Справа № 465/2351/21 Головуючий у 1 інстанції Марків Ю.С.
Провадження № 22-ц/811/763/24 Доповідач в 2-й інстанції Копняк С. М.
УХВАЛА

13 червня 2024 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С.М.,

суддів: Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар судового засідання Марко О.Р.,

з участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача адвоката Луки Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 07 червня 2023 року (повний текст рішення складено 19 червня 2023 року), у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

у квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, у якому просив стягнути з ОСОБА_3 на свою користь грошові кошти за борговим зобов`язанням в розмірі 234 877 грн 00 коп., передбачені борговим зобов`язанням відсотки за користування коштами в розмірі 83 600 грн 00 коп., 3% річних в розмірі 7 033 грн 00 коп., інфляційні втрати в розмірі 2 348 грн 77 коп., відсотки за користування коштами в розмірі 3 545 грн 40 коп. та судові витрати.

Позов мотивований тим, що 29 січня 2020 року відповідачка позичила у позивача кошти в сумі 7 080,00 Євро в позику, які зобов`язалась повернути до 29 січня 2021 року та за користування коштами відповідачка зобов`язувалась сплачувати позивачу відсотки у розмірі 180 Євро щомісячно, у зв`язку з чим надала розписку, оригінал якої знаходиться у позивача. У зв`язку з невиконанням боргових зобов`язань позивач 12 лютого 2021 року звернувся до відповідачки з листом-вимогою про повернення вищезгаданих коштів, однак відповідачка ухиляється від повернення вищезгаданих коштів.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 07 червня 2023 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення коштів задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошові кошти за борговим зобов`язанням в розмірі 234 877 грн 00 коп., передбачені борговим зобов`язанням відсотки за користування коштами в розмірі 83 600 грн 00 коп., 3% річних в розмірі 7 033 грн 00 коп., інфляційні втрати в розмірі 2 348 грн 77 коп., відсотки за користування коштами в розмірі 3 545 грн 40 коп.

Стягнуто з ОСОБА_3 в дохід держави судовий збір в розмірі 3 314 грн 04 коп.

Рішення суду в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_3 , подавши в липні 2023 року апеляційну скаргу.

Постановою Львівського апеляційного суду від 20 лютого 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 задоволено частково.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 07 червня 2023 року змінено.

Резолютивну частину рішення викладено в такій редакції:

«Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення коштів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договором позики в розмірі 7 080 Євро.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 передбачені договором позики відсотки за користування коштами з 29 січня 2020 року по 29 січня 2021 року в розмірі 2 160 Євро.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 25,52 Євро за період з 30 січня 2021 року по 15 березня 2021 року.

В задоволенні решти позову відмовити».

Рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку також оскаржив ОСОБА_2 , подавши в березні 2024 року апеляційну скаргу як особа, яка не брала участі у справі, вважаючи, що суд вирішив питання про права, інтереси та обов`язки такої особи, в якій просить скасувати рішення Франківського районного суду м. Львова від 07 червня 2023 року та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що як оскаржуване рішення, так і встановлені ним обставини зачіпають інтереси та порушують права особи, яка подала апеляційну скаргу, адже він є чоловіком ОСОБА_3 , проте не давав своєї письмової згоди на укладення нею договору позики з ОСОБА_1 , а відтак і згоди на отримання коштів у борг. За таких обставин, він може оспорити договір позики на підставі частини другої статті 65 СК України. Відповідна правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 (провадження № 14-94цс21). При цьому позивач діяв недобросовісно, оскільки знав і міг знати про те, що відповідач перебуває у шлюбі з ОСОБА_2 та не отримала згоди чоловіка на укладення договору позики і отримання коштів за цим договором. Вказує, що розгляд справи в суді першої інстанції відбувся за відсутності ОСОБА_2 , який не повідомлявся про розгляд справи, що позбавило його можливості доводити свої аргументи і заперечення про позову. Зазначає в апеляційній скарзі, що судом першої інстанції невірно визначено кінцевий термін позики, безпідставно стягнуто відсотки та пеню, а також інфляційні нарахування. До апеляційної скарги також включено заперечення на ухвалу суду першої інстанції від 07 червня 2023 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_3 - адвоката Усачука Андрія Васильовича про призначення судової технічної експертизи документа. Просить призначити відповідну експертизу в суді апеляційної інстанції.

В квітні 2024 року від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, який мотивований законністю та обґрунтованістю оскаржуваного рішення, в якому міститься прохання апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_3 не надходив, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення позивача та його представника, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційне провадження слід закрити, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 29 січня 2020 року ОСОБА_3 була написана власноручно розписка такого змісту: « Я, ОСОБА_3 проживаюча АДРЕСА_1 паспорт НОМЕР_1 , виданий Франківським РВУМВС від 19 листопада 1997 р. отримала від ОСОБА_1 проживаючого АДРЕСА_2 , паспорт НОМЕР_2 виданий РВ УМВС України у Львівській обл. 28 липня 1998 року, кошти у розмірі 7080,00 (сім тисяч вісімдесят євро 00 центів) у позику, які зобов`язуюсь повернути до 29.01.2021 р. За користування коштами зобов`язуюсь сплачувати відсотки у розмірі сто вісімдесят євро за один місяць за користування коштами до кінця кожного поточного місяця. Кошти утримані в присутності свідків: 1 ОСОБА_5 : паспорт НОМЕР_3 , виданий Личаківським РВ ЛМУ УМВС України у Львівській області 18 липня 2005 р., прописана Кривоноса 12/9, м. Львів /підпис/; 2 ОСОБА_6 : паспорт НОМЕР_4 , виданий Личаківським РВ ЛМУ УМВС України у Львівській області 16 жовтня 1998 р., прописаний Кривоноса 12/9, м. Львів /підпис/».

Оригінал розписки оглянутий судами обох інстанцій, зокрема судом апеляційної інстанції під час апеляційного розгляду апеляційної скарги ОСОБА_3 .

Постанова Львівського апеляційного суду від 20 лютого 2024 року у даній справі в касаційному порядку сторонами у справі не оскаржується.

За змістом положень статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

Відповідно до пункту 8 частини другої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Україна, як учасниця зазначеної Конвенції, повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частина перша та друга статті 2 ЦПК України).

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що учасники справи, яка є предметом судового розгляду, та інші особи мають право на апеляційний перегляд справи у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Отже, реалізація конституційного права на оскарження судового рішення названим Законом ставиться в залежність від положень процесуального закону.

Стаття 17 ЦПК України передбачає, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

У статті 18 ЦПК України зазначено, що обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, але суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, така особа користується процесуальними правами і несе процесуальні обов`язки учасника справи (частина третя статті 352 ЦПК України).

Аналіз частини першої статті 352 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.

Отже, частина перша статті 352 ЦПК України визначає коло осіб, наділених процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, які поділяються на дві групи: учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків. При цьому, на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 351/592/18.

У постанові Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі №0917/443/2012 (провадження № 61-16055св19) зроблено висновок, що «право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судом рішення певним чином впливає на їх права та обов`язки, завдає шкоди, що може виражатися у несприятливих для них наслідках».

Судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є заявник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо у мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого у пункті 1 статті 6 Конвенції положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.

Схожого за змістом висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 504/2457/15-ц (провадження №14-726цс19) та Верховний Суд у постанові від 13 січня 2021 року у справі № 466/5766/13-ц, відповідно до яких рішення є таким, що прийняте про права, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, лише тоді, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права, інтереси та (або) обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.

Пункт 3 частини першої статті 362 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося. Про закриття апеляційного провадження суд апеляційної інстанції постановляє ухвалу, яка може бути оскаржена в касаційному порядку (частина друга статті 362 ЦПК України).

Суд апеляційної інстанції має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи не вирішення судом першої інстанції питання про права та інтереси особи, яка не брала участі у справі, лише в межах відкритого апеляційного провадження. Якщо такі обставини не підтвердяться, апеляційне провадження підлягає закриттю на підставі пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 17 лютого 2020 року у справі № 668/17285/13-ц (провадження № 61-41547сво18).

Аналогічний за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2019 року № 360/1938/16 (провадження № 61-48003св18), від 03 червня 2020 року у справі № 2-2630/03 (провадження № 61-14624св19), від 10 квітня 2019 року у справі № 235/2452/16-ц (провадження № 61-3433св19), від 05 лютого 2020 року № 521/12093/19 (провадження № 61-20975св19).

Предметом позову у справі, що переглядається, є вимоги про стягнення заборгованості за договором позики, позичальником за яким виступає один з подружжя.

Аналіз матеріалів справи свідчить, що відповідачка під час розгляду справи судом першої інстанції та перегляду ухваленого рішення за апеляційною скаргою, жодного разу не заявляла клопотання про залучення до участі у справі її чоловіка ( ОСОБА_2 ), з підстав того, що позика нею отримана в інтересах сім`ї.

Мотивувальна та резолютивна частини оскаржуваного рішення не містять висновків про права, свободи, інтереси та обов`язки ОСОБА_2 , а спір за позовом ОСОБА_1 вирішено судом в межах заявлених ним вимог, наведених підстав та наданих доказів, а також заперечень наданих ОСОБА_3 .

Окрім як прийняття рішення щодо виконання грошового зобов`язання у примусовому порядку, інших питань, зокрема, про майнові права подружжя Морозових, судом першої інстанції у справі, що переглядається не вирішувалось.

У цьому зв`язку колегія суддів також враховує, що судові рішення у справі в касаційному порядку а ні ОСОБА_3 , а ні ОСОБА_2 не оскаржувались.

З огляду на принцип диспозитивності ОСОБА_2 має можливість вільно розпоряджатися своїми процесуальними і матеріальними правами, та у разі, якщо вважає, що його права порушені ОСОБА_3 , яка без його згоди укладала договір позики, має можливість звернутися до суду із відповідним позовом, навівши його підстави, та надати докази на власний розсуд, а не скористатись правом оскарження рішення суду, яким не вирішено питання про його права та обов`язки.

Оскільки оскаржуваним рішенням не вирішувалось питання про права та обов`язки ОСОБА_2 , колегія суддів приходить до висновку, що апеляційне провадження за його апеляційної скаргою слід закрити.

Враховуючи наведене, колегія суддів не вбачає підстав для аналізу інших доводів апеляційної скарги, оскільки вони стосуються вирішення спору по суті, а розгляд справи по суті за цією скаргою, судом апеляційної інстанції не здійснюється.

Згідно із підпунктом «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, окрім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі: закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

В ухвалі Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду від 22 листопада 2019 року в справі № 816/731/16 (адміністративне провадження № К/9901/9639/19) зроблено висновок, що «пункт 5 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір» передбачає можливість повернення судового збору лише у випадку закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях. Наслідком закриття провадження у справі є відсутність (скасування) рішення, яким закінчено розгляд справи по суті, тоді як закриття касаційного провадження призведе до залишення оскаржуваних судових рішень в силі. Указане підтверджує різне значення понять «закриття провадження у справі» та «закриття касаційного провадження» та неможливість їх ототожнення. Повернення судового збору у випадку закриття касаційного провадження пункт 5 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір» не передбачено, що унеможливлює задоволення клопотання скаржника про повернення судового збору. Зазначений висновок узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеній в ухвалі від 29 травня 2019 року у справі № 820/4918/16 (провадження №11-42апп19)».

У постанові від 08 червня 2022 року в справі № 357/380/20 (провадження № 14-20цс22) Велика Палата Верховного Суду не вбачала підстав для відступу від висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в ухвалі від 29 травня 2019 року у справі № 820/4918/16.

Отже, наведеною нормою Закону України «Про судовий збір» передбачено повернення судового збору лише у разі закриття (припинення) провадження у справі, а тому з ОСОБА_2 в дохід держави слід стягнути судовий збір за розгляд справи судом апеляційної інстанції у розмірі 4 971 грн 06 коп., сплата якого була відстрочена до закінчення розгляду справи ухвалою суду від 13 березня 2024 року.

Керуючись статтями 259, 260, 268, 362, 367, 368, 381 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 07 червня 2023 року закрити.

Поновити дію рішення Франківського районного суду м. Львова від 07 червня 2023 року з урахуванням змін, внесених постановою Львівського апеляційного суду від 20 лютого 2024 року.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави 4 971 (чотири тисячі дев`ятсот сімдесят одну) грн 06 коп. судового збору, за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту ухвали.

Повний текст ухвали складено 14 червня 2024 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич