ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6298/24 Справа № 209/1698/20 Суддя у 1-й інстанції - Решетник Т.О. Суддя у 2-й інстанції - Максюта Ж. І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 червня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Максюти Ж.І.

суддів - Космачевської Т.В., Халаджи О.В.

за участю секретаря - Сахарова Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 02 квітня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Треті особи - ОСОБА_3 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Аміка-Україна», про стягнення боргу, -

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2020 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи - ОСОБА_3 , ТОВ «Аміка-Україна» про стягнення боргу.

В обгрунтування позовних вимог зазначив, що ОСОБА_1 і ОСОБА_3 , які є сторонами угоди про реструктуризацію заборгованості (позики) від 01.03.2018 року, у період 2016 - 2017 р.р. отримали від нього у позику грошові кошти на загальну суму більше ніж 2 500 000 грн. у рівних частинах кожний.

Станом на 01.03.2018 року загальна сума їх боргу по поверненню йому позики склала 2 500 000 грн., в рівних частинах, тобто сума боргу кожного склала по 1 250 000 грн., що було відображено в укладеній з вказаними громадянами угоді про реструктуризацію заборгованості (позики). До цього часу ОСОБА_3 свою частину боргу погасив, а заборгованість ОСОБА_1 складає 835 грн. 00 коп. Отже, фактично в даному випадку відбулась новація боргу, шляхом укладення з громадянами ОСОБА_1 і. ОСОБА_3 зазначеної угоди про реструктуризацію заборгованості (позики) від 01.03.2018 року, за домовленістю сторін борг, що виник із інших договорів, був замінений позиковим зобов`язанням. При цьому, згідно з п.2 вказаної угоди всі розписки та договори, складені до 01.03.2018 р., вважаються втратившими силу, тому станом на цей час основним документом, який підтверджує наявність боргу відповідача є саме угода про реструктуризацію заборгованості (позики) від 01.03.2018 року. Між тим, до цього часу відповідач взяте на себе зобов`язання не виконав, грошові кошти в сумі 835 000 грн. 00 коп. не повернув, документи про часткове повернення боргу у нього відсутні, так як знаходяться у відповідача. У зв`язку з вищевикладеним, просить суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь суму боргу по поверненню позики у розмірі 835 000 грн. і судові витрати у розмірі 8350 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 02 квітня 2024 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , ТОВ «Аміка-Україна», про стягнення боргу - задоволено.

Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за угодою про реструктуризацію заборгованості (позики) від 01.03.2018 року у розмірі 835 000 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись із рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду, що мають значення для справи, на невідповідність висновків обставинам справи, на недоведеність обставин, що мають значення для справи, на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обгрунтування апеляційної скарги звертає увагу на те, що договори про надання поворотної фінансової допомоги укладалися юридичною особою ТОВ "Аміка Україна", яка є самостійним суб`єктом господарської діяльності та відповідає за своїми зобов`язаннями.

Крім того, заборгованість ТОВ "Аміка Україна" нічим не встановлена, акт звірки не складався.

Також, вважає, що договір поруки є зобов`язальним договором, а лише договором, який забезпечує виконання зобов`язань. Тому, забезпечувальний договір не може бути трансформований у позичкове зобов`язання не тільки через відсутність у ньому первинного зобов`язання, але і через відсутність суб`єктної спорідненості.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 посилається на те, що вона є безпідставною та необґрунтованою, а тому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Вислухавши думку учасників справи, які з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Згідно з частинами першою, третьою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині шостій статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Судом встановлено, що 01 березня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ОСОБА_1 була укладена угода про реструктуризацію заборгованості (позики). Вказана угода була укладена в письмовому вигляді та особисто підписана сторонами угоди (а.с. 4).

Згідно п. 1 Угоди, на 01.03.2018 року залишається невиплаченою кредитору загальна заборгованість дебіторів із позики грошових коштів у розмірі 2 500 000 грн., у рівних частках по 1 250 000 грн. кожним із дебіторів. Зазначена сума коштів була отримана дебіторами від кредитора до укладання цієї угоди.

Згідно п. 2 Угоди, всі розписки та договори поруки, а також договори позик за пов`язаними юридичними особами, складені до 01.03.2018 року, вважати такими, що втратили чинність.

Згідно п. 4 Угоди, забезпеченням гарантії повернення боргу є товарно-матеріальні цінності, передані кредитору, згідно з актом приймання-передачі наведеним у додатку № 1 до цієї угоди. Цей товар отримано кредитором на відповідальне зберігання дебіторів.

Згідно п. 5 Угоди, дебітори зобов`язуються погасити частину зазначеного вище боргу на суму 2 000 000 грн. до 31.12.2018 р., перш за все, за рахунок реалізації товарно-матеріальних цінностей, що перебувають на відповідальному зберіганні у кредитора.

Згідно п. 6 Угоди, дебітори зобов`язуються погасити іншу частину боргу на суму 500 000 грн. до 31.12.2019 р.

Згідно п. 8 Угоди, протягом терміну дії цієї угоди (до 31.12.2019 р.) кредитор зобов`язується не подавати позовні заяви до суду на стягнення заборгованості.

На підтвердження отримання зазначених коштів ОСОБА_1 написав розписку від 30.05.2017 року, в якій йдеться про отримання ним від позикодавця ОСОБА_2 грошових коштів в розмірі 250 000 грн., яку зобов`язався повернути до 30.09.2017 року (а.с. 14).

Відповідно до копії розписки від 21.07.2017 року ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 570 000 грн., яку зобов`язався повернути до 31.12.2017 року (а.с. 96).

Відповідно до копії розписки від 21.07.2017 року ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 571 000 грн., яку зобов`язався повернути до 31.12.2017 року (а.с.97).

Відповідно до копії розписки від 30.05.2017 року ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 250 000 грн., яку зобов`язався повернути до 30.09.2017 року (а.с.98).

19 квітня 2017 року між ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Аміка України», в особі директора ОСОБА_4 було укладено договір № 19 про надання поворотної фінансової допомоги, який був погоджений із засновниками ТОВ: ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (а.с. 99-100), згідно якого позикодавець надав підприємству поворотну фінансову допомогу частинами в національній валюті України в межах суми 400 000,00 гривень, без ПДВ, на безоплатній основі, тобто плата за користування грошовими коштами не стягується, на строк до 31 грудня 2017 року. Перша частина поворотної фінансової допомоги надається позикодавцем впродовж 5 робочих днів з дати підписання даного договору (п.п. 2.1., 2.2., 2.4. договору).

Згідно копії квитанції про оплату № 6983413 від 19.04.2017 року ОСОБА_2 перерахував ТОВ «Аміка України» 300 000,00 гривень (а.с. 107).

Відповідно до протоколу № 04/17-01 загальних зборів учасників ТОВ «Аміка України» від 19 квітня 2017 року (а.с. 104) було вирішено укласти з ОСОБА_2 договори про надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги в межах суми 700 000 гривень та укласти з ОСОБА_2 договір застави на суму не більше ніж 1 000 000 гривень у забезпечення виконання зобов`язань за договором про надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги.

03 липня 2017 року між ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Аміка України», в особі директора ОСОБА_4 було укладено договір № 307 про надання поворотної фінансової допомоги, який був погоджений із засновниками ТОВ: ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (а.с. 101-103), згідно якого позикодавець надав підприємству поворотну фінансову допомогу частинами в національній валюті України в межах суми 200 000,00 гривень, без ПДВ, на безоплатній основі, тобто плата за користування грошовими коштами не стягується, на строк до 31 грудня 2017 року. Перша частина поворотної фінансової допомоги надається позикодавцем впродовж 5 робочих днів з дати підписання даного договору (п.п. 2.1., 2.2., 2.4. договору).

Згідно копії квитанції про оплату № 7620048 від 03.07.2017 року ОСОБА_2 перерахував ТОВ «Аміка України» 160 000,00 гривень (а.с. 108).

Згідно копії квитанції про оплату № 7636267 від 05.07.2017 року ОСОБА_2 перерахував ТОВ «Аміка України» 10 100,00 гривень (а.с. 109).

Окрім того, 03 липня 2017 року між кредитором ОСОБА_2 та поручителем ОСОБА_1 було укладено договір поруки, згідно якого поручитель зобов`язується відповідати перед кредитором за виконання всіх зобов`язань ТОВ «Аміка України», що виникли з Договір № 19 про надання поворотної фінансової допомоги від 19.04.2017 р., та №307 про надання поворотної фінансової допомоги від 03.07.2017 р., які були укладені між кредитором та боржником (а.с. 105).

03 липня 2017 року між кредитором ОСОБА_2 та поручителем ОСОБА_3 було укладено договір поруки, згідно якого поручитель зобов`язується відповідати перед кредитором за виконання всіх зобов`язань ТОВ «Аміка України», що виникли з Договір № 19 про надання поворотної фінансової допомоги від 19.04.2017 р., та №307 про надання поворотної фінансової допомоги від 03.07.2017 р., які були укладені між кредитором та боржником (а.с. 106).

З матеріалів справи встановлено, що після укладення Угоди про реструктуризацію заборгованості (позики) від 01.03.2018 року ОСОБА_3 свою частину боргу перед ОСОБА_2 погасив, а ОСОБА_1 свою частину боргу перед позивачем не погасив, та має заборгованість в розмірі 835 000,00 гривень.

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від відповідача виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦПК України.

Згідно з п.1 ч.2 ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 1 ст.1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Відповідно до ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постановах від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц, від 23 жовтня 2019 року у справі №723/304/16-ц (провадження №14-360цс19), та постановах Верховного Суду від 11 квітня 2023 року у справі №456/1375/20, від 16 серпня 2021 року у справі №640/14934/19, розглядаючи позов, суд з метою правильного застосування ст.ст.1046, 1047 ЦК України повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що між сторонами у належній формі укладено угоду про реструктуризацію заборгованості (позики) від 01 березня 2018 року, проте ОСОБА_1 порушив свої зобов`язання щодо своєчасного повернення грошових коштів, вчинена сторонами письмова форма договору та розписки не лише є доказом факту укладення договорів, а й факту передачі грошової суми позичальнику. Своїм підписом відповідач засвідчив, що його волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає його внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін.

Доказів на спростування вказаних обставин відповідачем не надано.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення суду першої інстанції та спростовуються у повному обсязі доказами, які містяться в матеріалах справи. а тому підстав для їх задоволення немає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене судове рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки, апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 02 квітня 2024 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: