Номер провадження: 22-ц/813/5650/24
Справа № 522/8107/22
Головуючий у першій інстанції Шенцева О.П.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.10.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - Громіка Р.Д.,

суддів - Дришлюка А.І., Драгомерецького М.М.,

за участю секретаря - Триколіч І.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Обслуговуючого кооперативу «ЕКОДОМ-1» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 квітня 2024 року у цивільній справі за позовом Обслуговуючого кооперативу «ЕКОДОМ-1» до ОСОБА_1 , за участі третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору на стороні позивача: ОСОБА_2 про визнання договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовної заяви.

До Приморського районного суду м. Одеси надійшла цивільна справа за позовом Обслуговуючого кооперативу «ЕКОДОМ-1» до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_2 про визнання договору недійсним.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що під час підготовки та подачі до Міністерства юстиції України скарги 24.10.2019 стало відомо, що нібито 01.03.2017 невстановленими особами від імені ОК «Екодом-1» в особі голови кооперативу ОСОБА_3 та ОСОБА_1 підписаний договір про сплату пайових внесків у ОК «Екодом-1» №5, згідно із умов якого позивач зобов`язався організувати будівництво двухрівневого підземного паркінгу у багатоповерховому будинку з підземним паркінгом та вбудовано-прибудованими громадським приміщеннями по АДРЕСА_1 за рахунок внесків учасника та внесків інших асоційованих членів, здати його в експлуатацію, передати учаснику паркомісце (секція 1, поверх -2, загальна площа 16 кв.м, номер 3) в об`єктів будівництва.

Відповідачу також 01.03.2017 видано довідку про нібито повну оплату по договору №2/03/2017, та між сторонами укладено акт прийому-передачі. Позивач вважає ці документи підробленими, тому звернувся до відділу поліції. В кримінальному провадженні було допитано свідка ОСОБА_3 , згідно із показань якої ОСОБА_1 вона не знає та ніколи його не бачила, договір підписаний за допомогою факсиміле, кошти вона не отримувала. Так само їй не відомо хто підписав довідку та акт. Сторони не погоджували використання факсиміле, тому наявність факсимільного відтворення підпису ОСОБА_3 суперечить ч.3 ст. 207 ЦК України. Умови договору не виконувалися, адже на розрахунковий рахунок ОК «Екодом-1» кошти від ОСОБА_1 не надходили.

Рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності за ОСОБА_1 було скасоване наказом Міністерства юстиції України, який на разі оскаржується відповідачем (справа №757/18453/20-ц). Право власності на те ж паркомісце зареєстроване за ОСОБА_2 . Тож, оскаржуваний договір викликає суперечності між ОК «Екодом-1» та ОСОБА_2 , що може потягти за собою матеріальні претензії третьої особи до позивача, що спричинить майнову шкоду позивачу.

Короткий зміст позовної заяви ОСОБА_2

25 серпня 2022 року до суду надійшла позовна заява третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги, щодо предмета спору, в якій ОСОБА_2 заявляє аналогічні позовні вимоги з тих же підстав, що і позов ОК «ЕКОДОМ-1» лише з посиланням на те, що він є власником паркомісця, яке є предметом оспорюваного договору.

Позиція відповідача ОСОБА_1 у суді першої інстанції.

25 серпня 2022 року до суду надійшов відзив представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , згідно якого відповідач заперечує проти задоволення позову. Свій відзив обґрунтовує тим, що позивачем пропущено строк позовної давності, адже ОК «Екодом-1» знав про існування оскаржувано договору з моменту його укладення. Подання такого позову є зловживанням права, адже судом розглядалася справа №522/2006/21 за позовом ТОВ «Ханбер», де ОК «ЕКОДОМ-1» був відповідачем щодо оскарження, зокрема, того ж договору. Вказує, що відповідач сплатив всі внески, що підтверджується відповідними квитанціями та довідками. Оскаржуваний договір не може порушувати права позивача, оскільки він виконаний сторонами та припинив свою дію. Зазначення позивача про можливу майнову шкоду є вимогою на майбутнє та нічим не підтверджено. Матеріали кримінального провадження не можуть прийматися до уваги, адже до них застосовуються норми КПК, згідно яких суд може обґрунтовувати свої висновки лиш показаннями, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, але не показаннями наданим слідчому, а тому просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08 квітня 2024 року позов Обслуговуючого кооперативу «ЕКОДОМ-1» до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_2 , про визнання договору недійсним - залишено без задоволення. Позовні вимоги ОСОБА_2 до Обслуговуючого кооперативу «ЕКОДОМ-1», ОСОБА_1 про визнання договору недійсним залишено без задоволення.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОК «ЕКОДОМ-1» просить скасувати оскаржуване судове рішення в частині відмови у задоволенні позовної заяви ОК «ЕКОДОМ-1» та постановити у цій частині нове судове рішення, яким задовольнити позовну заяву ОК «ЕКОДОМ-1», посилаючись при цьому на порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що:

1) суд першої інстанції не врахував правову позицію у постанові Верховного Суду від 15 листопада 2023 року справі №523/12199/19, де вказано, що «тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину»;

2) аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 06.09.2023 року по справі №760/17256/19 з аналогічними обставинами, який застосовуючи ст.ст. 15,16, 215 ЦК України, ст.4 ЦПК України залишив без змін рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 21 травня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 07 жовтня 2020 року в частині позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним. При цьому, розглядаючи дану справу судами задоволено позовну заяву власника майна, за яким зареєстроване право власності на нерухоме майно. Тобто, суди вважали права та законні інтереси позивача порушеними навіть без реєстрації за відповідачами права власності на спірне майно.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині відмови у задоволенні позовної заяви ОК «Екодом-1», а тому підлягає перегляду виключно у цій частині.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що 18 лютого 2020 року було зареєстроване право власності на паркомісце № НОМЕР_1 , загальною площею 16 кв.м. в АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 .

Також, право власності на паркомісце № НОМЕР_1 , загальною площею 16 кв.м. в АДРЕСА_2 у період з 01.08.2019 по 13.05.2020 рр., було зареєстроване за ОСОБА_1 .

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.

Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

За положеннями статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною першою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Договір №5 про сплату пайових внесків у ОК «Екодом-1» від 01.03.2017, який оскаржується, укладено між Обслуговуючим кооперативом «Екодом-1» в особі голови кооперативу ОСОБА_3 та ОСОБА_1 щодо паркомісця № 5.

За положеннями статті 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачено статтею 215 ЦК України.

Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У розумінні наведених положень законодавства оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа.

За відсутності визначення поняття "заінтересована особа" такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину.

Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, правочин може бути визнано недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом, тому в кожній справі про визнання договору недійсним суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

У постанові від 24 лютого 2021 року у справі №233/3516/18-ц (провадження N 61-4805св20) Верховний Суд вказав, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. При цьому, обов`язком позивача є доведення (підтвердження) в установленому законом порядку наявності факту порушення та (або) оспорювання його прав та інтересів.

Інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції України, законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частині Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року N 18-рп/2004.

Наразі право власності за ОСОБА_1 на паркомісце №5 було скасовано на підставі наказу Міністерства юстиції України.

На даний момент єдиним власником майна є ОСОБА_2 .

Оскаржуючи договір про пайову участь, позивач вказує про можливі матеріальні претензії ОСОБА_2 до кооперативу, однак позивач не вказує, яким чином його права будуть захищені при визнанні договору недійсним.

Наслідками недійсності договору є реституція, тобто повернення сторін до попереднього стану, однак право власності на предмет оскаржуваного договору належить третій особі, тобто визнання недійсним договору укладеного між позивачем та відповідачем не матиме наслідком повернення майна у власність позивача.

Отже, не вбачається порушення суб`єктивного цивільного права (інтересу) позивача та не визнання чи оспорення його, для того, щоб застосувати такий спосіб захисту, як визнання правочину недійсним. Визнання оскаржуваного договору недійсним не призведе до повернення сторін до попереднього стану, а підстав для захисту позивача від можливих претензій третьої особи не встановлено.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.06.2018 у справі №338/180/17 вже звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тому суд повинен відмовляти у задоволенні позовної вимоги, яка не відповідає ефективному способу захисту права чи інтересу (див. mutatis mutandis висновки у пунктах 72-76 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі №488/5027/14-ц).

У зв`язку з вищевикладеним, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, тому позов ОК «ЕКОДОМ-1» дійсно необхідно залишити без задоволення.

Щодо заяви представника відповідача про застосування строків позовної давності, щодо позову ОК «ЕКОДОМ-1», слід зазначити, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц, пункти 138-140 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16).

У даному випадку правові підстави для задоволення позову відсутні, а тому позовна давність застосуванню не підлягає.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

За таких обставин, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував правові позиції Верховного Суду у подібних справах, то колегія суддів зазначає наступне.

Для цілей застосування приписів процесуальних законів щодо подібності правовідносин важливо встановити критерії її визначення.

Велика Палата Верхового Суду у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі №233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) зазначила, що у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності необхідно насамперед визначити, які правовідносини є спірними, а тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.

Таку подібність суд визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування необхідно розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд повинен визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність необхідно також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

У справі, що переглядається, підставою для подання позовної заяви про визнання недійсним договору є те, що ОК «ЕКОДОМ-1» та її представник не підписували оскаржуваний договір.

У справі №523/12199/19 підставою для подання позовної заяви про визнання недійсним договору купівлі-продажу було саме те, що позивач помилилася щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між сторонами. Під час укладення оспорюваного договору волевиявлення позивача не відповідало її внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором купівлі-продажу.

У справі №760/17256/19 позивач був власником майна, яке було предметом оскаржуваного правочину. Водночас у справі, яка переглядається судом апеляційної інстанції, власником майна на момент розгляду справи у суді першої та апеляційної інстанції є ОСОБА_2 .

Таким чином, проаналізувавши наведені скаржником постанови, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що суд першої інстанції не врахував висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального закону, не є такими, що порушують розгляд справи по суті.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Обслуговуючого кооперативу «ЕКОДОМ-1» залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 14 жовтня 2024 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк