142, 259, 263-265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідач має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення суду може бути оскаржене позивачем протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду.

Повний текст рішення буде складено впродовж 10 днів.

Суддя: Д.О. Покопцева