РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2024 року м. Київ

Солом`янський районний суд м. Києва в складі головуючого судді Козленко Г.О., за участю секретаря Мех В.Ю., розглянувши за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської РДА про забезпечення повернення малолітньої дитини до Турецької Республіки,-

ВСТАНОВИВ:

До Солом`янського районного суду м. Києва звернулося Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) в інтересах ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 , в якому просило суд:

- визнати незаконним переміщення та подальше утримування ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на території України малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

- зобов`язати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повернути малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до місця постійного проживання в Турецькій Республіці протягом 10-ти днів з дати отримання повного тексту рішення;

- якщо ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відмовиться повертати малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відібрати дитину і передати батькові ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , для забезпечення повернення дитини до Турецької Республіки;

- покласти витрати, пов`язані з поверненням дитини до Турецької Республіки на позивача;

- допустити негайне виконання рішення у частині повернення дитини до Турецької Республіки.

В обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_2 є батьками малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження від 20.05.2021 №331, виданого відділом реєстрації населення міста Бодрум, Турецька Республіка, звітом про народження, виданим приватною лікарнею Аджибадем Бодрум.

Дитина з моменту народження та до виїзду в Україну постійно проживала в місті Бодрум, провінція Мугла, Турецька Республіка, однак 08.12.2021 відповідачка з дитиною без письмового дозволу поїхала в Україну та станом на момент звернення до суду утримує дитину на території України, чинить перешкоди позивачу у спілкуванні з його сином, відмовляється врегульовувати питання мирним шляхом.

Як вказує позивач, відповідачка одноосібно в порушення батьківських прав позивача прийняла рішення про зміну дитиною держави її постійного місця проживання та своїми діями порушує права дитини та позивача, зокрема, право дитини на належне батьківське виховання та право позивача на визначення місця проживання дитини.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що малолітній ОСОБА_6 виїхав з території Турецької Республіки на законних підставах у супроводі матері ОСОБА_2 та повернувся до країни свого громадянства, оскільки ОСОБА_6 є громадянином України, зареєстрований та проживає разом з матір`ю у м. Києві. Підставою для повернення на територію України відповідач зазначає те, що позивач створював загрозу життю та здоров`ю відповідача та малолітнього сина ОСОБА_7 .

Окремо відповідач звертає увагу, що малолітній ОСОБА_6 глибоко інтегрувався в суспільство за місцем проживання, дитина гуляє на вулиці з матір`ю та/або бабусею, відвідує дитячі майданчики біля місця проживання, під час прогулянок вільно та дружньо поводиться зі своїми однолітками, діти разом граються, комунікують між собою, відвідує ясельну групу у садочку та періодично відвідує басейн.

Окрім цього, відповідач зазначає, що у випадку втрати контакту чи розлуки матері і дитини буде нанесена ОСОБА_7 психологічна травма.

Разом з тим, зазначено, що батько дитини є державним службовцем, що працює за встановленим графіком, не має власного житла та не зможе надавати дитині належний догляд та швидше за все передасть дитину на виховання бабі та діду.

Виходячи з наведеного, відповідач просить відмовити у задоволенні позовним вимог у повному обсязі.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 12.05.2023 відкрито загальне позовне провадження в цивільній справі за позовною заявою Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про забезпечення повернення малолітньої дитини до Турецької Республіки.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 30.11.2023 витребувано у Служби у справах дітей та сім`ї Солом`янської РДА висновок щодо можливості передачі малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 до Турецької Республіки та закрито підготовче судове засідання у цивільній справі за позовом Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про забезпечення повернення малолітньої дитини до Турецької Республіки.

В судовому засіданні представник позивача просив задовольнити позов у повному обсязі.

Відповідач та її представник в судовому засіданні просили відмовити у задоволенні позовних вимог.

Окрім цього, в судовому засіданні були допитані свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які повідомили, що вихованням та розвитком малолітнього ОСОБА_3 займається ОСОБА_2 , позивач жодної участі у житті дитини не приймає.

Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши сторін, оцінивши всі наявні у справі докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно встановивши обставини справи, допитавши свідків, приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з частиною другою статті 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Судом встановлено, що 08.01.2021 у місті Бодрум, Турецька Республіка було укладено шлюб між ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до посвідки на проживання серії НОМЕР_1 ОСОБА_12 перебувала на території Турецької Республіки на законних підставах.

ІНФОРМАЦІЯ_2 у подружжя народився син - ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про народження від 20.05.2022, виданим відділом реєстрації населення у місті Бодрум/Мугла Турецької Республіки та звітом про народження від 25.08.2021, виданим приватною лікарнею Аджибадем Бодрум .

Відповідно до довідки від 23.09.2021 №61329/36-536-205 про реєстрацію особи громадянином України, виданої Консульством України в місті Анталії, ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований громадянином України.

Згідно з копією свідоцтва про народження, виданого 23.09.2021 Консульством України в місті Анталія, ОСОБА_14 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 у місті Бодрум провінція Мугла Турецька Республіка, серія НОМЕР_2 , актовий запис №27.

Окрім цього, документами, що підтверджують громадянство України малолітнього ОСОБА_15 є:

- посвідчення особи на повернення в Україну від 07.12.2021;

- паспорт громадянина України для виїзду за кордон від 08.10.2021.

Згідно з посвідченням особи серії та № НОМЕР_3 вбачається, що ОСОБА_6 має громадянство Турецької Республіки.

Відповідно до інформації по місцю проживання Головного управління у справах населення і громадянства Міністерства внутрішніх справ Турецької Республіки №NV02-XI8F-8KQ8-8L95 вбачається, що місцем проживання ОСОБА_3 є АДРЕСА_2 , внутрішні двері №61.

Відповідно до інформації по місцю проживання Головного управління у справах населення і громадянства Міністерства внутрішніх справ Турецької Республіки №NV02-RDB4-ORU7-VXOX вбачається, що місцем проживання ОСОБА_1 є АДРЕСА_2 , внутрішні двері №61.

В матеріалах справи наявні пояснення ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури Республіки м. Бодрум у відповідь на лист Міністерства юстиції, Генеральної дирекції зовнішніх відносин та Європейського Союзу від 25.01.2023 за номером 13426.

Відповідно до Районного кримінального суду першої інстанції району Бодрум від 14.01.2022 №2022/142 Районною Республіканською прокуратурою району Бодрум було скеровано обвинувальний акт щодо ОСОБА_16 за ч. 2 ст. 86, ч. 2-а ст. 86 та ч. 1 ст. 53 Кримінального кодексу Турецької Республіки, а саме: нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_2 .

27.03.2022 ОСОБА_5 звернувся із запитом про повернення дитини, яку викрадено або незаконно утримували під вартою згідно з Гаазькою конвенцією про правові аспекти міжнародного викрадення дітей.

Відповідно до листа Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 05.10.2022 №91734/12.1.2/11-22 вбачається, що малолітній ОСОБА_6 перетнув державний кордон України на в`їзд 08.12.2021 через пункт пропуску "Бориспіль-D" та 21.07.2022 через пункт пропуску "Грушів".

Відповідно до листа Департаменту карного розшуку Національної поліції України від 05.12.2022 №14/03/15-6027/вс «Про надання інформації» вбачається, що згідно обліків Державної прикордонної служи України, 21.07.2022 ОСОБА_6 у супроводі своєї матері ОСОБА_17 через пропускний пункт «Грушів» прибули до України та проживають за адресою: АДРЕСА_3 .

23.12.2022 Управління судової роботи та міжнародної правової допомоги Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) звернулося до ОСОБА_2 із запитом про надання пояснень щодо намірів відносно повернення малолітньої дитини до Турецької Республіки.

Відповідно до пояснень ОСОБА_2 на ім`я в.о. начальника Управління судової роботи та міжнародної правової допомоги вбачається, що ОСОБА_6 виїхав з Турецької Республіки на законних підставах у супроводі ОСОБА_2 як матері та повернувся до країни свого громадянства та місця реєстрації. Зазначила, що підставою виїзду з Турецької Республіки є загроза життю та здоров`ю ОСОБА_2 та малолітнього ОСОБА_3 з боку ОСОБА_1 . Разом з тим, через відсутність погодження питання місця проживання дитини ОСОБА_12 звернулась до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом про визначення місця проживання дитини із матір`ю (справа №760/9821/22).

Згідно з довідкою від 21.08.2022 №465147 Департаменту охорони здоров`я Комунального некомерційного підприємства «Київська міська наркологічна клінічна лікарня «СОЦІОТЕРАПІЯ» вбачається, що ОСОБА_2 за даними облікової документації під наркологічним диспансерно-динамічним наглядом не перебуває.

Відповідно до листа Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги №1» Оболонського району м. Києва від 09.09.2022 №16-35 вбачається, що дитина ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , згідно з обліково-медичною документацією, наявною в КНП «ЦПМСД №1» Оболонського району, знаходиться під медичним спостереженням лікарів Центру з січня 2022 року по теперішній час та зі слів медичної бригади на амбулаторний прийом до лікаря-педіатра та медичні маніпуляції дитину супроводжує виключно мати ОСОБА_2 .

Відповідно до акту обстеження умов проживання від 08.12.2022 вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_14 проживають за адресою: АДРЕСА_3 .

Згідно з висновком органу опіки та піклування Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації «Про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 » вбачається, що орган опіки та піклування Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації вважає за доцільне визначити місцен проживання малолітнього ОСОБА_14 , 2021 р.н., з матір`ю, ОСОБА_2 .

Відповідно до довідки дошкільного навчального закладу №649 Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації управління освіти від 23.05.2023 №10 ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зарахований до ЗДО №649 «Радість» 16.05.2023 за адресою: АДРЕСА_4 .

Відповідно до довідки ФОП ОСОБА_18 від 26.05.2023 №1/23 ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відвідує розвиваючі заняття «Мама+я» у центрі раннього розвитку «Мудрик Київ» у супроводі мами, починаючи з 16.02.2023.

Згідно з висновком щодо взаємодії матері та дитини психолога Басістої Ірини Степанівни вбачається, що між матір`ю та дитиною сформована надійна прив`язаність та у випадку втрати контакту чи розлуки матері і дитини буде нанесена ОСОБА_7 психологічна травма, що понесе за собою і травму розвитку.

Відповідно до листа Служби у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації від 26.02.2024 №108/24-881 органом опіки та піклування Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації розглядалось питання про надання висновку до суду по справі №2/760/273/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_14 , 2021 р.н. та справі №2/760/274/24 про позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 відносно малолітнього ОСОБА_14 , 2021 р.н. З матеріалів справи та пояснень позивачки вбачалось, що ОСОБА_2 перебувала у шлюбі з ОСОБА_10 з січня 2021 року, подружжя мешкало у Турецькій Республіці. Після народження дитини батько став грубо себе поводити, фізично та морально знущався над ОСОБА_20 , вчиняв домашнє насильство, наносив тілесні ушкодження, через що порушена кримінальна справа. З вказаних причин у грудні 2021 року ОСОБА_21 була змушена повернутися з сином до України, припинити шлюбні відносини та звернутися з вказаними позовами до суду. За результатом розгляду питання органом опіки та піклування Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації надано до суду висновок від 23.12.2022 №108-11342 про доцільність визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_14 , 2021 р.н., з матір`ю, ОСОБА_2 та висновок від 23.12.2022 №108-11248 про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 відносно малолітнього ОСОБА_14 , 2021 р.н.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини) держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Частиною 1 ст. 7 Конвенції встановлено, що дитина з моменту народження має право на ім`я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Ця стаття охоплює, зокрема, питання втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.

Частиною першою статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до ч.3 ст.9 Конвенції про права дитини держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, сприяють підтримуванню на регулярній основі особистих відносини і прямих контактів з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонічний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Відповідно до частини першої статті 11 Конвенції про права дитини держави-учасниці вживають заходів для боротьби з незаконним переміщенням і неповерненням дітей із-за кордону.

Правовідносини щодо повернення дітей, які незаконно утримуються в державі, відмінній від держави їх постійного проживання, урегульовані положеннями Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей (Гаазька конвенція), до якої Україна приєдналася згідно із Законом України «Про приєднання України до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей» від 11 січня 2006 року, та яка набула чинності у відносинах між Україною та Турецькою Республікою 01 квітня 2008 року, а також Конвенцією про права дитини.

Положеннями п. б ст. 1, ст. 5 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей передбачено що цілями Конвенції є забезпечення того, щоб права на опіку і на доступ, передбачені законодавством однієї Договірної держави, ефективно дотримувалося в інших Договірних державах та "права піклування" включають права, пов`язані з піклуванням будь-якої особи про дитину, і зокрема, право визначати місце проживання дитини; "права доступу" включають право переміщення дитини на обмежений час у місце інше, ніж місце її постійного проживання.

Відповідно до статті 3 Конвенції 1980 року, переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо:

а) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, в якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та

б) у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування.

Права піклування, згадані в пункті «а», можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави.

Згідно зі статтею 4, Конвенція застосовується до будь-якої дитини, яка постійно проживала в Договірній державі безпосередньо перед вчиненням акта порушення прав піклування або доступу.

При визначенні поняття «постійне місце проживання» в контексті Конвенції 1980 року слід враховувати такі обставини: реєстрація за місцем проживання; соціальні зв`язки дитини (відвідування дошкільного закладу, навчання у школі); наявність медичного страхування тощо.

Відповідно до статті 5 Конвенції, «права піклування» включають права, пов`язані з піклуванням будь-якої особи про дитину, і зокрема, право визначати місце проживання дитини, а «права доступу» включають право переміщення дитини на обмежений час у місце інше, ніж місце її постійного проживання.

Згідно зі статтею 8 Конвенції, будь-яка особа, установа або інший орган, які стверджують, що дитина була переміщена або утримується з порушенням прав піклування, може звернутися з заявою до Центрального органу за місцем постійного проживання дитини або до Центрального органу будь-якої іншої Договірної держави за допомогою у забезпеченні повернення дитини.

Згідно зі статтею 9 Конвенції, якщо Центральний орган, що одержав заяву, передбачену статтею 8, має підстави вважати, що дитина знаходиться в іншій Договірній державі, він без затримок передає заяву безпосередньо Центральному органу такої Договірної держави та відповідно інформує Центральний орган, що запитує, або заявника.

Центральний орган держави, де знаходиться дитина, вживає або забезпечує вживання всіх належних заходів для добровільного повернення дитини (стаття 10 Конвенції).

У статті 11 Конвенції вказується про те, що судові й адміністративні органи Договірних держав без затримок здійснюють усі процедури для повернення дітей.

Якщо відповідні судові або адміністративні органи не досягли ніякого рішення протягом шести тижнів із дати початку процедур, заявник або Центральний орган запитуваної держави за власною ініціативою або на прохання Центрального органу держави, що запитує, мають право просити про надання їм пояснень про причини затримки. Якщо відповідь отримана Центральним органом запитуваної держави, такий орган передає відповідь Центральному органові держави, що запитує, або заявнику.

Статтею 12 Конвенції визначено, що якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини.

Судовий і адміністративний орган, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після сплину річного терміну, про який йдеться в попередньому пункті, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі.

В статті 13 Конвенції зазначено, що, незважаючи на положення статті 12, судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов`язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що:

а) особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримування, або дали згоду на переміщення або утримування, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримування; або

в) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку.

Судовий або адміністративний орган може також відмовити в розпорядженні про повернення дитини, якщо виявить, що дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку (ч.2 ст.13 Конвенції).

Статтею 20 Конвенції передбачено, що у поверненні дитини відповідно до положень статті 12 може бути відмовлено, якщо воно не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод.

У Декларації прав дитини зазначено, що дитина внаслідок її фізичної і розумової незрілості, потребує спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження. Принцип 6 Декларації прав дитини встановлює, що дитина для повного і гармонічного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під піклуванням та відповідальністю своїх батьків і, у всякому випадку, в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості.

Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Сімейний кодекс України регулює сімейні, особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, в тому числі: відносини між матір`ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання.

Відповідно до вимог ст. 141 СК України мати, батько, мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

У статті 150 СК України зазначено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.

Вирішення батьками питань щодо виховання дитини регулюється нормами ст. 157 СК України.

Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України.

Згідно із ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» зазначено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

За правилами ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Згідно з ч. ч. 4, 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

За змістом частини другої статті 12 Гаазької конвенції судовий і адміністративний орган, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після спливу річного терміну, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі.

Про наявність того, що дитина прижилася у своєму новому середовищі, можуть свідчити наступні факти: дитина відвідує дошкільний навчальний заклад - садок, різноманітні гуртки; за дитиною здійснюється медичний догляд; у дитини є свої друзі, захоплення; дитина має сталі сімейні зв`язки; відбулася зміна мови спілкування та інші факти, які свідчать, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини тощо.

У поверненні дитини відповідно до положень статті 12 може бути відмовлено, якщо воно не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод, про що йдеться у статті 20 Гаазької конвенції.

Стаття 13 Гаазької конвенції передбачає, що судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов`язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що:

а) особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримування, або дали згоду на переміщення або утримування, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримування; або

b) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку.

Зазначені факти підлягають оцінці у сукупності з дотриманням якнайкращих інтересів дитини як на теперішній час, так і в майбутньому, оцінкою думки дитини, якщо вона досягла такого віку й рівня зрілості, оцінки сімейної ситуації загалом, проведення збалансованого та розумного зважування інтересів учасників справи тощо.

ЄСПЛ у рішенні «Шнеерсоне і Кампанелла проти Італії» від 12 липня 2011 року (заява № 14737/09) зазначив, що рішення про повернення дитини до держави її постійного проживання на підставі Гаазької конвенції не може прийматися автоматично без урахування усіх важливих обставин, про що свідчать встановлені Гаазькою конвенцією випадки, за яких компетентний орган може відмовити у наданні розпорядження про повернення дитини. При вирішенні таких справ суди повинні керуватися дотриманням найкращих інтересів дитини. Під найкращими інтересами дитини варто розуміти можливість збереження зв`язків із сім`єю, якщо не буде встановлено небажаність таких зв`язків, і можливість розвитку в здоровому середовищі. Суд повинен перевірити сімейну ситуацію і врахувати ряд факторів, зокрема, емоційного, психологічного матеріального і медичного характеру та надати розумну оцінку інтересам кожного із батьків та інтересам дитини, які мають найважливіше значення.

У справі «Х проти Латвії» (заява № 27853/09) від 26 листопада 2013 року ЄСПЛ зазначив, що в контексті розгляду поданого в рамках Гаазької конвенції запиту про повернення, який відповідним чином є відмінним від провадження щодо батьківської опіки, поняття найкращих інтересів дитини повинне оцінюватися у світлі виключень, передбачених Гаазької конвенції, які стосуються плину часу (стаття 12), умов застосування цієї Конвенції (стаття 13 (а) і існування «серйозного ризику» (стаття 13 (b), а також дотримання фундаментальних принципів запитуваної держави, що стосуються захисту прав людини та основних свобод (стаття 20). Це завдання стоїть у першу чергу перед національними органами запитуваної держави, які, зокрема, мають перевагу прямого контакту із зацікавленими сторонами. При виконанні свого завдання відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суди користуються свободою розсуду, яка при цьому залишається предметом європейського контролю, в рамках якого Суд розглядає відповідно до вказаної Конвенції рішення, які ці органи ухвалили, користуючись цією свободою.

У рішенні «Сатановська та Роджерс проти України» (заява № 12354/19, § 31), ЄСПЛ на підставі його попередньої практики вказав, що статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод покладає на національні органи влади конкретний процесуальний обов`язок у контексті провадження за Гаазькою конвенцією: під час розгляду заяви про повернення дитини суди повинні не тільки розглянути небезпідставні твердження про існування «серйозного ризику» для дитини у випадку повернення, а й ухвалити рішення, в якому будуть наведені конкретні причини з огляду на обставини справи. Відмова врахувати заперечення проти повернення, які можуть підпадати під сферу дії статей 12, 13, 20 Гаазької конвенції, і недостатня аргументація у рішенні про відхилення таких заперечень, суперечили б вимогам статті 8 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, а також меті та завданню Гаазької конвенції. Необхідним є належний розгляд таких тверджень, продемонстрований національними судами в його аргументації, що не є шаблонною та стандартною, а достатньо детальною з огляду на винятки, передбачені Гаазькою конвенцією, які треба тлумачити вузько. Це також дозволить ЄСПЛ, завдання якого полягає не у підміні собою національних судів, здійснювати доручений йому європейський нагляд.

ЄСПЛ зазначив, що головне питання у цій справі (справа № 2-4237/12 про забезпечення повернення малолітньої дитини до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії) полягає у тому, чи дотримався Верховний Суд процесуальних зобов`язань за статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод стосовно надання конкретного та детального обґрунтування у контексті винятків, передбачених Гаазькою конвенцією, під час скасування рішень судів нижчих інстанцій і видачі розпорядження про повернення дитини.

Зокрема ЄСПЛ зауважив, що «…відхиливши заперечення за пунктом «b» першого абзацу статті 13 Гаазької конвенції, Верховний Суд офіційно не виключив із доказової бази у справі висновки психолога (див. пункт 18). Це відрізняє цю справу від справи «X. проти Латвії» (X v. Latvia), в якій суди прямо відмовилися визнати допустимим доказом висновок психологічного обстеження (див. згадане рішення у справі «X. проти Латвії» (X v. Latvia), пункти 26 та 117)…», «… у своєму стислому обґрунтуванні Верховний Суд взагалі не розглянув питання, чи були висновки психологічного обстеження та усні показання психолога відповідними та достовірними, та не навів жодних причин, чому не взяв їх до уваги. Хоча обов`язки національних судів у таких справах (див. пункт 30) не можуть розглядатися як такі, що вимагають детальної відповіді на кожне порушене стороною провадження питання, у цій справі Верховний Суд не розглянув ключові докази, які були відповідними, та не пояснив, яке значення вони мали та які висновки слід було зробити...»

У зв`язку з встановленим ЄСПЛ у рішенні в справі «Сатановська та Роджерс проти України» порушенням Україною статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при вирішенні справи, постановою Великої Палати Верховного Суду від 13 квітня 2021 року, скасовано постанову Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі № 2-4737/12 (провадження № 61-18331св18), а тому необґрунтованими є аргументи заявника про безпідставне не урахування судами попередніх інстанції, висновків Верховного Суду у справі № 2-4737/12, зокрема, що у спорах про повернення дитини у контексті мети та цілей Гаазької конвенції, суди не мають вдаватися до з`ясування обставин щодо можливості гарантій забезпечення належних умов проживання малолітньої дитини, урахування інтересів та прав дитини на комфортне та безпечне проживання, питання психологічного ставлення дитини до кожного з батьків.

Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

Згідно з ч. 1 с. 7 Закону України «Про громадянство України» особа, батьки або один з батьків якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну.

Крім того, у cт. 55 Конституції України закріплено, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (частини перша, п`ята, шоста, сьома статті 81 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Під час ухвалення рішення суд вирішує питання, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються (пункт 1 частини першої статті 264 ЦПК України).

Позивачем не надані докази про те, що піклування про дитину на території України здійснюється з порушеннями принципів Декларації прав дитини та Закону України «Про охорону дитинства».

Оскільки в Україні малолітній ОСОБА_22 проживає в належних умовах разом зі своєю матір`ю, ОСОБА_2 , яка позитивно характеризується, хлопчик відвідує дошкільний навчальний заклад, різноманітні гуртки, за ним здійснюється медичний догляд, у дитини є свої друзі, з моменту його переміщення з Турецької Республіки до України пройшло значно більше року та дитина адаптувалася до умов проживання в Україні, тобто дитина прижилась у своєму новому середовищі, його повернення до Турецької Республіки та розлука з матір`ю може завдати дитині психічну травму, створить неприпустиме становище та матиме негативний вплив на розвиток дитини.

Суд приходить до висновку, що повернення дитини до Турецької Республіки є недоцільним, оскільки дитина адаптувалася у новому середовищі. Повернення ж дитини до іншої держави без матері не буде відповідати її інтересам.

Між тим, позивач не позбавлений права на спілкування з дитиною і законодавство України сприяє цьому.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 15, 16, 55, 60 ЦК України, ст. 7, 150, 155, 180 Сімейного кодексу України, ст. 9, 27 Конвенції ООН про права дитини та ст. 8, 12 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст. 3, 5, 12, 13, 20 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25 жовтня 1980 року, ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської РДА про забезпечення повернення малолітньої дитини до Турецької Республіки - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Г.О. Козленко