КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції: Хромова О.О.
Єдиний унікальний номер справи № 755/3090/24
ПОСТАНОВА

Іменем України

12 листопада 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мережко М.В.,

суддів: Поліщук Н.В., Соколова В.В.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства «Ідея Банк» на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20 червня 2024 року у справі за позовом акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

встановив:

У лютому 2024 року позивач АТ «Ідея Банк» звернувся до суду з вказаним позовом.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що 13 липня 2021 року між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № Е07.00611.008318887, відповідно до якого відповідачка отримала кредит у розмірі 100 000,00 грн зі сплатою 10,99 % з поверненням, сплатою кредиту та інших платежів, у тому числі процентів, у терміни, передбачені графіком щомісячних платежів.

Відповідачка не надавала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору. Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором від 13 липня 2021 року Е07.00611.008318887 загальна заборгованість відповідачки за невиконання умов договору станом 30 грудня 2023 року становить 109 585,34 грн, що складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 81 943,61 грн, заборгованості за відсотками у розмірі 5 540,20 грн, заборгованості за платою за обслуговування кредиту у розмірі 22 101,53 грн.

Просив стягнути з відповідачки ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором від 13 липня 2021 року № Е07.00611.008318887 в розмірі 109 585,34 грн та судові витрати в розмірі 3 028,00 грн.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 20 червня 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Ідея Банк» заборгованість за кредитним договором кредиту та страхування від 13 липня 2021 року № Е07.00611.008318887 в розмірі 8 541,14 грн (вісім тисяч п`ятсот сорок одну гривню 14 копійок).

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Ідея Банк» судовий збір у розмірі 236,00 грн (двісті тридцять шість гривень 00 копійок).

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, позивач АТ «Ідея Банк» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 20 червня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовну заяву АТ «Ідея Банк» задовольнити повністю.

У апеляційній скарзі вказує, що судом першої інстанції неправильно встановлено, що згідно з випискою по рахунку позивачем в рахунок погашення комісії за обслуговування кредиту зараховані грошові кошти, сплачені ОСОБА_1 , у розмірі 78 942,67 грн.

Вказує, що відповідно до виписки по рахунку, доданої до позовної заяви Банку, у погашення плати за обслуговування по Кредитному договору відповідачкою сплачені кошти на загальну суму - 65784,79 грн.

Звертає увагу, якщо застосувати наслідки нікчемності п.п. 1.7, 1.8 Кредитного договору щодо плати про обслуговування кредитної заборгованості, з чим АТ «Ідея Банк» категорично не погоджується, та здійснити перерахунок заборгованості за Кредитним договором з моменту його укладення, зарахувавши сплачену плату за обслуговування кредитної заборгованості відповідно до умов Кредитного договору та ст. 19 Закону України «Про споживче кредитування», то сума заборгованості ОСОБА_1 за Кредитним договором з врахуванням перерахунку заборгованості без плати за обслуговування кредиту становитиме 12130,95 грн.

Вважає, що відсутні правові підстави визнавати нікчемними положення укладеного між сторонами Кредитного договору щодо обов'язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту.

Сторони правом на подання відзиву не скористалися.

За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 109 585,34гривень.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Судом встановлено, що 13 липня 2021 між позивачем та відповідачкою укладено договір кредиту та страхування № Е07.00611.008318887, відповідно до якого пункту 1 якого Банк відкриває Клієнту банківський рахунок та надає Клієнту кредит, а Клієнт отримує його на наступних умовах: тип кредиту - єдиний, сума кредиту - 100 000,00 грн; процентна ставка - 10,99 % річних, змінювана; строк кредиту - 60 місяців (пункти 1.1-1.4 договору). Строк дії договору - до 13 липня 2026 року.

Пунктом 1.8. встановлено, що дата повернення кредиту - 13 липня 2026 року. Повернення заборгованості за договором здійснюється через рахунок, відкритий у банку відповідно до порядку повернення кредиту, згідно графіку щомісячних платежів за цим договором.

Пунктом 1.9 договору передбачено, що Банк надає кредит клієнту для власних потреб шляхом переказу коштів у розмірі 89 285,71 грн на рахунок Клієнта, який відкритий в АТ «Ідея Банк», та клієнт доручає Банку оплатити страховий внесок за рахунок кредиту у розмірі 10 714,29 грн згідно з умовами договору добровільного страхування життя, укладеного відповідно до пункту 2 цього договору.

Пунктом 3 вказаного Договору передбачено, що нанесенням власноручного підпису, позичальник акцептує публічну пропозицію про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб АТ «Ідея Банк», яка розміщена на офіційному веб-сайті банку www.ideabank.ua.

За текстом договору, згідно з пунктом 1.7. та 4 договору сторони дійшли згоди про те, що в додатку № 1, що є невід`ємною частиною договору, доступно викладено детальний опис складових загальної вартості кредиту та реальної річної відсоткової ставки, графік платежів з повернення кредиту, сплати процентів за його користування, сум комісійної винагороди та інших платежів за договором.

Відповідно до паспорту споживчого кредиту, що є додатком № 1 до договору кредиту та страхування від 13 липня 2021 року № Е07.00611.008318887, в інформації щодо реальної річної процентної та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача зазначена процентна ставка - 10,99 % річних, плата за обслуговування кредитної заборгованості - 2,69 % щомісячно від початкової суми кредиту, згідно графіку в п. 5, загальні витрати за кредитом - 202 920,99 грн, реальна річна відсоткова ставка - 84,26856995 %, орієнтована загальна вартість кредиту для споживача за весь строк користування кредитом (у т.ч. тіло кредиту, відсотки, комісії та інші платежі) - 302 920,99 грн. Пунктом 5 паспорту споживчого кредиту визначено графік платежів.

Також, графік щомісячних платежів наведено у додатку № 1 до договору від 13 липня 2021 року № Е07.00611.008318887.

Згідно з пунктом 5 паспорту споживчого кредиту до договору встановлено, що сума щомісячного платежу позичальника становить 4 870,00 грн та складається з платежу на погашення суми кредиту, платежу за користування кредитом та плати за обслуговування кредитом.

Загальна сума процентів за користування кредитом за весь термін кредитування становить 36 025,70 грн. Загальний розмір плати за обслуговування кредитної заборгованості за весь термін кредитування встановлено 156 181,00 грн.

Отже, загальна вартість кредиту - 302 920,99 грн.

За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).

З наданих матеріалів вбачається, що між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір від 13 липня 2021 року № Е07.00611.008318887, сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, який оформлений сторонами в письмовій формі.

Отже, судом встановлено, що укладений між сторонами договір від 13 липня 2021 року № Е07.00611.008318887 відповідає вимогам Закону та є обов`язковим до виконання.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Таке визначення розкриває сутність зобов`язання як правового зв`язку між двома суб`єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов`язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов`язання надано право, що кореспондує обов`язку першої. Обов`язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов`язання (стаття 510 ЦК України).

Відповідно до статей 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із частиною першою статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки (стаття 1054 ЦК України).

Позивачем АТ «Ідея Банк» надано меморіальні ордери від 13 липня 2021 року № 4442918, № 4442902 та 4442906 про зарахування коштів на відповідні рахунки на виконання умов укладеного договору від 13 липня 2021 року № Е07.00611.008318887.

З виписки по рахунку ОСОБА_1 за період з 01 січня 2000 року по 20 грудня 2023 року встановлено, що відповідачка періодично вносила кошти на погашення кредитної заборгованості, зокрема, 09 серпня 2021 року у розмірі 5 000,00 грн, 13 вересня 2021 року - 4 876,70 грн, 11 жовтня 2021 року - 4 876,70 грн, 08 листопада 2021 року - 4 876,70 грн, 30 листопада 2021 року - 4 876,70 грн, 28 грудня 2021 року - 4 876,70 грн, 02 лютого 2022 року - 4 876,70 грн, 30 травня 2022 року - 5 390,00 грн, 30 травня 2022 року - 9 800,00 грн, 04 липня 2022 року - 5 000,00 грн, 01 серпня 2022 року - 4 000,00 грн, 30 вересня 2022 року - 5 544,00 грн, 16 листопада 2022 року - 980,00 грн, 01 грудня 2022 року - 5 000,00 грн, 08 грудня 2022 року - 385,00 грн, 08 грудня 2022 року - 785,00 грн, 12 січня 2023 року - 5 000,00 грн, 30 січня 2023 року - 5 000,00 грн, 27 лютого 2023 року - 5 000,00 грн, 29 травня 2023 року - 5 000,00 грн, 30 червня 2023 року - 4 900,00 грн, 30 листопада 2023 року - 5 000,00 грн, на загальну суму - 101 044,20 грн.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості, заборгованість відповідача ОСОБА_1 за кредитним договором від 13 липня 2021 року № Е07.00611.008318887 станом на 20 грудня 2023 року загальна заборгованість становить 109 585,34 грн, з яких: заборгованість за простроченим боргом - 81 943,61 грн, прострочені відсотки - 5 540,20 грн, прострочена плата за обслуговування кредиту - 22 101,53 грн.

Відповідачка контррозрахунку заборгованості за тілом кредиту суду не надала.

Отже, заборгованість відповідачки підтверджується випискою по особовому рахунку та довідкою - розрахунком заборгованості станом на 20 грудня 2023 року.

Так, 02 листопада 2023 року позивачем на адресу відповідачки направлено вимогу про усунення порушення кредитних зобов`язань. Згідно вказаної вимоги АТ «Ідея Банк» вимагало терміново, протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дня направлення кредитором цієї вимоги виконати зобов`язання по кредитному договору, а саме достроково повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитними коштами, тобто до дня фактичного погашення всієї заборгованості за кредитом, а також суму пені, нарахованої по день повного погашення заборгованості та інші платежі за кредитним договором. Також відповідачку було повідомлено, що у випадку непогашення заборгованості за кредитним договором в тридцяти денний строк з дня направлення цієї вимоги до відповідачки будуть здійсненні заходи щодо примусового стягнення заборгованості за кредитним договором на власний вибір кредитора.

Разом з тим, ОСОБА_1 належним чином не відреагувала на вимогу та зобов`язань за вищезгаданим договором кредиту не виконала.

Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Належними доказами в розумінні статті 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

З урахуванням встановленого, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що ОСОБА_1 взяті не себе зобов`язання не виконала, у передбачений в договорі строк, кошти не повернула, внаслідок чого виникла заборгованість за основним зобов`язанням у розмірі 81 943,61 грн та відсотками у розмірі 5540,20, що підлягає стягненню з відповідача.

Разом з тим, при визначенні остаточної суми грошових коштів, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 на погашення заборгованості суд враховує таке.

Позивач також просив стягнути з відповідачки заборгованість за простроченою платою за обслуговування кредиту у розмірі 22 101,53 грн.

Оскільки відповідно до умов кредитного договору від 13 липня 2021 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі № 204/224/21, зроблено наступний правовий висновок: «10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Згідно із частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.

Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).

Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.

Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.

Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.

Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Згідно із частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19.

У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19 зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне управління кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.1 щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за управління кредиту без конкретного переліку які саме послуги надаються є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».».

В кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються позивачу та за які банком встановлена комісія за надання кредиту.

Тому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимога позивача про стягнення заборгованості за простроченою платою за обслуговування кредиту задоволенню не підлягає.

Ураховуючи, що банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору, то положення пункту 1 в частині встановлення комісії за надання кредитом у розмірі 2,69 % середньомісячно від початкової суми кредиту згідно графіку в пункті 5 починаючи з 3,6361 % в перший місяць зі зменшенням щомісячно на 0,000 % до 1,5361 % є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Тому, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що положення укладеного між сторонами кредитного договору щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів, є нікчемними.

Так, зокрема, пунктом 4.5 паспорту споживчого кредиту передбачено, що плата за обслуговування кредитної заборгованості становить 2,69 % середньомісячно від початкової суми кредиту згідно графіку в пункті 5 починаючи з 3,6361 % в перший місяць зі зменшенням щомісячно на 0,000 % до 1,5361 %, загальний розмір якої, згідно додатку № 1 до договору за весь термін кредитування становить 156 181,00 грн.

Згідно статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно абзацу 2 частини п`ятої статті 216 ЦК України суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Згідно із пунктом 5 паспорту споживчого кредиту до договору встановлено, що сума щомісячного платежу позичальника становить 4 870,00 грн та складається з платежу на погашення суми кредиту, платежу за користування кредитом та плати за обслуговування кредитом.

Загальна сума процентів за користування кредитом за весь термін кредитування становить 36 025,70 грн.

Загальний розмір плати за обслуговування кредитної заборгованості за весь термін кредитування встановлено 156 181,00 грн.

Отже, з урахуванням нікчемності умови кредитного договору про внесення плати за обслуговування кредитної заборгованості загальну вартість кредиту слід визначити у розмірі 136 025,70 грн.

Як уже було встановлено раніше, згідно з випискою по рахунку, позичальниця внесла платежі на загальну суму 101 044,20 грн. Частина вказаних грошових коштів позивачем нараховувались на стягнення заборгованості по комісії за наданим кредитом, а саме 78 942,67 грн.

Тобто, з урахуванням здійснених позичальницею платежів на загальну суму 101 044,20 грн, прострочена заборгованість за кредитним договором підлягає перерахунку.

Відповідно до статті 534 ЦК України, у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.

За наведених обставин, оскільки положення кредитного договору в частині сплати відповідачем суми комісії за надання кредиту є нікчемними, зараховані позивачем в рахунок погашення комісії за надання кредиту грошові кошти у розмірі 78 942,67 грн мають бути зараховані на погашення процентів та основної заборгованості, що відповідає положенню статті 534 ЦК України.

Оскільки, суд встановив, що розмір заборгованості ОСОБА_1 за тілом кредиту та відсотками становить 87 483,8 грн (81 943,61 грн + 5 540,20 грн), Київський апеляційний суд дійшов висновку про правильність позиції суду першої інстанції, що на користь позивача підлягає стягненню залишок заборгованості за простроченим боргом у розмірі 8 541,14 грн (87 483,81 грн - 78 942,67 грн).

Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Належними доказами в розумінні статті 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Доводи АТ «Ідея-банк» в апеляційній скарзі щодо неправильності нарахування заборгованості є безпідставними та такими, що засновується на припущеннях.

Тож, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України, як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи рішення суду без змін, не змінює розподіл судових витрат.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що вказане рішення є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 369, 374, 375, 382, 383, 384 України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Ідея Банк»- залишити без задоволення.

Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20 червня 2024 року-залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Головуючий: М.В. Мережко

Судді: Н.В. Поліщук

В.В. Соколова