УХВАЛА

24 червня 2024 року

м. Київ

справа № 635/6017/18

провадження № 61-959ск24

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Зайцева А. Ю., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Полтавського апеляційного суду від 09 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Харківського районного нотаріального округу Харківської області Полторацька Лариса Миколаївна, про визнання договору дарування земельної ділянки недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати недійсним договір дарування житлового будинку із земельною ділянкою від 12 жовтня 2016 року № 374, посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Полторацькою Л. М.

Харківський районний суд Харківської області рішенням від 27 січня 2022 року позов задовольнив частково. Визнав недійсним договір дарування житлового будинку із земельною ділянкою, посвідчений 12 жовтня 2016 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Полторацькою Л. М., реєстровий № 374 в частині дарування земельної ділянки площею 0,0766 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . В решті позову відмовив.

Полтавський районний суд Полтавської області додатковим рішенням від 01 листопада 2022 року доповнив резолютивну частину рішення Харківського районного суду Харківської області від 27 січня 2022 року абзацом наступного змісту: «Судові витрати по справі віднести за рахунок позивача ОСОБА_1 ». В іншій частині рішення суду залишив без змін.

Полтавський апеляційний суд постановою від 09 травня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнив. Рішення Харківського районного суду Харківської області від 27 січня 2022 року скасував та ухвалив нове рішення, яким у задоволенні позову відмовив. Вирішив питання щодо розподілу судових витрат.

16 січня 2024 року ОСОБА_1 подала засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Полтавського апеляційного суду від 09 травня 2023 року з пропуском строку на касаційне оскарження.

В касаційній скарзі ОСОБА_1 заявляла клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження судового рішення з посиланням на те, що 20 грудня 2023 року під час телефонного дзвінка до судового виконавця їй випадково стало відомо, що на рішення суду першої інстанції була подана апеляційна скарга. Копію оскаржуваної постанови апеляційного суду від 09 травня 2023 року вона не отримувала. Ураховуючи наведене, заявник вважала, що є підстави для поновлення строку на касаційне оскарження судового рішення.

Ухвалою Верховного Суду від 18 січня 2024 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк десять днів з дня вручення цієї ухвали, а саме - заявнику необхідно було надати докази, що підтверджують недотримання апеляційним судом вимог, встановлених у статті 272 ЦПК України щодо порядку видачі або направлення судового рішення та докази, що підтверджуються коли саме ОСОБА_1 отримала оскаржуване судове рішення; надати нову редакцію касаційної скарги оформлену відповідно до вимог статті 392 ЦПК України, в якій зазначити реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серія паспорта (для фізичних осіб - громадян України), адресу електронної пошти (за наявності), відомості про наявність або відсутність електронного кабінету, та в якій згрупувати, систематизувати та чітко зазначити конкретну обов`язкову підставу (підстави) касаційного оскарження судового рішення у відповідності до визначеного статтею 389 ЦПК України переліку підстав для касаційного оскарження судових рішень та їх відповідне мотивування, надати копії скарги та доданих до неї матеріалів відповідно до кількості учасників справи, і роз`яснено заявнику про наслідки невиконання вимог ухвали суду.

Копія ухвали направлялася на адресу ОСОБА_1 , яка була вказана в касаційній скарзі, а саме: АДРЕСА_2 , проте повернулася до Верховного Суду без вручення адресату з відміткою «за закінченням терміну зберігання».

Ухвалою Верховного Суду від 23 лютого 2024 року продовжено ОСОБА_1 строк для усунення зазначених недоліків, вказаних в ухвалі Верховного Суду від 18 січня 2024 року, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали, і роз`яснено заявнику про наслідки невиконання вимог ухвали суду.

На виконання вимог вказаної ухвали до Верховного Суду заявником надано нову редакцію касаційної скарги, в якій заявлено клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження з посиланням на те, що 20 грудня 2023 року під час телефонного дзвінка до судового виконавця їй випадково стало відомо, що на рішення суду першої інстанції була подана апеляційна скарга. Копію оскаржуваної постанови апеляційного суду від 09 травня 2023 року не отримувала. Через повномасштабне вторгнення Росії на територію України, територія де вона мешкала, знаходилась і знаходиться до сьогодні в зоні активних бойових дій і під постійними обстрілами, у зв`язку з чим вона вимушена була поїхати до Німеччини, де мешкає її донька, і більше в Україну не поверталась, на підтвердженого чого надала копії документів про перетин кордону і отримання захисту в Німеччині. За весь час її відсутності в Україні їй жодного листа із суду не надходило. На сайті Харківського районного суду Харківської області інформації про те, що була подана апеляційна скарга на рішення суду відсутня, і вона була впевнена, що рішення набрало законної сили, і далі не відслідковувала хід подій, на підтвердження чого надала скріншоти з сайту Харківського районного суду Харківської області. Також, в матеріалах справи відсутні будь-які дані про отримання нею або її представником копії оскаржуваного рішення. Згідно з відповіддю Полтавського апеляційного суду на адвокатський запит відомості про отримання ОСОБА_1 яких-небудь документів з Полтавського апеляційного суду в матеріалах справи відсутні, на підтвердження чого надає відповідний доказ.

Відповідно до статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення. Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу.

Доводи клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження ухвалених у цій справі судових рішень та надані матеріали свідчать про поважність причин пропуску цього строку та наявність підстав для його поновлення.

Разом із цим, касаційна скарга підлягає поверненню, оскільки ОСОБА_1 як на підставу скасування судового рішення посилається на те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

Тлумачення вказаних норм ЦПК України дозволяє зробити висновок, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених в пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судами норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково вказуватися у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини другої статті 389 ЦПК України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Аналіз касаційної скарги свідчить, що її мотивувальна частина містить формальне посилання на неправильність та незаконність судового рішення. ОСОБА_1 не обґрунтовує передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження судового рішення, оскільки посилаючись як на підставу скасування судового рішення, визначену пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, не зазначає постанову Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований судом апеляційної інстанції.

Враховуючи наведене, ОСОБА_1 не виконано вимог ЦПК України при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, тому відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 394 ЦПК України, касаційна скарга підлягає поверненню.

Повернення скарги не перешкоджає повторному зверненню, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Керуючись статями 389, 390, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження постанови Полтавського апеляційного суду від 09 травня 2023 року задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження постанови Полтавського апеляційного суду від 09 травня 2023 року.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Полтавського апеляційного суду від 09 травня 2023 року повернути заявнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

СуддяА. Ю. Зайцев