6/465/152/24
У Х В А Л А

Іменем України

01.10.2024 року м. Львів

Франківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді Величка О.В.,

за участі секретаря судового засідання Венгринюк О.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові подання Франківського відділу держаної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 , -

ВСТАНОВИВ:

Франківський відділ держаної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) звернувся до суду із поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 .

В обґрунтування подання зазначає, що на виконанні у Франківському відділі державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції перебуває виконавче провадження № 64038146 з примусового виконання виконавчого листа № 463/10377/19, виданого 03.12.2020 року Личаківським районним судом м. Львова, про стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальної шкоди у розмірі 45620 грн. та моральної шкоди в розмірі 5000 грн., що в загальному становить 50620 грн.

05.01.2021 року державний виконавець, керуючись ст.ст. 3, 4, 24, 25, 26, 27 Закону України «Про виконавче провадження», виніс постанову про відкриття виконавчого провадження, яку скерував боржнику до виконання та стягувачу до відома. Також 05.01.2021 року державним виконавцем, відповідно до вимог пункту 2 розділу VI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012року № 512/5, винесено постанову про стягнення витрат виконавчого провадження. Крім цього, 05.01.2021 року державним виконавцем, з урахуванням ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження», винесено постанову про стягнення виконавчого збору. Відповідно до ч. 1 ст. 56 Закону України "Про виконавче провадження" арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. А тому, 10.03.2023 року державним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника. Згідно відповідей на запити до МВС України встановлено, що у боржника відсутній автотранспорт, зареєстрований на праві приватної власності. За змістом відповіді на запит до Державної фіскальної служби України боржник відкритими рахунками у фінансових установах не володіє, отримує доходи в ДП "Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№30)". Тому державним виконавцем 25.08.2023 року на підставі ст.ст. 68, 69, 70 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника. Станом на 23.11.2023 року боржником виконавчий документ не виконано, а відтак, державний виконавець прийшов до висновку, що боржник ухиляється від виконання зобов`язань, відповідно, просить тимчасово обмежити боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за кордон.

В судове засідання представник Франківського відділу держаної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) не з`явився, неодноразово повідомлявся про час та місце розгляду справи. Водночас 30.09.2024 року представником заявника подано до суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із необхідністю ознайомитися із матеріалами справи, в якій посилається на необхідність ознайомитися із заявою, яка, як стверджує представник, на адресу відділу державної виконавчої служби не надходила.

Боржник ОСОБА_1 та стягувач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилися, неодноразово повідомлялися про час та місце розгляду справи, будь - яких клопотань на адресу суду не направляли.

У відповідності до ч. 4 ст. 441 Цивільного процесуального кодексу України суд негайно розглядає подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб, за участю державного (приватного) виконавця.

З матеріалів справи встановлено, що на неодноразові виклики до суду та надіслані судові повістки державний виконавець для розгляду внесеного ним подання не з`являється без поважних причин, а подане 30.09.2024 року клопотання про відкладення розгляду грунтується виключно на необхідності ознайомлення державного виконавця із змістом внесеного самим же Франківським ВДВС м. Львова поданням про обмеження боржника у праві виїзду за кордон, яке, як вказує виконавець, на адресу органу виконавчої служби не надходило, що, на переконання суду, свідчить про намагання ініціатора подання затягнути розгляд справи, а також про зловживання ним своїми процесуальними правами, оскільки державний виконавець по суті декларує необізнаність із поданням, яке внесене органом виконавчої служби на розгляд суду. За таких обставин судом ухвалено у задоволенні клопотання державного виконавця про відкладення розгляду справи відмовити.

Згідно із ст. 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні. Ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена судом за місцем виконання відповідного рішення за поданням державного або приватного виконавця.

Суд, дослідивши матеріали подання, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності вважає, що подання про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України не підлягає задоволенню за наступних підстав.

Як вбачається із матеріалів подання, державним виконавцем не надані суду докази вчинення всіх можливих заходів забезпечення виконання рішення суду, передбачених ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», перш ніж застосовувати обмеження боржника в праві виїзду за межі України.

Зокрема, доказів на підтвердження отримання боржником постанов виконавця про відкриття виконавчого провадження та про арешт майна боржника, до матеріалів подання не долучено. Також матеріали не містять доказів направлення на адресу боржника повідомлення про направлення до суду подання щодо встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду боржника за межі України. Більше того, до матеріалів подання не долучено жодного доказу, який свідчив б про наявність відкритого виконавчого провадження та обізнаності боржника ОСОБА_1 із таким.

Окрім того, відповідно до положень ч. 4 ст. 441 Цивільного процесуального кодексу України подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України розглядається за участю державного (приватного) виконавця, однак, представник заявника в судові засідання не з`являвся, що, в сукупності із відсутністю у справі будь-яких доказів, позбавляє суд можливості надати оцінку вказаним правовідносинам.

Заявник вважає, що боржник ухиляється від належного виконання судового рішення, в зв`язку з чим наявні законні підстави для тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України.

Разом з тим, слід звернути увагу заявника на таке.

В силу вимог п. 5 ч. 1ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України громадян України» право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Положеннями п. 19 ч. 3статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Відповідно до положення ч.2 ст.10 ЦПК України наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб`єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доказуванню. Зокрема, задоволення такого подання можливе за умови доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язань.

Під ухиленням боржника від виконання зобов`язань, покладених рішенням суду, слід розуміти будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини.

Згідно роз`яснень Верховного Суду України від 01.02.2013 року, викладених у судовій практиці щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання. У зв`язку з цим з метою всебічного і повного з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин, суду належить з`ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково.

З аналізу зазначених норм матеріального та процесуального права вбачається, що подання про обмеження у праві виїзду за межі України вноситься виконавцем у разі ухилення боржника від виконання судового рішення, розглядається судом негайно, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб, за участю виконавця, а тому саме на останнього покладається тягар доказування.

Виконавець повинен довести факт свідомого ухилення боржника від виконання судового рішення, яке полягає: в утриманні від виконавчих дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; ненаданні у строк, встановлений виконавцем, достовірних відомостей про доходи та майно, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; в несвоєчасній явці за викликом виконавця; в ненаданні письмового повідомлення про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно з вимогами ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Положеннями ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

У справі "Гочев проти Болгарії" ("Gochev v. Bulgaria" від 26.11.2009 року) Європейський суд з прав людини сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі; по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції; і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування).

При цьому, при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід враховувати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості.

Застосування обмеження у праві виїзду громадянина за межі України може мати місце лише у виключних випадках і повинно використовуватись лише як крайній захід після реалізації усіх можливих та передбачених законом заходів примусового виконання рішення.

Як вбачається із змісту подання, виконавець обґрунтовує таке тим, що боржник не виконує рішення суду.

Однак, тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише при наявності достатніх на це підстав, аналіз же перелічених вище норм дає підстави стверджувати, що необхідною умовою для застосування видів тимчасового обмеження у виїзді за кордон є встановлення факту умисного ухилення боржника від виконання зобов`язань за рішенням суду.

Особа, яка має невиконані зобов`язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне. Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання.

При цьому, ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань є оціночним поняттям.

На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Натомість, в матеріалах справи відсутні будь-які докази отримання боржником копій постанов державного виконавця в рамках виконавчого провадження. Відтак, матеріали подання не містять жодних доказів щодо того, що боржник обізнаний про наявність відкритого відносно нього виконавчого провадження.

Необізнаність боржника про початок процедури примусового виконання виконавчого документу унеможливлює ухилення від його виконання.

Крім цього, в матеріалах справи відсутні відомості, що виконавцем направлялись виклики боржнику ОСОБА_1 з метою з`явитись до державної виконавчої служби та надати пояснення щодо невиконання рішення суду, як і докази на підтвердження дійсного місця проживання боржника.

Суд також звертає увагу і на те, що державним виконавцем взагалі не обґрунтовано, яким чином застосування до боржника обмеження у праві виїзду за межі України буде сприяти виконанню рішення суду та погашенню заборгованості.

Отже, факт ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду обов`язків не доведений держаним виконавцем достовірними та достатніми доказами за європейським стандартом доказування «поза розумним сумнівом».

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про відсутність визначених законом підстав для задоволення подання Франківського відділу держаної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України.

Керуючись ст.ст.258-264, 441 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у задоволенні подання Франківського відділу держаної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга до Львівського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст ухвали складено 01.10.2024 року.

Суддя Величко О.В.