справа № 489/5130/21 провадження №2/489/63/24
РІШЕННЯ

Іменем України

12 листопада 2024 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді Губницького Д. Г.

при секретарі Топчій А.В.

за участі представника позивача, відповідача, представника відповідача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -

встановив:

Позивач звернулась до Ленінського районного суду м. Миколаєва з позовною заявою в якій просить: визнати частки подружжя у спільно набутому майні рівними, поділити набуте сторонами спільне майно, залишивши у власності відповідача гараж № НОМЕР_1 , розташований в м. Миколаєві, Товариство «Мир-1», вартістю 66925 грн., каво-машину вартістю 6000 грн., сковорідку гриль вартістю 1500 грн., велосипед вартістю 16000 грн., модульну стінку до зали вартістю 12000 грн., Bluetooth-навушники вартістю 6000 грн., планшет вартістю 4000 грн., люстри (3 шт.) вартістю 5000 грн., набір посуду (каструлі) вартістю 3000 грн., газову плиту вартістю 5000 грн., пральну машину вартістю 6000 грн., праску та дошку для прасування вартістю 3000 грн., телевізор вартістю 20000 грн., холодильник вартістю 21000 грн., стягнувши з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти в розмірі 87712,50 грн. в рахунок компенсації частини вартості спірного майна. Стягнути судові витрати по справі.

10.08.2021 р. ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва було відкрито спрощене позовне провадження.

17.08.2023 р. відповідач отримав копію позовної заяви з додатками.

Представник позивача просила позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідач в судовому засіданні пояснив дав пояснення щодо набуття спільного рухомого майна перебування з позивачкою у шлюбі з 2014 по 2019 рік та вказаного у позові:

купляли каво-машину вартістю, але вартістю не 6000 грн., а 4500 грн. (знаходиться у позивачки); сковорідку гриль - не було взагалі; велосипед вартістю 16000 грн. - не було взагалі, модульну стінку до зали вартістю 12000 грн. не купляли, а купляли шкаф купе вартістю більша 20 тис грн. (володіє позивачка), Bluetooth-навушники вартістю 6000 грн. не купляли взагалі; планшет вартістю 4000 грн. купляли у спільну власність (володіє позивачка); люстри (3 шт.) куплялися у шлюбі , але вартістю не 5000 грн., а 1500 грн. за всі разом (залишились лише одна, у дружини); набір посуду (каструлі) вартістю 3000 грн. у шлюбі не куплялись, газову плиту вартістю 5000 грн. дійсно купляли у шлюбі з ціною погодився (залишилась у нього); пральна машина за 6000 грн. куплялась у шлюбі (на фотографії долученої до позову зображена пральна машина на зйомній квартирі, а пральна машина залишилась у квартирі позивачки); праска та дошка для прасування у шлюбі не куплялись; телевізор вартістю 20000 грн. куплявся у шлюбі з ціною погодився (залишився у нього); холодильник в куплявся у шлюбі вартістю не 21000 грн., а 21200 грн. (залишився у нього). Гараж купляли у шлюбі за 19200 грн. Майно, яке зараз перебуває у дружині, вона забрала сама з орендованої квартири, користуючись його відсутністю. Доходи від праці в Італії, якщо вони і були, то дружина на сім`ю не витрачала. Представник відповідача та відповідач у судове засідання не з`явились. Були повідомленні вчасно та належним чином. Причини неявки суду не повідомили.

Суд, дослідивши матеріали справи і встановивши фактичні обставини, дійшов наступного.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й одним із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, що викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

Отже, об`єктом права спільної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов`язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов`язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім`ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім`ї.

Водночас відповідно до пунктів 1, 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю чоловіка, дружини є майно, набуте нею, ним до шлюбу; набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 08 липня 2020 року в справі № 465/275/16-ц (провадження 61-1125св19) та постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2023 року у справі № 712/8602/19 (провадження № 61-14809сво21).

Верховний Суд у постанові від 01 вересня 2022 року у справі № 245/9244/17 (провадження № 61-5729св22) дійшов висновків, що виходячи зі змісту статей 60, 65 СК України, при поділі майна подружжя враховуються також борги подружжя за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя, а тому якщо боргові зобов`язання підтверджуються наявними у справі доказами, такі боргові зобов`язання повинні ураховуватися при поділі майна подружжя.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19).

Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що 24.10.2014 року сторони по справі уклали шлюб, який вони зареєстрували у Ленінському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Миколаївського управління юстиції, який було розірвано 25.10.2019.

Під час шлюбу у спільну сумісну власність подружжя було придбане майно. Відповідачем було укладено два кредитні договори: № від 21.02.2018 в АТ "ОТП банк" на придбання, зокрема, плити комбінованої вартістю 7634,08 грн., холодильника вартістю 20717,42 грн., сковорідки вартістю 724,17 грн., кришки вартістю 104,92 грн., набору посуду вартістю 999,92 грн., кухонне приладдя (половник, лопатка, ложка, шумовка) загально вартістю 199,67 грн., праску вартістю 1916,58 грн. та № від 22.06.2019 на придбання, зокрема, навушників вартістю 3088,22 грн.

Депозитний вклад відповідача у АТ "Райффайзен Банк", на які посилалася позивачка як на засіб акумулювання грошей сім`ї, але не поділених добровільно, був закритий відповідно до витребуваних документів через дострокове розірвання ще 09.06.2017. Змін підстав позову з урахуванням не підтвердження в цій частині обставин вказаних позивачем надано не було, позовних вимог щодо готівкових коштів з депозитного вкладу висунуто не було.

Документально (специфікаціями до кредитних договорів та фотографіями наданими позивачкою), визнанням відповідача підтверджена наявність спірного майна частково. Але непідтвердженими об`єктивними доказами (є голослівними) є існування такого майна: велосипеду, дошки для прасування, що виключає їх поділ.

Вартість спірного рухового майна за відсутності експертної оцінки замовленої сторонами визначалася б судом з вартості визначеної позивачкою, через не спростування вартості відповідачем, з огляду на оцінку придбання, таким чином:

кавамашина 6500 грн.

сковороди з кришкою 829,09 грн.

модульна стінка (шафа - купе) - 12000 грн.

навушники - 3088,22 грн.

планшет - 4000 грн.

три люстри - 5000 грн.

набір посуду - 999,92 грн.

кухонне приладдя (половник, лопатка, ложка, шумовка) загальною вартістю 199,67 грн.,

плита кухонна газова - 5000 грн.

пральна машина - 6000 грн.

праска - 1916,58 грн.

телевізор - 20000 грн.

холодильник - 21000 грн.

Але з цього переліку підлягає виключенню майно стосовно якого сторона наполягають на його перебуванні у протилежної сторони, тому що недоведеність володіння майном певною стороною (перебування у володінні іншої особи) виключає можливість його поділу (залишенню у однієї сторони і стягнення компенсації на користь іншої): кавамашина, сковорідка з кришкою, модульна стінка (шафа - купе), навушники, планшет, люстри, набір посуду з кухонним приладдям, пральна машина, праска.

Поділу підлягає майно володіння яким визнає відповідач і на чому наголошує позивачка: холодильник, телевізор, газова плита, загальною вартістю 46000 грн.

Суд вважає за потрібне визначити вартість спірного гаражу за оцінкою найбільш наближеною до дати припинення подружніх відносин, тобто 66925 грн., оскільки оцінка надана позивачем стосується майна яким він користувався тривалий час одноособово. Тобто вартість загальної маси майна, що підлягає розподілу становить 112925 грн.

У відповідності до ч. 2 ст. 364 ЦК якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Позивачка не бажає зберігати власність в виді ідеальної частини в праві власності на гараж, тому має право на отримання компенсації. До того ж сторона відповідача погодилась на надання компенсації за 1/2 частину.

Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України).

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина третя статті 370 ЦК України).

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки (абзаци перший частини другої статті 364 ЦК України).

Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга статті 365 ЦК України).

Метою позивачки є поділ спільного сумісного майна подружжя. Таким майном є, неподільні речі: холодильник, телевізор, газова плита, гараж, які відповідач бажає залишити у своєму одноособовому володінні та власності.

Залишення неподільної речі у спільній власності не позбавить того із подружжя, хто фактично користується річчю, можливості це робити надалі. Але інший із подружжя, який формально залишається співвласником, усупереч частинам першій і сьомій статті 41 Конституції України за відсутності окремої домовленості фактично позбавляється можливості такого користування, впливу на долю речі, а також грошової компенсації. Якщо за позовом одного із подружжя суд визначить кожному з подружжя ідеальні частки у неподільному майні, таке судове рішення не буде ефективним для захисту відповідних прав та інтересів.

Схожих за змістом висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21). Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21) зроблено висновок про те, що приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні (ЄРСР № 116606829).

За такого на користь позивачки з відповідача підлягає стягненню компенсація в сумі 56462,50 грн. за 1/2 спільного сумісного майна, що за цим рішенням буде виділене в порядку поділу відповідачу в одноособову власність.

Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

На підставі ст. 141 ЦПК України , судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог.

Резолютивна частина

Позов задовольнити частково.

Стягнути на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_2 в якості компенсації 1/2 вартості спільного майна суму 56462,50 грн., виділивши спільне сумісне майно (холодильник, телевізор, газова плита, гараж № НОМЕР_1 , розташований в м. Миколаєві, Товариство «Мир-1») в одноосібну власність ОСОБА_2 .

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 918 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається через Ленінський районний суд м. Миколаєва або безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складання повного тексту рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, у відповідності до частини п`ятої статті 268 ЦПК України, є дата складання повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 12.11.2024 року.

Суддя Д. Г. Губницький