ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/818/1616/24 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: купівлі-продажу
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2024 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Бурлака І.В., Мальованого Ю.М.,

за участю секретаря судового засідання Зінченко М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Беркута Наталії Михайлівни на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 лютого 2024 року, по справі № 638/13269/15-ц, за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна з незаконного володіння,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 11.08.2015 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4 , третя особа ОСОБА_3 про визнання договору купівлі продажу недійсним.

ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 19.03.2018 подали уточнення позовної заяви - до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , в якій просили:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу 18/100 частин квартири АДРЕСА_1 укладеного 24.09.1996 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , зареєстрованого за номером 944, посвідченого приватним нотаріусом Харківського державного нотаріального округу Білоус О.М.;

- витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_5 та ОСОБА_6 18/100 частини квартири АДРЕСА_1 , передавши її у володіння ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_9 .

В обґрунтування заявлених вимог зазначено, що в 1996 ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 безоплатно приватизували 18/100 частин квартири АДРЕСА_1 .

Згідно з розпорядженням органу приватизації, а саме Харківського міського центру приватизації державного житлового фонду ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 було надано Свідоцтво про право власності на 18/100 частин квартири АДРЕСА_1 від 10 січня 1996 року №1-96-72634 112, зареєстроване у Харківському МБТІ 10.01.1996 року за №11-1-17688, чим саме було реалізовано право вищезазначених громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі та збереження житла, в якому постійно проживали.

У 1996 році родина знаходилась в скрутному становищі та потребувала фінансової підтримки, тому мати позивачів - ОСОБА_3 прийняла рішення звернутись до спеціальної організації, яка б могла надати фінансову допомогу у вигляді грошового займу на умовах повернення у визначений строк.

ОСОБА_3 звернулась до ОСОБА_8 (знайомство з яким відбулось за рекомендацією невідомої громадянки, яка працювала в сфері реклами) з метою займу коштів. Вказаний чоловік завірив ОСОБА_3 в можливості надання їй грошових коштів в розмірі 5600 гривень 00 копійок, та забезпечити реалізацію оформлення вказаної позички у нотаріуса. Додаткових умов він їй не називав.

Згодом ОСОБА_8 вказав день та час проведення угоди, а також адресу знаходження нотаріуса, для нотаріального оформлення угоди, офіс приватного нотаріуса Білоус О.М., який знаходився в АДРЕСА_2 .

Так, 24 вересня 1996 року приватним нотаріусом Харківського державного нотаріального округу Білоус О.М. було зареєстровано за №944 договір між ОСОБА_3 , ОСОБА_10 , ОСОБА_7 з однієї сторони та ОСОБА_8 , текст якого позивач не читали, адже на той час враховуючи їх вік фізично не могли усвідомлювати та розуміти значення своїх дій.

Згідно укладеного правочину ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 продали, а ОСОБА_8 купив 18/100 частин квартири АДРЕСА_1 .

Під час укладання угоди нотаріус порушив чинне законодавство, знехтувавши низку норм ЦК УРСР, Кодексу про шлюб та сім`ю України, ЗУ "Про власність" від 1991 року, ЗУ "Про нотаріат", конвенцію "Про права дитини" ратифікованого Постановою ВР №789-12 від 27.02.1991 р., ЗУ "Про органи і служби у справах дітей та спеціальні установи для дітей" від 24.01.1995 р., та інші.

ОСОБА_11 вважала, що укладає договір позики, бо так домовлялась остання з ОСОБА_8 , а документи на квартиру вона залишає у нотаріуса до моменту повернення займу. Нотаріус лише підкріпив впевненість ОСОБА_3 , зазначивши, що як тільки кошти остання поверне ОСОБА_12 , документи на квартиру будуть також повернуті.

Сам ОСОБА_8 в подальшому погрожував сім`ї позивачів, до моменту його смерті. І тільки після цього виникла можливість захисту своїх прав і матір`ю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було подано заяву до Дзержинського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області (копія знаходиться в матеріалах справи).

ОСОБА_3 помилялася щодо наслідків оскаржуваного договору купівлі - продажу, вважала, що укладає договір про отримання коштів у борг.

На момент вчинення вищезазначеної угоди дітям ОСОБА_3 , як стороні за договором ОСОБА_2 було 7 років, а ОСОБА_7 , яка також виступала в договорі, як продавець на той час виповнилося 16 років.

Як вбачається з договору купівлі - продажу від 24.09.1996, в порушення нормативних актів від імені дітей ОСОБА_3 , які на час укладення правочину були неповнолітні, а ОСОБА_2 не досяг 15 років, діяли вони особисто. Ані матір ОСОБА_3 , ані батько ОСОБА_13 , не вчиняли спірного правочину за семирічного сина ОСОБА_2 , як і не надавали згоди на посвідчення договору купівлі-продажу квартири в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_14 .

Отже, відчуження частки квартири за спірним договором купівлі-продажу відбулось без належної згоди батьків неповнолітніх дітей і органу опіки та піклування.

Вважають, що умови договору про відчуження 18/100 частки, що належали на праві спільної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , суперечать їх правам та інтересам, оскільки в результаті останні (в минулому діти) були позбавлені права на житло, адже спірну квартиру вони отримали шляхом реалізації права на приватизацію житла.

Згідно роз`яснення п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» стаття 48 ЦК застосовується при порушенні встановленого порядку вчинення громадянами і організаціями дій, спрямованих на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав і обов`язків, при ущемленні угодою особистих або майнових прав неповнолітніх дітей, а також в інших випадках їх невідповідності вимогам чинного законодавства, якщо для них не встановлені особливі правила визнання угод недійсними (статті 45-47, 49-58 ЦК).

Отже, договір купівлі - продажу від 24.09.1996 за № 944, укладений між ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_15 та ОСОБА_8 є недійсний з підстав передбачених ст. ст. 51, 53, 56 ЦК України.

З дня укладання договору купівлі - продажу від 24.09.1996, позивачі продовжували жити в квартирі АДРЕСА_1 , виконували обов`язки власників квартири, протягом усіх 19 років сплачувала комунальні послуги та квартирну плату. Квитанції про сплату цих послуг заповнювалися на їх ім`я. Жодного договору з новим власником квартири укладено не було.

ОСОБА_8 ніколи до спірної квартири як до своєї не відносився, йому було відомо, що в квартирі проживає і зареєстрована родина Родзевських, він ніколи не цікавився щодо оплати комунальних послуг, укладення договорів на утримання квартири та іншими питаннями щодо підтримання власності у належному стані. Тобто, на виконання правочину купівлі-продажу майно до нового власника не переходило і не передавалося. Так, дійсно, договір купівлі-продажу було посвідчено нотаріально та зареєстровано у Державному реєстрі прав власності на ім`я ОСОБА_8 , але в реальності ця квартира не знаходилась у володінні останнього і він ніколи не відносився до неї як до своєї власності.

ОСОБА_3 не бажала продавати спільну квартиру, фактично вважала, що уклала договір займу.

Розуміючі протиправність правочину купівлі-продажу житла, вчиненого ОСОБА_3 під впливом помилки, неповнолітніми без згоди батьків та органу опіки, ОСОБА_12 , дочекавшись повноліття ОСОБА_2 , 04.06.2007 року звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом про визнання за ним права власності на 18/100 часток квартири АДРЕСА_1 . У вказаній позовній заяві ОСОБА_12 підтверджує факт того, що з моменту укладення спірного правочину, кожен з його сторін продовжував проживати за своєю адресою. При цьому, обґрунтовує позов тим, що сторони забажали повернути угоду в первісний стан, однак зробити це не можуть, бо втратили оригінал договору.

Як пояснив при зустрічі в суді ОСОБА_12 родині Родзевських, нотаріусом помилково було зареєстровано не договір займу, а договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , та він бажає повернути назад Родзевським право власності на квартиру шляхом укладення договору купівлі- продажу спірної нерухомості, але у зв`язку із втратою ним свого екземпляра договору це вчинити не надається за можливим без реєстрації за ним права власності за рішенням суду. ОСОБА_3 та її діти повірили ОСОБА_12 та в суді по справі № 2-5433/2007 визнали позовні вимоги ОСОБА_12 , тому позов було задоволено.

Після постановления судом рішення від 30.08.2007 року по справі № 2- 5433/2007 на підставі якого ОСОБА_12 зареєстрував своє право власності на 18/100 квартири АДРЕСА_1 через три роки 02.02.2010 року. Окрім цього, ніяких дій не послідувало, родина Родзевських як мешкала в спірній квартирі, так і продовжувала мешкати. На прохання ОСОБА_3 довести обіцяне до результату щодо повернення права власності на квартиру її родини, останній спочатку пояснював, що йому ніколи цим займатися, а потім почав погрожувати фізичною розправою.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 із заявою про прийняття спадщини після смерті останнього до Шостої Харківської державної нотаріальної контори звернулась донька померлого - ОСОБА_4 , яка 16.01.2014 року за реєстровим № 1-39 отримала свідоцтво про право на спадщину на квартиру АДРЕСА_1 .

Відразу (протягом місяця) після отримання свідоцтва на спадщину щодо спірної квартири, а саме 21.02.2014 року ОСОБА_4 звернулась до Дзержинського районного суду м. Харкова із позовом про виселення та зняття з реєстрації родини Роздевських з квартири АДРЕСА_1 . 13.10.2014 року за вказаним позовом у справі № 63 8/2707/14-ц було винесено заочне рішення. На підставі вказаного заочного рішення в 2015 році родину Родзевських примусово виселено із єдиного житла.

Отже, після вчинення оспорюваного правочину купівлі-продажу спірної квартири ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_16 продовжували там проживати майже 20 років, тому були впевнені, що їх право власності є непорушне.

Після того, як позивачів було примусово позбавлено єдиного житла, їх права були порушені, тому вони відразу (11.08.2015 року) звернулись до суду із позовом про визнання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 недійсним.

На даний час, випадково, шляхом аналітичного дослідження інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з`ясувалось, що 23.10.2015 року 18/100 спірної квартири, які були зареєстровані на підставі свідоцтва про спадщину за № 01, вибули із власності ОСОБА_4 шляхом укладання двох договорів міни. Так, згідно договору міни № 3073 від 23.10.2015 року, засвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бервено Н.І. ОСОБА_4 обміняла 4/100 частини квартири АДРЕСА_1 у ОСОБА_5 на побутову техніку з доплатою. Відповідно до договору міни № 3069 від 23.10.2015 року, засвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бервено Н.І. ОСОБА_4 обміняла 14/100 частини квартири АДРЕСА_1 у ОСОБА_6 на побутову техніку з доплатою.

На час укладення спірного договору купівлі-продажу квартири час переходу права власності було визначено моментом отримання речі (ст.128 ЦК УРСР), отже в даному випадку фактично права власності так і не перейшло до ОСОБА_12 , оскільки після підписання оскаржуваного правочину родина Родзевських мешкали там 19 років. Разом із тим договір купівлі-продажу є вочевидь протиправним та на підставі ст.ст. 51, 53, 56 ЦК УРСР має бути визнаний судом недійсним, а всі інші відчужувачі діяли під впливом помилки щодо правових підстав на отримання свідоцтва на спадщину та наступних договорів міни по відчуженню спірної квартири.

Отже, належним способом захисту порушеного права власності позивачів є витребування майна від нинішніх його володільців ОСОБА_5 та ОСОБА_6 шляхом пред`явлення віндикаційного позову.

Виходячи із викладених вище обставин, а також те, що позивачів поза їх волею було позбавлено права власності на належну їм частину квартири, позивачі відповідно до положень ч. 1 ст. 388 ЦК України просили про витребування зазначеного майна на їх користь у ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

На підставі вищевикладеного, вважають, що договір купівлі-продажу нерухомого майна - 18/100 частин квартири АДРЕСА_1 , укладений 24.09.1996 року, - підлягає визнанню недійсним, на підставі ст.ст.51, 53, 56 ЦК УРСР.

Відповідно до ст. 388 ЦК України 2004р., слід витребування із чужого незаконного володіння ОСОБА_5 та ОСОБА_6 18/100 частини квартири АДРЕСА_1 , передавши її у володіння позивачів.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 лютого 2024 року у задоволенні позову відмовлено, за недоведеністю заявлених підстав та внаслідок спливу позовної давності.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 адвокат Беркута Н.М., посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення скасувати, новим рішенням задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Дзержинський районний суд м. Харкова в порушення ст.ст. 2, 89 263-265 ЦПК України порушив завдання та основні принципи цивільного судочинства, не надано оцінку зібраним у справі доказам як в цілому, так і кожному доказу, а також взаємозв`язку один з одним, справу розглянуто однобічно виключно та поза розумними строками.

Суд аргументував своє рішення тим, що права позивачів не порушені, посилаючись на справу № 2-5433/07 за позовною заявою ОСОБА_8 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання права власності на 18/100 частини квартири АДРЕСА_1 . Разом із тим, суд не звернув увагу на ту обставину, що матеріали цієї справи, які досліджувались судом, навпаки у взаємозв`язку з іншими доказами свідчать про те, що спірний договір купівлі-продажу є протиправним: - законних підстави для звернення із позовом про визнання права власності на 18/100 частини квартири АДРЕСА_1 не існувало, оскільки оригінал договору був в наявності (оригінал наявний в матеріалах цієї справи); - позов подано ОСОБА_8 після того, як діти досягли повнолітнього віку; - зі справи № 2-5433/07 вбачається, що право власності не вибуло у його власників (родини Родзевських), оскільки спірний договір не було реалізовано, родина продовжувала проживати в своєму житлі багато років; - матеріали справи № 2-5433/07 підтверджують, що фактично ОСОБА_3 отримала кошти в займи у ОСОБА_8 під заставу свого житла. При цьому, згідно наданих нею пояснень в судовому засіданні (а.с. 72) вона повернула кошти. Із позовними вимогами остання погодилась та погодились її діти, оскільки вони вважали, що іншим чином виправити спірну ситуацію не надається за можливе, при цьому вони довіряли ОСОБА_8 , оскільки ніяких наслідків оформлення договору купівлі-продажу не відбулося, то вважали що фактично їх права не порушені; - на час закриття апеляційного провадження у справі №2-5433/07 за апеляційною скаргою представника ОСОБА_17 (донька ОСОБА_1 ), до якої приєднались ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ухвалою апеляційного суду Харківської області від 23.03.2017 у провадженні Дзержинського районного суду м. Харкова перебувала дана справа №638/13269/15-ц за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , 3-тя особа: ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу.

Таким чином позивачі вирішили захистити свої права та 11.08.2015 звернулись до суду із даним позовом.

Отже, саме підчас розгляду справи із предметом спору щодо визнання спірного договору недійсним мають досліджуватись та встановлюватись судом обставини законності його укладення.

Підчас розгляду справи про визнання права власності на квартиру за умови визнання відповідачами позову судом не надавалась оцінка законності самого правочину. Зміст даної апеляційної скарги доводить факт того, що рішення суду першої інстанції від 02.02.2024 року винесено із не повним і не всебічним з`ясуванням обставини, що мають значення для справи, зроблені судом висновки не відповідають дійсним обставинам, з неправильним застосуванням норм процесуального та матеріального права, тому на підставі ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Колегія суддів, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України вислухала доповідь суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга частково обґрунтована, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Вказаним вимогам оскаржене судове рішення не повністю відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вказав наступні мотиви свого рішення.

20.09.2018 представником відповідача ОСОБА_5 подано відзив на позовну заяву, яким просив застосувати строк позовної давності, посилаючись на те, що ОСОБА_3 після незначного проміжку часу зрозуміла, що уклала з ОСОБА_8 договір купівлі-продажу. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 30.08.2007 за ОСОБА_8 було визнано право власності на оспорювану квартиру, ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 позов визнали у повному обсязі.

Представник позивачів в судовому засідання наполягала на тому, що строк позовної давності позивачами не пропущено і просила суд задовольнити позов у повному обсязі.

Станом на час розгляду даної справи відпали підстави вважати порушеними права та інтереси позивачів укладенням оспорюваного ними договору купівлі-продажу квартири, оскільки судом апеляційної інстанції встановлено, що сам договір купівлі продажу не оскаржувався. Підстави для визнання договору купівлі продажу спірної квартири недійсними, відсутні. Усі обставини купівлі продажу спірної квартири встановлені рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 30.08.2007 і відповідно, витребовувати із чужого незаконного володіння у ОСОБА_5 та ОСОБА_6 18/100 частини квартири АДРЕСА_1 підстав у суду немає. Таким чином, позов ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , не може бути задоволений.

Матеріали справи містять заяву представника позивачів, яким вона просила поновити строк позовної давності, посилаючись на те, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_12 , з яким було укладено спірний договір купівлі-продажу, 17.05.2013 із заявою про прийняття спадщини після смерті останнього до Шостої Харківської державної нотаріальної контори звернулась донька померлого ОСОБА_4 , яка 16.01.2014 за реєстровим № 1-39 отримала свідоцтво про право на спадщину на спірну квартиру. Протягом місяця після отримання спадщини ОСОБА_4 звернулася до Дзержинського районного суду м. Харкова із позовом про виселення та зняття з реєстрації родини Родзевських зі спірної квартири. 13.10.2014 за вказаним позовом було постановлено заочне рішення, яким в 2015 родину Родзевських примусово виселено з квартири і відразу після цього родина Родзевських звернулася до суду щодо визнання договору купівлі продажу спірної квартири, недійсним.

В судовому засіданні представник позивача послалася на те, що під час розгляну справи №2-5433/07 позивач ввів їх в оману та пообіцяв, що після того, як сім`я Родзевських погодиться з позовом, це допоможе вирішити питання за для майбутнього повернення останнім спірного житла.

Також, представник позивача посилалася на те, що ОСОБА_3 дізналася про рішення у справі №2-5433/07 тільки в 2015 році, але усі доводи викладені в заяві та доповнені представником усно у судових засіданнях спростовуються вищевикладеним.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» у статті 261 ЦК України дає підстави для висновку про презумпцію можливості й обов`язку особи знати про стан її майнових прав. А тому недостатньо доведення факту, через який позивач не знав про порушення його цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за захистом до суду. Позивач повинен також довести, що він не міг дізнатися про порушення його цивільного права. Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення права можна було отримати раніше.

Цей обов`язок випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України у відповідній редакції, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу її вимог і заперечень.

З огляду на таке, суд першої інстанції не знайшов підстав для визнання поважними причин пропуску позовної давності та відмовив у позові.

Колегія суддів не погоджується висновками суду стосовно недоведеності позову, з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно фотокопії договору купівлі продажу від 24.09.1996 « ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 продали, а ОСОБА_8 купив 18/100 частини квартири АДРЕСА_1 . Ці 18/100 належали продавцям ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Харківським центром приватизації державного житлового фонду 10.01.1996 за № 1-96-72634 П2. Свідоцтво було зареєстровано у Харківському МБТІ 10.01.1996 за № П-1-17688. Продаж вчинено за суму 5400, які продавці одержали від покупця ще до підписання договору. Договір посвідчено приватним нотаріусом Білоус О.М.» (т. 1 а.с.5-6).

З копії свідоцтва про смерть вбачається, що ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1 а.с. 190).

Згідно копії відповіді шостої Харківської державної нотаріальної контори ГТУЮ у Харківській області від 16.12.2016 за № 4412/01-16, 17.05.2013 із заявою про прийняття спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , звернулася донька померлого ОСОБА_4 . 16.01.2014 ОСОБА_4 видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (т. 1 а.с. 191-192).

В копії повідомлення архівного відділу виконавчого комітету Харківської міської ради від 11.09.15 за № 0-16, йде мова про те, що в архівному відділі Харківської міської ради за 1995-1996 роки РВК Дзержинського району в м. Харкові органу опіки і піклування дозволу в Дзержинському районі про надання дозволу на продаж 18/100 частини квартири АДРЕСА_1 , які належали неповнолітнім на той час ОСОБА_2 та ОСОБА_7 не виявлено (т. 1 а.с.23).

Відповідно до копії інформації Харківського обласного державного нотаріального архіву ГТУЮ у Харківській області від 27.09.2015 за № 2197/01-18, повідомлено, що станом на серпень 2015 документи приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Білоусова Олексія Миколайовича на державне зберігання до Харківського обласного державного нотаріального архіву не передавалися.

Згідно копії відповіді Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 17.09.2015 за № 0-56/01.01-19/: Наказом Міністерства юстиції України від 19.10.1998 за № 55/5 було анульоване свідоцтво про право на зайняття нотаріальної діяльності № 2031 від 22.01.1996, видане ОСОБА_18 , у зв`язку із задоволенням відповідного подання управління юстиції, направленого з причин допущення нотаріусом неодноразових грубих порушень чинного законодавства при вчиненні нотаріальних дій. Розпорядженням Управління МЮ у Харківській області від 30.10.1998 за № 02-6/194 анульовано реєстраційне посвідчення № НОМЕР_1 , видане ОСОБА_18 . Цим же розпорядженням була створена комісія для передачі колишнім приватним нотаріусом до управління юстиції архівних матеріалів до початку належного функціонування державного нотаріального архіву Харківської області. Всі можливі заходи спрямовані на передачу до управління юстиції документів нотаріального діловодства та архіву не дали результатів.

На виконання ухвали від 19.08.2018, приватний нотаріус ХМНО Бервено Н.І. надала:

- копію договору міни №3073 від 23.10.2015 р., за яким ОСОБА_5 обміняв у ОСОБА_4 4/100 частини квартири АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 218);

- копію договору міни №3069 від 23.10.2015 р., за яким ОСОБА_6 обміняв у ОСОБА_4 14/100 частини квартири АДРЕСА_1 , на побутову техніку з доплатою (т. 1 а.с. 217).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, дата формування: 06.03.2018:

- ОСОБА_5 на праві приватної власності належить 4/100 квартири АДРЕСА_1 . Підставою виникнення права класності: договір міни, серія та номер:3075, виданий 23.10.2015;

- ОСОБА_6 на праві приватної власності належить 14/100 квартири АДРЕСА_1 . Підставою виникнення права класності: договір міни, серія та номер:3069, виданий 23.10.2015 (т. 1 а.с. 193-194).

Судом першої інстанції на підстав дослідження матеріалів іншої цивільної справи №2-5433/07 встановлено, що рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 30.08.2007 позов ОСОБА_8 задоволено. Визнано за ним право власності на 18/100 часток квартири АДРЕСА_1 . У червні 2007 року ОСОБА_8 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати за ним право власності на 18/100 часток квартири АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову зазначив, що 24 вересня 1996 року він придбав у відповідачів, ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 18/100 часток квартири АДРЕСА_1 .

Всі ці роки, починаючи з 1996 року, позивач та відповідачі мешкали кожен за своєю адресою, а згодом вирішили повернути договір до первісного стану, а саме: відповідачі забажали придбати 18/100 часток спірної квартири, що належать ОСОБА_8 . У зв`язку з цим, ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 вирішили розірвати вказаний вище договір купівлі продажу, однак, в добровільному порядку через нотаріальну контору цього зробити не змогли, так як втратили документ, що підтверджував право власності позивача на частку квартири.

Звернувшись до нотаріуса, що посвідчував вказану угоду, з`ясувалось, що він на даний час не працює, а документи не збереглись. Судовим розглядом було встановлено, що 04.06.2007 року ОСОБА_8 звернувся до суду із вище зазначеним позовом, в якому просив визнати за ним право власності на 18/100 часток квартири АДРЕСА_1 .

Спірне нерухоме майно було придбане позивачем на підставі договору купівлі-продажу, укладеним між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2

30.08.2007 року у справі ухвалено рішення, згідно якого визнано за ОСОБА_8 право власності на 18/100 часток квартири АДРЕСА_1 .

05.12.2011 представник ОСОБА_3 звернувся через канцелярію суду з заявою, якою просив надати матеріали справи №2-5433/07 для ознайомлення.

Згідно розписки на заяві від 0512.2011, представник ОСОБА_3 у повному обсязі ознайомився з матеріалами справи.

29.03.2013 ОСОБА_3 звернулася через канцелярію суду з заявою про видачу їй копії рішення суду від 30.08.2007. 23.04.2013 копію рішення вона отримала.

24.04.2015 ОСОБА_3 подала через канцелярію суду апеляційну скаргу на рішення від 30.08.2007, з посиланням на те, що про існування рішення Дзержинського районного суду м. Харкова вона дізналася лише вчора.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 23.03.2017, апеляційне провадження, закрито. У мотивувальній частині ухвали вказано, що у жовтні 2016 року до суду з апеляційною скаргою в особі свого представника звернулася ОСОБА_17 , до якої згодом приєдналися ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . (а.с. 101-104, том 1)

Як на підставу обґрунтування доводів апеляційної скарги, ОСОБА_17 зазначає, що на час укладення договору купівлі-продажу спірної квартири її мати ОСОБА_1 , не мала цивільної дієздатності.

Між тим, сам договір купівлі продажу ОСОБА_17 не оскаржує.

Крім того, як свідчать матеріали справи, ОСОБА_1 (відповідачка у вказаній справі, мати ОСОБА_17 ), була присутня у судовому засіданні 30.08.2007 року під час ухвалення оскаржуваного рішення, та проти позову не заперечувала. (а.с. 70-73, том 1)

Також, як вбачається з копії паспорту, що міститься на аркуші справи 65, том 1, на момент розгляду справи судом першої інстанції, ОСОБА_1 була повнолітньою, а тому, доводи апелянта про те, що її мати не мала змоги захистити свої права на спірне житло належним чином, є безпідставними.

Таким чином, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що права та інтереси апелянта у даному випадку жодним чином не зачіпаються, зокрема, і з тих підстав, що ОСОБА_17 не є стороною за рішенням суду.

Ухвала Апеляційного суду Харківської області від 23.03.2017 сторонами не оскаржувалася.

Колегія суддів не погоджується з тим, що вказані правові висновки суду апеляційної інстанції мають преюдиціальне значення по цій справі, наведені з цього приводу висновку суду першої інстанції не відповідають змісту норми ч.ч. 4, 5 статті 76 ЦПК України, яка визначає, що преюдиціального значення мають лише обставини, а не правові висновки, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, оскільки вони не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Саме обставини, а не правові висновки, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Отже, висновки суду першої інстанції про те, що станом на час розгляду даної справи відпали підстави вважати порушеними права та інтереси позивачів укладенням оспорюваного ними договору купівлі-продажу квартири, та про відсутність підстав для визнання його недійсним внаслідок порушення прав неповнолітніх дітей, оскільки судом апеляційної інстанції встановлено, що сам договір купівлі продажу не оскаржувався, - є помилковими, та не відповідають наведеним нормам цивільного матеріального та процесуального права.

Разом з тим, суд обґрунтовано, відповідно до наявних у справі доказів встановив, що після досягнення ними повноліття на день розгляду вищевказаної справи №2-5433/07, в якій 30.08.2007 року у справі ухвалено рішення, згідно якого визнано за ОСОБА_8 право власності на 18/100 часток квартири АДРЕСА_1 . Вказаним рішенням встановлено, що починаючи з 1996 року, позивач та відповідачі мешкали кожен за своєю адресою, а згодом вирішили повернути договір до первісного стану, а саме: відповідачі забажали придбати 18/100 часток спірної квартири, що належать ОСОБА_8 . У зв`язку з цим, ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 вирішили розірвати вказаний вище договір купівлі продажу, однак, в добровільному порядку через нотаріальну контору цього зробити не змогли, так як втратили документ, що підтверджував право власності позивача на частку квартири (а.с.101-103 т.2).

У ст. 261 ЦПК України визначено початок перебігу позовної давності:

1. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

2. Перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину, вчиненого під впливом насильства, починається від дня припинення насильства.

3. Перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання.

4. У разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття.

Виконання спірного договору купівлі-продажу 18/100 частин квартири АДРЕСА_1 укладеного 24.09.1996 року відбулося внаслідок його державної реєстрації та державної реєстрації права власності за набувачем ОСОБА_3 , яке відбулося 24 вересня 1996 року та зареєстровано в реєстрі за №944 відповідно (а.с.5-6 т.1). Той факт, що позивачі були на підставі рішення виселені зі спірної квартири лише у 2015 році, не впливає на виконання спірного договору купівлі-продажу, оскільки про реальне виконання спірного договору купівлі-продажу також свідчить сам звернення ОСОБА_3 з позовом у справі №2-5433/07, який був обґрунтований бажанням добровільно повернути сторони до попереднього стану, що у свою чергу було обумовлено його виконанням сторонами на день звернення до суду.

Отже, не пізніше дати ухвалення рішення суду першої інстанції у справі №2-5433/07, 30.08.2007 року, яке є чинним, слід вважати доведеним, що позивачам у даній справі було відомо про наявність спірного договору купівлі-продажу 18/100 частин квартири АДРЕСА_1 укладеного 24.09.1996 року, який був виконаний сторонами, а тому на день їх звернення до суду з цим позовом сплив 3-річний строк позовної давності, передбачений ст. 257 ЦК України.

Той факт, що позивачі були примусово виселені з цієї квартири пізніше, не є поважними причинами спливу 3-річного строку позовної давності, а лише вплинуло на мотиви їх звернення до суду з цим позовом, що у даному випадку не має правового значення по суті цієї справи.

Оскільки висновки суду щодо недоведеності порушення права позивачів не відповідають обставинам справи, порушують норми матеріального права, тому відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України колегія суддів скасовує рішення суду в частині наведених в ньому мотивів про відмову за недоведеністю у задоволенні позову ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна з незаконного володіння.

В іншій частині суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги не знайшли свого належного та достатнього підтвердження у матеріалах справи, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України колегія суддів його залишає без змін.

Оскільки часткове скасування рішення суду першої інстанції стосується лише формального питання мотивів, а по суті рішення суду залишається без змін, то у даному випадку відсутні передбачені у ст. 141 ЦПК України підстави для перерахунку відшкодування судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Беркута Наталії Михайлівни задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 02 лютого 2024 року скасувати в частині наведених в ньому мотивів про відмову за недоведеністю у задоволенні позову ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна з незаконного володіння.

В іншій частині рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення виготовлено 07 червня 2024 року.

Головуючий В.Б. Яцина

Судді колегія І.В.Бурлака

Ю.М.Мальований