ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4813/24 Справа № 211/4141/23 Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко С. В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд ускладі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Бондар Я.М.,

суддів Зубакової В.П., Остапенко В.О.

секретар судового засідання Бортник В.А.

сторони справи

позивач- ОСОБА_1

відповідач - російська федерація,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє представник - адвокат Висоцький Олександр Олександрович на рішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 лютого 2024 року, ухваленого суддею Ткаченко С.В. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області, (відомості про дату складення повного тексту судового рішення відсутні),

УСТАНОВИВ

У липні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до російської федерації та просив визнати дії російської федерації геноцидом Українського народу, стягнути з відповідача на свою користь матеріальну шкоду у сумі 1990149,79 доларів США та моральну шкоду в сумі 5200000,00 гривень.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 20 лютого 2014 року розпочалася військова збройна агресія рф проти України, що призвело до окупації рф частини території України, а саме: Автономної Республіки Крим і міста Севастополя та включення цієї території до складу РФ на правах суб`єктів федерації - Республіки Крим та міста федерального значення Севастополь, про що було проголошено рф 18.03.2014 нібито внаслідок проведення 16.03.2014 так званого референдуму про статус Криму. З цього моменту фактично розпочалася перша фаза військової збройної агресії рф проти України.

В квітні 2014 року розпочалася друга фаза збройної агресії рф проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужби РФ проголосили створення Донецької народної республіки (07.04.2014) та Луганської народної республіки (27.04.2014).

27 серпня 2014 року рф розпочала масове вторгнення регулярних підрозділів Збройних Сил РФ на територію Донецької та Луганської областей.

21 лютого 2022 року президент рф путін підписав укази про визнання Донецької народної республіки та Луганської народної республіки самостійними республіками, а також підписав з республіками договори про дружбу, співпрацю та допомогу.

24 лютого 2022 року розпочалася збройна агресія рф проти України - повномасштабне вторгнення агресора рф на суверенну територію України, обстрілявши крилатими ракетами великої дальності з території Білорусі майже всі міста України. В даний час Україна залишається об`єктом збройної військової агресії з боку рф яку остання здійснює.

рф своїми протиправним діями заподіяла як матеріальну, так і нематеріальну шкоду не тільки Україні, а й її громадянам, порушуючи їхні права, у тому числі право на життя, право мирно володіти та розпоряджатися своїм майном і майновими правами, як на території АРК, Донецької та Луганської областей, а також на шельфі Чорного моря в економічній зоні України. Таким чином, рф несе відповідальність за порушення прав і свобод Українського народу та за незаконну експропріацію майна громадян України, які проживають на її території.

З інформації, розміщеної The Washington Post і Нафтогаз України в мережі Інтернет встановлено, що за час незаконної окупації Криму та Донецької області рф присвоїла 41 родовище вугілля, 27 родовищ природного газу, 14 родовищ пропану, 9 родовищ нафти, 6 родовищ залізної руди, 2 родовища титанової руди, 2 родовища цирконієвої руди, а також по одному - урану, золота та великий кар`єр з видобутку вапняку, який раніше використовувався для виробництва сталі в Україні. За підрахунками експертів Нафтогаз України, Україна втратила 63 відсотки покладів вугілля, 11 відсотків родовищ нафти, 20 відсотків родовищ природного газу, 42 відсотки родовищ металів і 33 відсотки родовищ рідкісноземельних корисних копалин, у тому числі літію, які є об`єктами права власності Українського народу.

рф взяла під контроль чимало українських родовищ корисних копалин, вартість яких оцінюється в 12,4 трильйона доларів США, і це лише половина доларової вартості 2209 родовищ, повідомила газета The Washington Post (WP) із посиланням на аналіз, проведений на замовлення канадською аналітичною компанією SecDev. Також, рф захопила 63 % вугільних родовищ, 11 % родовищ нафти, 20 % родовищ природного газу,42 % покладів металів та 33 % рідкісноземельних та інших важливих корисних копалин, включаючи літій.

«Акціонери» України, якими є Український народ, тобто громадяни України понесли збитків у сумі 36 трильйона 700 мільярдів доларів США, що на кожного громадянина України припадає 1 990 149,79 доларів США, якщо брати за розрахунок чисельність громадян України в загальній кількості 18 440 823 людини, враховуючи динаміку виробництва споживання хліба населенням України за 2020 рік, без врахування населення на тимчасово окупованих територіях, які за час окупації в добровільному порядку набули громадянства рф.

Як зазначає Державна служба статистики України за 1 півріччя 2020 року виробництво хліба та хлібобулочних виробів становило 373 тисячі тонн хліба, що за весь 2020 рік становитиме 746 000 тонн, середньостатистична кількість споживання хліба (кг) на одну людину на рік становить 88,38 кг/рік (2020) без врахування населення на тимчасово окупованих територіях. Так, 746 000 тонн/людино/рік: 88,38 кг/людино/рік, що 8 440 823 людини, добавимо до цієї кількості 10 мільйонів людей, які виїхали з України за кордон - отримаємо 18 440 823 людини.

Позивач вважає, що незаконна експропріація рф зазначених вище природних ресурсів України під час незаконної окупації території АРК, Луганської та Донецької областей рф порушила низку прав і основоположних свобод, визначених у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і Протоколів до неї призвело до нанесення йому матеріальної шкоди в розмірі 1 990 149,79 доларів США за порушення рф майнового права, встановленого в статтях 13 Конституції України та 324 ЦК України, що не суперечить рішенню Міжнародного Арбітражного суду м. Гаага, Нідерланди від 02.05.2018 у справі ПТС № 2015-36 про стягнення сум з боржника - рф в якості компенсації за експропріацію рф відповідного нерухомого майна та майнових прав.

Крім того, просив стягнути моральну шкоду в розмірі 5 200 000 грн, та визнати повномасштабну збройну агресію рф проти України, захоплення військовим шляхом значної частини території суверенної держави - України та експропріацію рф природних родовищ корисних копалин, які знаходяться на тимчасово окупованих рф територіях Луганської і Донецької областях і АРК - геноцидом Українського народу.

Рішенням Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 лютого 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково.

Стягнуто з держави російська федерація на користь ОСОБА_1 відшкодування майнової шкоди завданої внаслідок експропріацією російської федерації природних ресурсів українського народу під час незаконної збройної агресії проти України в розмірі 1 000 000 грн. ( один мільйон ) гривень 00 коп. (що на день ухвалення рішення згідно офіційного курсу Національного банку України становить 24504,28 Євро або 26388,64 доларів США ) та моральної шкоди в розмірі 1 000 000 грн. ( один мільйон ) гривень 00 коп.

Стягнуто з держави російська федерація на користь держави Україна судовий збір у розмірі 13420 ( тринадцять тисяч чотириста двадцять ) гривень 00 коп.

В іншій частині позову відмовлено.

Представник позивача ОСОБА_2 в апеляційній скарзі, посилаючись на незаконність і необґрунтованість оскаржуваного судового рішення просить його скасувати у повному обсязі, ухвалити нове судове рішення, яким визнати повномасштабну збройну агресію Російської Федерації проти України, захоплення військовим шляхом значної частини території суверенної держави - Україна та експропріацію Російською Федерецією природних родовищ корисних копален, які знаходяться на тимчасово окупованих землях Російською Федерацією територіях Луганської і Донецької областях і АР Крим - геноцидом Українського народу. Стягнути з Російської Федерації на користь ОСОБА_1 майнову шкоду в розмірі 1 990 149,79 доларів США та 5 200 000, 00 грн. моральної шкоди.

При цьому, скаржник зазначає, що протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 01.12.2023 у зв`язку з заявленими відводами суддів дана справа була передана на розгляд судді Ткаченко С.В., яка 18.12.2023 постановила ухвалу про прийняття до свого провадження цивільну справу ОСОБА_1 за його позовом до російської федерації але тільки в частині вимог, що стосуються стягнення матеріальної і моральної шкоди. Вимоги позивача щодо визнання повномасштабної збройної агресії Російської Федерації проти України, захоплення військовим шляхом значної частини території суверенної держави - Україна та експропріацію Російською Федерецією природних родовищ корисних копален, які знаходяться на тимчасово окупованих землях Російською Федерацією територіях Луганської і Донецької областях і АР Крим - геноцидом Українського народу зникають з поля зору судді Ткаченко С.В .

Вказує, що вимога позивача про визнання повномасштабної збройної агресії Російської Федерації проти України, захоплення військовим шляхом значної частини території суверенної держави - Україна та експропріацію Російською Федерецією природних родовищ корисних копален, які знаходяться на тимчасово окупованих землях Російською Федерацією територіях Луганської і Донецької областях і АР Крим - геноцидом Українського народу є основною вимогою, задоволення якої породжує задоволення інших позовних вимог, таких як відшкодування майнової та моральної шкоди. Скаржник вважає, що судді/суд безпідставно не визнають незаконну збройну агресію РФ проти України та інші протиправні військові дії проти Українського народу - геноцидом і, як наслідок, не вбачають у цьому причинного зв`язку для відшкодування як майнової так і немайнової шкоди громадянам які звернулися до українського суду з подібними позовними вимогами.

Представник позивача, посилаючись на Постанову Верховної Ради України №2188-ІХ від 14.04.2022, якою збройна агресія РФ в Україні визнана геноцидом Українського народу, вказує на те, що не підлягають доказуванню факти збройної агресії РФ відносно України та окупації частини території України, які є загальновідомими.

Наголошує на тому, що судом першої інстанції до спірних правовідносин не було застосовано відповідні норми права, викладені у постановах Верховного Суду, що підтверджує незаконність ухваленого судового рішення.

Також сторона позивача не погоджується і з визначеним судом до стягнення розміром матеріальної та моральної шкоди та вказує на те, що предмет позову ОСОБА_1 до РФ щодо відшкодування майнової та немайнової шкоди в зазначеному у позові розмірі були неодноразово підтверджені судовими рішеннями в інших цивільних справах у яких бере учать особа, тобто РФ, щодо якої встановлені ці обставини. Такими рішеннями є заочне рішення Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області в об`єднаній справі №216/5656/23 від 24.11.2023 та рішення цього ж суду від 16.02.2024 по справі №216/8289/23, де суд встановив зазначені у позові ОСОБА_1 обставини за його позовом до РФ щодо стягнення з відповідача майнової шкоди саме в розмірі 1 990 149,79 доларів США та моральної шкоди в розмірі 5 200 000, 00 грн., які набрали законної сили та не потребують додаткового доказування перед судом в інших подібних справах, а тим паче переоцінці судом розміру відшкодування. Вказує, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 навіть не намагався дослідити зазначені обставини, встановлені судовими рішеннями інших суддів, що зобов`язувало суд застосувати приписи ч.ч.4, 5 ст.82 ЦПК України. Зазначає, що позовні вимоги в іноземній валюті не суперечать на ст.192 ЦК України, іншим законодавчим актам, а ні судовій практиці Верховного Суду, тому суд першої інстанції має законне право резолютивну частину рішення про відшкодування матеріальної шкоди викладати в іноземній валюті вразі, якщо позовні вимоги викладені позивачем в іноземній валюті.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю доповідача, вислухавши думку представника позивача ОСОБА_2 , який підтримав доводи і вимоги апеляційної скарги, просив їх задовольнити з викладених у скарзі підстав. Скасувати рішення суду першої інстанції. Ухвалити нове про повне задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець міста Кривий Ріг Дніпропетровської області є громадянином України, що підтверджується копією паспорта серії НОМЕР_1 , виданого Михайлівським РВ УМВС України в Запорізькій області від 05.12.2003 року. Зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ( а.с. 9).

Загальновідомим є той факт, що в лютому 2014 року розпочалася військова агресія російської федерації проти України, внаслідок якої була анексована територія Автономної Республіки Крим, частково окуповані території Донецької та Луганської областей України, а тому не підлягають доказуванню вказані обставини згідно з приписами ч.3 ст.82 ЦПК України.

Відомим також є той факт, що 24 лютого 2022 року рф здійснила широкомасштабну військову агресію проти України, що стало підставою для введення з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року воєнного стану на території України, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 Про введення воєнного стану в Україні, а тому не підлягають доказуванню згідно з приписами ч. 3ст. 82 ЦПК України.

Суд першої інстанції, частково задовольнячи позовні вимоги ОСОБА_1 , виходив з того, що російська федерація є суб`єктом, внаслідок збройної агресії якого проти України та окупації частини території України порушено низку прав та свобод громадян України, зокрема, особистих прав позивача, та, відповідно, саме російська федерація є суб`єктом, на якого покладено обов`язок з відшкодування завданих цими діями збитків.

Частково задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення майнової шкоди та моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що заявлений розмір майнової та моральної шкоди завданої позивачу внаслідок незаконної збройної агресії РФ проти України, та порушення його майнових і конституційних прав завищений, тому позов в цій частині підлягає частковому задоволенню, зокрема враховуючи характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характер немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин, суд стягнув з відповідача на користь позивача майнову шкоду в розмірі 1 000 000,00 грн. та моральну шкоду в розмірі 1 000 000,00 грн., що відповідає завданим матеріальним збиткам та моральним стражданням.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободичи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Загальновідомо (тобто таке, що не потребує доказування - частина третя статті 82 ЦПК України), що російська федерація відкидає визнання будь-якої відповідальності за свою протиправну військову діяльність в Україні. Не існує жодної розумної підстави припустити, що порушене право позивачки, за захистом якого вона звернулася до українського суду, могло би бути захищене шляхом подання позову до суду, в якому би російська федерація не користувалася судовим імунітетом, тобто до суду російської федерації.

Таким чином, звернення позивача до українського суду є єдиним розумно доступним засобом захисту права, позбавлення якого означало би позбавлення такого права взагалі, тобто заперечувало б саму сутність такого права.

Аналогічні правові висновки зроблено у постановах Верховного Суду від 18 травня 2022 року у справі № 428/11673/19 (провадження № 61-8291 св 21), від 18 травня 2022 року у справі № 760/17232/20-ц (провадження № 61-15925 св 21)

Відповідно до частини першої статті 49 Закону України «Про міжнародне приватне право» права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди.

До зобов`язань, що виникають з дії однієї сторони, з урахуванням положень статей 49-51 цього Закону, застосовується право держави, у якій мала місце така дія (стаття 48 Закону України «Про міжнародне приватне право»).

Відповідно до частини другої статті 2 ЦК України часниками цивільних відносин є, зокрема, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Завдання моральної шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Відшкодування моральної шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (пункт 2 частини другої статті 23 ЦК України).

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб (частина третя статті 23 ЦК України).

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини (частина перша статті 1167 ЦК України).

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Частиною третьою статті 12, частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов висновку, що внаслідок збройної агресії російської федерації проти України, позивач зазнав моральних втрат і душевних страждань, які виразилися у безперервному, невгамовному душевному болю, втраті душевного спокою, постійному відчутті невпевненості і незахищеності, що призвело до порушення його нормальних життєвих зв`язків та вимагає від неї додаткових зусиль для організації свого життя.

Врахувавши множинний та триваючий характер порушень прав та законних інтересів позивач, тяжкість вимушених змін у його житті, суд першої інстанції дійшов висновку, що достатньою сатисфакцією для позивача є стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 1 000 000,00 грн., який відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.

Колегія суддів зазначає, що позивачем не надано суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження розміру збитків, завданих окупацією.

Публікація у газеті The Washington Post (WP) із посиланням на аналіз, проведений на замовлення канадською аналітичною компанією SecDev, на яку посилається позивач як на доказ розміру збитків, у розумінні ст.78 ЦПК України, є недопустимим доказом, оскільки не є належним засобом доказування у виниклих правовідносин. При цьому, суд бере до уваги ті обставини, що позивачем не надані суду належні та допустимі докази на підтвердження точності приведених розрахунків кількісних та вартісних еквівалентів українських родовищ, корисних копалин, зазначені в публікації, а також точну, з достовірністю та достатністю підтверджену чисельність населення громадян України, осіб, які в добровільному порядку набули громадянства Російської Федерації на тимчасово окупованих територіях на час вирішення спору тощо, що впливає на остаточні розрахунки для визначення заявленого розміру заподіяння майнової шкоди.

З цих підстав вимоги позову щодо в частині відшкодування майнової шкоди позивачеві не можуть бути задоволенні в повному обсязі.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для часткового задоволення позову та визначеним судом розміром відшкодування майнової та моральної шкоди.

Щодо вимоги позивача про визнання збройної агресії Російської Федерації геноцидом Українського народу, то колегія суддів звертає увагу на те, що ухвалою суду першої інстанції від 31 жовтня 2023 року провадження у справі у цій частині позовних вимог закрито на підставі ч.1 ст.255 ЦПК України.

Окремо слід зазначити, що політичне визнання цього злочину вже є. Заяви щодо вчинюваного геноциду в Україні вже зробили Верховна Рада та парламенти низки держав і в Європі, і у Північній Америці.

Так, 14.04.2022 року Верховною радою України прийнято Постанову №2188-IX про схвалення Заяви Верховної Ради України «Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні». Зі місту Заяви слідує, що від імені Українського народу Верховна Рада України як єдиний орган законодавчої влади України розцінюючи означені у Заяві дії Російської Федерації проти населення України як такі, що спрямовані на знищення Українського народу, цією Заявою: визнає дії, вчинені Збройними силами Російської Федерації та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії Російської Федерації проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, геноцидом Українського народу; звертається до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї НАТО, урядів та парламентів іноземних держав щодо визнання вчинення Російською Федерацією геноциду Українського народу, а також злочинів проти людяності та воєнних злочинів на території України.

При цьому, резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 11 грудня 1946 року геноцид був визнаний міжнародним злочином.

Необхідно також зазначити, що резолюція 180 (II) від 21 листопада 1947 року встановила, що «…геноцид є міжнародним злочином, який тягне за собою національну та міжнародну відповідальність окремих осіб і держав».

Крім того, 9 грудня 1948 року була прийнята й відкрита для підписання Конвенція про попередження злочину геноциду і покарання за нього (набула чинності у 1951 року).

В свою чергу, юридичне визнання подій в Україні геноцидом можливе лише компетентним судом після проведення відповідного розслідування.

Відповідальність держави за вчинення геноциду можлива лише згідно з рішенням Міжнародного Суду ООН. Росія та Україна свого часу ратифікували Конвенцію про запобігання злочину геноциду та покарання за нього, яка уповноважує Міжнародний суд ООН серед іншого розглядати ці питання.

1 липня 2022 року Україна подала Меморандум до Міжнародного Суду ООН (далі МС ООН) у справі проти Російської Федерації щодо порушення Конвенції про запобігання злочину геноциду та покарання за нього (1948 року) (далі - Конвенція про запобігання геноциду). Це є важливою подією у процесі протидії агресії Російській Федерації та притягненні її до міжнародної відповідальності.

Відповідно до Статуту МС ООН, ця міжнародна судова інституція має юрисдикцію розглядати міждержавні спори за заявою однієї зі сторін щодо порушення положень міжнародних договорів, сторонами яких є відповідні держави. І Україна, і Росія є учасниками Конвенції про запобігання геноциду, таким чином це дає юридичні підстави для розгляду справи Судом.

Інші доводи, наведені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають та за своїм змістом переважно спрямовані на переоцінку доказів.

Викладене дає підстави для висновку, що апеляційна скарга є необґрунтованою у зв`язку з чим підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін із підстав, передбачених 375 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст.ст.367, ч.1 ст.369, ст.374, ст.375, ст.ст.381, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє представник - адвокат Висоцький Олександр Олександрович залишити без задоволення.

Рішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 17 червня 2024 року.

Головуючий:

Судді: