Справа № 199/4543/24
(2/199/2406/24)
РІШЕННЯ

Іменем України

30.09.2024 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська в складі: головуючого судді Руденко В.В., при секретарі Мацак А.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду міста Дніпра цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Амур-Нижньодніпровський відділ державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про звільнення майна з-під арешту, -

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача звернувся до суду із позовом до відповідача про звільнення майна з-під арешту, в якому зазначив, що 08.02.2008 року ОСОБА_1 та позивач уклали договір іпотеки, за умовами якого Іпотекодавець надав в іпотеку належне йому майно за адресою: АДРЕСА_1 .

06.05.2015 року Амур-Нижньодніпровським відділом державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, правонаступником якого є Амур- Нижньодніпровський відділ державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на підставі постанови про арешт майна боржника та заборони на його відчуження № 47373025 від 27.04.2015 накладено арешт на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 (номер запису про обтяження 9571828 від 06.05.2015).

08.12.2016 право власності на вищезазначене майно було зареєстровано за Банком на підставі Договору іпотеки (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстру речових прав на нерухоме майно: 101, номер запису про право власності 17998026 від 08.12.2016). Реєстрація права власності відбулось на підставі ст. ст. 36, 37 Закону України «Про іпотеку». Як власник майна, представник позивача просив суд зняти арешт, накладений на домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 , яке належить па праві власності позивачу, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1, шляхом скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно обтяження № 9571828 від 06.05.2015, яке було зареєстроване на підставі постанови про арешт майна боржника та заборони на його відчуження № 47373025 від 27.04.2015 Амур-Нижньодніпровським відділом державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції правонаступником якого є Амур-Нижньодніпровський відділ державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

У судове засідання представник позивача не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав.

Інші учасники справи до судового засідання не з`явились, про час, дату та місце слухання справи повідомлені належним чином, причин неявки суду не повідомили.

Дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлені вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 08.02.2008 року ОСОБА_1 та ЗАТ КБ ПРИВАТБАНК, правонаступником якого є ПАТ КБ ПРИВАТБАНК, а в подальшому АТ КБ ПРИВАТБАНК уклади договір іпотеки, за умовами якого Іпотекодавець надав в іпотеку належне йому майно за адресою: АДРЕСА_1 .

06.05.2015 року Амур-Нижньодніпровським відділом державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, правонаступником якого є Амур- Нижньодніпровський відділ державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на підставі постанови про арешт майна боржника та заборони на його відчуження № 47373025 від 27.04.2015 накладено арешт на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 (номер запису про обтяження 9571828 від 06.05.2015).

08.12.2016 право власності на вищезазначене майно було зареєстровано за позивачем на підставі Договору іпотеки (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстру речових прав на нерухоме майно: 101, номер запису про право власності 17998026 від 08.12.2016). Реєстрація права власності відбулось на підставі ст. ст. 36, 37 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Спір, що розглядається, стосується захисту права власності, тому справа підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства, що узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 12.02.2020 у справі № 813/1341/15 за позовом юридичної особи-іпотекодержателя до органу державної виконавчої служби про визнання протиправною та скасування постанови відповідача у частині накладення арешту на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, та зобов`язання відповідача звільнити майно з-під арешту. Велика Палата Верховного Суду, враховуючи характер спірних правовідносин, які стосувалися порушення права позивача на задоволення його вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами боржника, виснувала, що спір є цивільно-правовим. Тому залежно від суб`єктного складу його слід вирішувати за правилами цивільного або господарського судочинства.

Стаття 41 Конституції України визначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним.

Згідно з ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України).

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України).

Нормою ч. 4 ст. 334 ЦК України встановлено те, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Згідно з частинами першою, другою статті 319 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» №606-ХІУ від 21.04.1999, який був чинний на момент накладення арештів, арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя (ч. 1 ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» №606-ХІУ від 21.04.1999).

Про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз`яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна (ч. 4 ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» №606-ХІУ від 21.04.1999).

Особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту (ч. 1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» №606-ХІУ від 21.04.1999).

Аналогічна норма міститься у ч. 1 ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження" №1404-VIII від 02.06.2016.

Підстави для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини визначені у ч. 4 ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження" №1404-VIII від 02.06.2016.

У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду (ч. 5 ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження" №1404-VIII від 02.06.2016).

Згідно норми ст. 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Із ч. 5 ст. З Закону України «Про іпотеку» вбачається, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

У разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки (ч. 6 ст. З Закону України "Про іпотеку").

Відповідно до приписів ч. 7 ст. З Закону України "Про іпотеку" пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки.

Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (ч. 5 ст. 33 Закону України "Про іпотеку").

Відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку», сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, якии може бути укладеним одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст. 37 Закону України "Про іпотеку".

Згідно ст. 37 Закону України "Про іпотеку", іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Частиною 3 статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються.

Аналізуючи положення Закону України "Про іпотеку", Верховний Суд у постанові від 10.04.2018 року у справі №910/4772/17 зазначив, що в разі коли належним чином зареєстрована іпотека виникла раніше за накладення арешту для задоволення вимог стягувачів, відмінних від іпотекодержателя, суд має звільнити з-під арешту іпотечне майно.

Також, Верховний суд у своїй постанові від 15,05.2019 року у справі №335/12353/17-ц вказав, що виходячи з системного тлумачення статей 16, 572, 589 ЦК України, статті 60 Закону України "Про виконавче провадження", статті 1 Закону України "Про іпотеку" і роз`яснень пункту 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 "Про судову практику в справах про зняття арешту з майна", позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Враховуючи вищевикладене, іпотека, як правовий інститут, виконує забезпечувальну функцію виконання боржником основного зобов`язання, тобто гарантує кредитору -іпотекодержателю право на задоволення його вимог за рахунок певного, заздалегідь визначеного сторонами майна за наявності в боржника заборгованості перед кредитором.

Право власності позивача на квартиру АДРЕСА_1 виникло на підставі Договору іпотеки в порядку пріоритетності прав, оскільки іпотека була зареєстрована раніше за накладений арешт.

Суд приходить до висновку, що арешт накладений на майно (квартиру) порушує право власності позивача, як власника. а тому ці обтяження підлягають скасуванню.

З огляду на наведене, суд вважає, що позов підлягає до задоволення.

Суд ухвалюючи рішення також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, на користь позивача з відповідача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 3028,00 грн.

Керуючись ст. 13, 76-78, 81, 263 - 265, 354, 355 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Амур-Нижньодніпровський відділ державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про звільнення майна з-під арешту, - задовольнити.

Зняти арешт, накладений на домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 , яке належить па праві власності Акціоненому товаристу комерційному банку ПРИВАТБАНК (), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1, шляхом скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно обтяження № 9571828 від 06.05.2015, яке було зареєстроване на підставі постанови про арешт майна боржника та заборони на його відчуження № 47373025 від 27.04.2015 року Амур-Нижньодніпровським відділом державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» (м. Київ, вул. Грушевського, буд. 50, ) судовий збір у розмірі 3028,00 грн.

Рішення може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі у тридцятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя В.В. Руденко