Справа № 183/4434/24
№ 2/183/2614/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 червня 2024 року м. Новомосковськ

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Парфьонова Д. О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про:

- стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 16 307,50 гривень, за минулий час,

В С Т А Н О В И В:

02 травня 2024 року позивач звернувся до суду з цим позовом, який в подальшому уточнив.

В обґрунтування позову вказав, що 07 червня 2008 року між ним та відповідачем укладено шлюб, про що Індустріальним відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області зроблено відповідний актовий запис № 239. 08 червня 2023 року шлюб між сторонами розірваний на підставі рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області у цивільній справі № 183/5365/23. Від шлюбу у сторін народилось троє дітей: донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Позивач зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_4 старша донька ОСОБА_3 , 2008 року народження, досягла віку 14 років, а отже вона з цього часу має право визначитися, з ким із батьків вона буде проживати. 01 червня 2023 року за особистим рішенням ОСОБА_3 , дитина обрала місце проживання разом з позивачем, переїхала до нього та 03 серпня 2023 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно, з 01 червня 2023 року і до тепер ОСОБА_3 знаходиться на повному утриманні позивача та під його піклуванням.

Позивач указує, що на даний момент відповідачка ухиляється від свого обов`язку з утримання дитини, у добровільному порядку це робити відмовляється, внаслідок чого позивач вимушений звернутися до суду з цією заявою. Позивач неодноразово звертався до відповідачки з пропозиціями щодо виконання нею свого обов`язку з утримання їх спільної дитини добровільно, але звернення залишилися без уваги. Зокрема, у 2023 році, після переїзду доньки до позивача, він неодноразово телефонував відповідачці, писав у месенджерах і нагадував про її обов`язок з утримання дитини, але нагадування було проігноровано. Окрім того, 23 лютого та 19 березня 2024 року позивач навіть писав їй листи з вищевказаними проханнями, але їх теж було проігноровано.

Таким чином, позивач зазначає, що сума стягнення аліментів з 01 червня 2023 року по 01 травня 2024 року становить 16 307,50 грн.

Постановленою суддею ухвалою від 06 травня 2024 року позовну заяву залишено без руху.

Постановленою суддею ухвалою від 21 травня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрите провадження у цивільній справі, призначено розглядати справу за правилами спрощеного провадження без повідомлення сторін. Встановлено відповідачеві строк для подання відзиву на позов.

28 травня 2024 року до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, поданий 27 травня 2024 року. У відзиві відповідач просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі вказавши, що від шлюбу з позивачем вони мають трьох неповнолітніх дітей: доньку ОСОБА_3 , доньку ОСОБА_4 , сина ОСОБА_5 . Після розірвання шлюбу, через деякий час, а саме в серпні 2023 року старша донька ОСОБА_3 стала проживати разом з батьком, з урахуванням того, що після розірвання шлюбу батько хвилюється за мобілізацію та прикривається дитиною, а молодша донька ОСОБА_4 та син ОСОБА_5 залишились проживати разом з відповідачем. За судовим наказом Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області № 183/4614/24 від 14 травня 2024 року з відповідача на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від заробітку (доходу) відповідача, але не менше ніж 50 відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, але не більше десяти розмірів прожиткового мінімуму щомісяця, починаючи з 07 травня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття. За судовим наказом Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області № 183/3279/24 від 29 квітня 2024 року з ОСОБА_1 на користь відповідача стягнуто аліменти на утримання двох дітей: доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/3 частини від заробітку (доходу) відповідача, але не менше ніж 50 відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісяця, починаючи з 05 квітня 2024 року і до досягнення дітьми повноліття.

Зазначає, що 04 квітня 2024 року засобами поштового зв`язку відповідач вперше отримала пропозицію ОСОБА_1 щодо вирішення питання заборгованості зі сплати аліментів на ОСОБА_3 , у якій позивач запропонував відповідачці передати йому право власності на один із об`єктів їх спільної нерухомості або його частки, або сплатити борг у невизначеному розмірі на його банківський рахунок. До цього часу жодної вимоги щодо сплати аліментів на старшу доньку відповідачці не надходило, грошові кошти, за можливості, передавались відповідачкою дитині при особистих зустрічах. Ураховуючи матеріальний стан батька дітей в середньому 60 000,00 грн в місяць, або й більше, та відповідача 10 000,00 грн в місяць, а також ураховуючи, що після припинення шлюбних відносин ОСОБА_1 забрав із сейфу всі накопичення, залишивши відповідачці 1 000,00 грн на дрібні витрати з двома малолітніми дітьми, відповідачка думала що ОСОБА_1 взагалі не буде звертатись до неї з вимогами про стягнення аліментів на старшу дитину.

Зазначає, що вказана вище пропозиція від 04 квітня 2024 року змусила її звернутись до суду з позовом про поділ майна подружжя 23 квітня 2024 року через постійний тиск зі сторони позивача через його позицію щодо відмови від частки в трикімнатній квартирі в м. Новомосковську і двох транспортних засобів: автомобіля FORD EDGE, 2017 року випуску, мотоцикла YAMAHA XVS 950CU, 2014 року випуску та залишення відповідачки з двома дітьми лише з однією машиною MAZDA 3, 2014 року випуску.

Таким чином, відповідачка зазначає, що враховуючи те, що вперше ОСОБА_1 звернувся до неї з питанням про стягнення аліментів на доньку ОСОБА_3 лише 04 квітня 2024 року з визначенням дати надання відповіді 15 квітня 2024 року, а з 07 травня 2024 року з відповідачки вже стягуються аліменти на утримання дитини за судовим наказом № 183/4614/24, та враховуючи, що ОСОБА_1 достовірно відомо місце проживання та дохід відповідачки, яке не змінювалося, відповідачка просить відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

31 травня 2024 року позивачем подано до суду відповідь на відзив, у якому він указав, що припущення щодо мобілізації та знаходження у суді деяких цивільних справ про майно ніяким чином не стосуються предмету спору, відзив на позовну заяву не відповідає вимогам його оформлення, передбаченим ст. 178 ЦПК України. Пропозиції щодо питання зі сплати боргу аліментів відповідачці надходили від позивача два рази: 22 лютого 2024 року (отримана 28 лютого 2024 року) та 29 березня 2024 року (отримана 04 квітня 2024 року), також відповідачка отримувала повідомлення у Вайбері 05 квітня 2024 року, докази цього подані разом з позовною заявою. Також, позивач зазначив, що відповідачка не надала докази, які б підтверджували дохід та майновий стан сторін.

Заперечення на відповідь на відзив станом на дату розгляду справи до суду не надходили.

Суд, дослідивши надані докази у їх сукупності, встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами.

Відповідно до частин 4, 5 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Так, постановленим Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області рішенням від 08 червня 2023 року у цивільній справі № 183/5365/23, яке набрало законної сили 11 липня 2023 року, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_6 про розірвання шлюбу задоволено повністю. Розірвано шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстрований Індустріальним відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис №239. Після розірвання шлюбу ОСОБА_6 відновлено дошлюбне прізвище « ОСОБА_7 ». Указаним рішенням установлено, що сторони з 07 червня 2008 року перебувають у шлюбі, який зареєстрований Індустріальним відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис №239 (а.с.8). Від шлюбу мають трьох неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 /а.с.10/.

Згідно з судовим наказом, ухваленим Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області від 14 травня 2024 року у цивільній справі № 183/4614/24, який набрав законної сили 14 травня 2024 року, стягнуто з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 аліменти на утримання: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частини від заробітку (доходу) відповідача, але не менше ніж 50 відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, але не більше десяти розмірів прожиткового мінімуму щомісяця, починаючи з 07 травня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття.

Факт наявності у сторін неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , також підтверджується належним чином засвідченою копією свідоцтва про народження, серії НОМЕР_3 /а.с.20/.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Сторонами визнано, що дитина ОСОБА_3 з серпня 2023 року зареєстрована та проживає разом з позивачем за адресою: АДРЕСА_1 . Вказане також підтверджується належним чином засвідченим копіями витягів з реєстру територіальної громади /а.с.6, 9/.

Позиція сторін підтверджує наявність спору між позивачем та відповідачем з приводу стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини за минулий час за період з 01 червня 2023 року до 01 травня 2024 року.

Вирішуючи позовні вимоги, суд виходить з такого.

У частині першій статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Частинами першою та другою статті 27 Конвенції встановлено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Так, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідачки аліментів на утримання неповнолітньої дитини за минулий час. У позовній заяві вказує, що він звертався до відповідачки з пропозиціями щодо виконання нею свого обов`язку з утримання їх спільної дитини ОСОБА_3 добровільно, зокрема, у 2023 році, після переїзду доньки до позивача. Окрім того, 23 лютого та 19 березня 2024 року позивач надсилав листи відповідачці з вищевказаними проханнями. Таким чином, позивач зазначає, що сума стягнення аліментів з 01 червня 2023 року по 01 травня 2024 року становить 16 307,50 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 191 СК України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.

Аналіз наведеної норми закону дає підстави для висновку, що для стягнення аліментів за минулий час позивач повинен довести: (а) вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача; (б) ухилення відповідача від надання утримання дитині.

Вказаних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 18 травня 2020 року (справа № 215/5867/17).

Одночасно у постанові від 09 квітня 2020 року (справа № 199/3429/18) Верховний Суд зазначив, що присудження аліментів за минулий час є правом, а не обов`язком суду.

Ухилення від сплати аліментів може виражатися у тому, що зобов`язана особа ухилялась від укладення договору про сплату аліментів на утримання дитини, приховувала своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи), не реагувала на направлені їй листи, та інші подібні дії.

Обов`язковою умовою присудження аліментів за минулий час є доведеність саме позивачем вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача, та неможливість їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати.

За загальним правилом, визначеним СК України, та судовою практикою, вважається недоцільним обтяжувати відповідача виплатами за минулий період, якщо позивач не вжив заходів щодо одержання аліментів (у тому числі не подав позов про стягнення аліментів, залишив його без розгляду) з особистих мотивів.

Вимоги позивача про стягнення аліментів за минулий час мають бути підтверджені офіційними зверненнями стягувача до платника аліментів, за відсутності таких доказів вимоги є необґрунтованими й задоволенню не підлягають.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1, ч. 5, ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 ЦПК України установлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. 1, ч. 2, ч. 3 статті 89 ЦПК України, яка регламентує оцінку доказів, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Звернувшись з позовом та долучивши до нього відповідні докази позивач реалізував своє право на доказування.

Так на підтвердження своєї позиції щодо звернення до відповідача позивачем долучено до позову копії пропозицій щодо вирішення питання заборгованості зі сплати аліментів на ОСОБА_3 та щодо досудового вирішення питань поділу сумісного набутого майна у добровільному порядку /а.с.11, 23/. Також долучено копії квитанцій АТ «Укрпошта» разом з копіями описів вкладень /а.с.12, 24/, з яких убачається, що позивачем відповідачці направлено пропозицію щодо вирішення питання заборгованості зі сплати аліментів на ОСОБА_3 лише 29 березня 2024 року /а.с.13/. Вказана обставина щодо отримання пропозиції від 29 березня 2024 року 04 квітня 2024 року /а.с.12/ визнається відповідачем у відзиві на позовну заяву.

Водночас, судом не може бути прийнято, як належний доказ на підтвердження офіційного звернення стягувача до платника аліментів подані позивачем докази направлення пропозиції від 23 лютого 2024 року опис-вкладення та квитанцію АТ «Укрпошта» до поштового відправлення 345 та рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення /а.с.24, зворот/, оскільки в описі вкладенні, долученому до виправленої позовної заяви про направлення пропозиції /а.с.23/ вказано про направлення: «Пропозиція щодо досудового вирішення питання сумісно набутого майна у добровільному порядку та інших» /а.с.24/. Таким чином факт отримання відповідачем пропозиції від 08 березня 2024 року, з огляду на її зміст, не можна вважати зверненням стягувача до платника аліментів за сплатою аліментів на утримання доньки, а фактичною вимогою про поділ майна подружжя.

Також, позивач у позовній заяві, на підтвердження вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідачки, посилається на те, що він писав у месенджерах відповідачці і нагадував про її обов`язок з утримання дитини, про що позивачем до позовної заяви долучено скріншоти листування у додатку «Вайбер».

Однак, наявні в матеріалах справи скріншоти листування в додатку «Вайбер» хоча і містять повідомлення щодо необхідності надання матеріальної допомоги на утримання доньки, в той же час не містять жодних відомостей щодо особи відправника відповідних повідомлень, установивши яких можливо було б встановити, чи є вказані особи сторонами у цій справі.

Крім того, суд зауважує, що відповідні паперові відтворення електронної інформації не можуть слугувати належними та допустимими доказами, з огляду на те, що роздруківка електронного листування не може вважатись електронним документом (копією електронного документа) в розумінні положень частини першої статті 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», тобто не може вважатися доказом, бо не містить електронного підпису, який є обов`язковим реквізитом електронного документа, оскільки у такому разі неможливо ідентифікувати відправника повідомлення і зміст такого документа не захищений від внесення правок і викривлення.

Аналогічні правові позиції викладені в постановах Верховного Суду від 11 червня 2019 року у справі № 904/2882/18, від 24 вересня 2019 року у справі № 922/1151/18, від 28 грудня 2019 року у справі № 922/788/19, від 16 березня 2020 року у справі № 910/1162/19).

Також, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21 червня 2023 року у справі № 916/3027/21 наголосила на тому, що слід враховувати, що суд може розглядати електронне листування між особами у месенджері (як і будь-яке інше листування), як доказ у справі лише в тому випадку, якщо воно дає можливість суду встановити авторів цього листування та його зміст. Відповідні висновки щодо належності та допустимості таких доказів, а також обсяг обставин, які можливо встановити за їх допомогою, суд робить у кожному конкретному випадку, із врахуванням всіх обставин справи за своїм внутрішнім переконанням.

Ураховуючи викладене вище, суд не може прийняти до уваги надані позивачем роздруківки скріншотів переписки у месенджері в якості належного та допустимого доказу, у розумінні приписів статей 77,78 ЦПК України. Інших доказів, на підтвердження вказаних у позові обставин позивачем не надано, клопотання про витребування таких доказів не заявлено.

Більш того, згоди іншого користувача на розкриття особистого листування вказаний доказ не містить.

За таких обставин позивачем не доведено звернення до відповідача щодо стягнення аліментів за період з 01 червня 2023 року по 04 квітня 2024 року.

Вирішуючи питання про стягнення аліментів за період з 04 квітня 2024 року по 01 травня 2024 року, суд зазначає, що статтею 181 СК України визначено способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину, в частині першою якої визначено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі (ч. 2 ст. 181 СК України). У разі виїзду одного з батьків за кордон на постійне проживання у державу, з якою Україна не має договору про надання правової допомоги, аліменти стягуються в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. 4 ст. 181 СК України). Також, один із батьків може подати заяву за місцем роботи, місцем виплати пенсії, стипендії про відрахування аліментів на дитину з його заробітної плати, пенсії, стипендії у розмірі та на строк, які визначені у цій заяві (ч. 1 ст. 187 СК України). Батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати (ч. 1 ст. 189 СК України).

Суд зазначає, що наявність судового наказу від 14 травня 2024 року, яким з відповідача стягнуто аліменти з 07 травня 2024 року, невеликий період між досудовим зверненням позивача до відповідача (04 квітня 2024 року) до моменту пред`явлення заяви про видачу судового наказу (07 травня 2024 року), відсутність в матеріалах справи письмових, нотаріально посвідчених домовленостей сторін щодо порядку виховання дітей та способу участі у їх вихованні та утриманні, заяви, поданої за місцем роботи відповідача в порядку ч. 1 ст. 187 СК України, не надають суду підстави вважати, що між сторонами, з урахуванням наявності трьох спільних дітей, двоє з яких проживають з відповідачем, а одна з відповідачем, узгоджена домовленість щодо розміру та прядку сплати аліментів у грошовій формі на утримання ОСОБА_3 та що відповідачка свідомо ухилялася від сплати таких аліментів у вказаний період. Інших же доказів ухилення відповідачки від обов`язку, встановленого ст. 180 СК України позивачем до позову не додано.

Отже, у судовому засіданні не встановлено та не надано суду належних і допустимих доказів того, що позивач вживав до 04 квітня 2024 року належних заходів щодо одержання аліментів з відповідачки, та не надано доказів ухилення відповідачки від сплати аліментів у розумінні ч. 2 ст. 191 СК України у періоди часу з 01 червня 2023 року по 01 травня 2024 року.

Таким чином, оцінюючи досліджені судом докази та встановлені в ході розгляду справи обставини, в їх сукупності, суд не вбачає визначених законом підстав для стягнення з відповідачки аліментів за минулий період у зв`язку з недоведеністю вимог у цій частині, а тому у задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити.

Інші доводи та аргументи сторін, викладені у заявах по суті справи, з огляду на відсутність доказів на їх підтвердження, як самі по собі так і у сукупності з іншими не можуть бути підставою для задоволення чи відмови в задоволенні позову, а тому не приймаються судом до уваги та не досліджуються.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, з урахуванням положень ст. 141 ЦПК України, оскільки суд прийшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, а позивач звільнений від сплати судового збору, судові витрати слід віднести за рахунок держави.

На підстави викладеного, керуючись ст. 12, 81, 141, 247, 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення в повному обсязі складене та підписане 11 червня 2024 року.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ; РНОКПП НОМЕР_2 ; зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ;

відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ; РНОКПП НОМЕР_1 ; зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Суддя Д. О. Парфьонов