Номер провадження: 22-ц/813/917/24
Справа № 495/839/21
Головуючий у першій інстанції Прийомова О. Ю.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.05.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Громіка Р.Д.,

Дришлюка А.І.,

за участю:

секретаря Козлової В.А.,

прокурора відділу Одеської обласної прокуратури Бондаревського О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури Раковича Максима Миколайовича на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25 липня 2022 року, ухваленого під головуванням судді Прийомової О.Ю., у цивільній справі за позовом Білгород-Дністровської окружної прокуратури в інтересах держави до Затоківської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним, припинення речового права на нерухоме майно та зобов`язання повернути земельну ділянку,

встановив:

10 лютого 2021 року Білгород-Дністровська окружна прокуратура в інтересах держави звернулася до суду із позовом до Затоківської селищної ради Білгород-Дністровської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в якому просила суд:

- визнати незаконним та скасувати рішення І сесії VII скликання Затоківської селищної ради від 05.10.2020 року за №1590 «Про передачу у власність сформованої земельної Ділянки комунальної власності», яким ОСОБА_2 передано у власність сформовану земельну ділянку площею 0,0453 га (кадастровий номер :02:005:0083) для індивідуального дачного будівництва, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 09.10.2020 року за №1012, посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Кушнір І.В., укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , який придбав у власність земельну ділянку площею 0,0453 га, кадастровий номер :02:005:0083, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

- припинити за ОСОБА_1 речове право власності на земельну ділянку площею 0,0453 га, кадастровий номер :02:005:0083, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 шляхом скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису 38603015 про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :02:005:0083 за ОСОБА_1 (РНОПП НОМЕР_1 ), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 03;

- зобов`язати ОСОБА_1 повернути до земель комунальної власності Затоківської селищної ради Білгород-Дністровської міської ради земельну ділянку площею 0,0453 га, кадастровий номер :02:005:0083, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що Білгород-Дністровською місцевою прокуратурою вивчено питання законності набуття права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :02:005:0083 за адресою: АДРЕСА_1 .

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що на підставі рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Косюк О.П. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за ОСОБА_2 зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку площею 0,0453 га, кадастровий номер :02:005:0083, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Підставою для державної реєстрації виступало рішення І сесії VІІ скликання Затоківської селищної ради від 05.10.2020 року за № 1590 «Про передачу у власність сформованої земельної ділянки комунальної власності».

В подальшому, відповідно до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на підставі рішення реєстратора приватного нотаріуса Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Кушнір І.В. від 09.10.2020 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень зареєстровано право приватної власності на вищевказану земельну ділянку за ОСОБА_1 .

Підставою для державної реєстрації переходу права власності є договір купівлі-продажу земельної ділянки від 09.10.2020 року за № 1012, згідно з яким ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_1 придбав у власність земельну ділянку площею 0,0453 га, кадастровий номер :02:005:0083, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Цільове призначення земельної ділянки для індивідуального дачного будівництва. Категорія землі, відповідно до земельного кодексу України, землі рекреаційного призначення.

Позивач вважає, що рішення Затоківської селищної ради від 05.10.2020 року № 1590 прийнято з порушеннями та перевищенням повноважень, а тому є незаконним, а свідоцтва про право власності мають бути визнані недійсними, оскільки Генеральним планом смт. Затока не передбачено земель під індивідуальне дачне будівництво на вказаній території смт Затока.

Згідно викопіювання з Генерального плану смт. Затока зазначена територія, що була виділена відповідачам, визначена як землі рекреаційних установ.

Крім того, згідно з даними публічної кадастрової карти, спірна земельна ділянка з кадастровим номером :02:005:0083 розташована на відстані приблизно 110 м від урізу води Чорного моря, а отже входить до прибережної захисної смуги.

Рішенням Затоківської селищної ради № 219 від 04.06.2008 року ТОВ «Укрбудінвест» (т.1, а.с. 35) затверджено містобудівне обґрунтування на розміщення пляжно-розважального комплексу у Лиманському районі смт. Затока, згідно з яким вказана земельна ділянка, що розташована на відстані 70-110 м від урізу води у Лиманському районі передбачена для розміщення пляжно-розважального комплексу згідно містобудівних норм.

У зв`язку з цим, відведення вказаної земельної ділянки у власність для індивідуального дачного будівництва не відповідає наявній містобудівній документації.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25 липня 2022 року у задоволенні позову Білгород-Дністровської окружної прокуратури в інтересах держави було відмовлено (т.1, а.с.201-207).

В апеляційній скарзі заступник керівника Одеської обласної прокуратури, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, ставить питання про скасування рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25 липня 2022 року, ухвалення нового рішення, яким позовну заяву задовольнити (т.1, а.с. 210-214).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Так, ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до рішення Затоківської селищної ради № 3729 від 23.10.2015 року, яким було затверджено детальний план території «Розміщення індивідуальної дачної забудови на земельній ділянці, оріентовною площею 8,0 га на території АДРЕСА_2 » (т.1, а.с.130) земельна ділянка, кадастровий номер: :02:005:0083, яка належить ОСОБА_1 , співпадає за місцем розташування із вищевказаним детальним планом території.

Крім того, рішенням Затоківської селищної ради № 936 від 20.02.2019 року було затверджено проект землеустрою щодо організації і встановлення меж земель водного фонду та водоохоронної зони Чорного моря на території смт. Затока, м. Білгород-Дністровський Одеської області, встановлено: - водоохоронну зону Чорного моря на території смт. Затока, м. Білгород-Дністровський Одеської області, загальною площею 878,9545 га.; - прибережну захисну смугу Чорного моря на території смт. Затока, м. Білгород-Дністровський Одеської області, загальною площею - 104,7262 га.; - пляжну зону Чорного моря на території смт. Затока, м. Білгород - Дністровський Одеської області, загальною площею - 104,7262 га (в межах прибережної захисної смуги).

Таким чином, із вищевказаного рішення Затоківської селищної ради вбачається, що прибережна захисна смуга Чорного моря на території смт. Затока співпадає з пляжною зоною Чорного моря на території смт. Затока. Проте, спірна земельна ділянка до пляжної зони не входить та не відноситься до прибережної захисної смуги, у зв`язку з чим відсутні порушення рішення І сесії VII скликання Затоківської селищної ради від 05.10.2020 року за №1590 (т.1, а.с. 26) щодо обмежень у використанні земельних ділянок прибережних захисних смуг встановлених Водним кодексом України та Земельним кодексом України.

Що стосується посилання позивача на наявність рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 15.05.2019 року у справі № 495/8566/16-ц, то суд вважав їх безпідставними, з посиланням на те, що вказане рішення було оскаржено в апеляційному порядку і розгляд апеляційної скарги ще не було завершено.

Зазначене судове рішення було розглянуто судом апеляційної інстанції 07.09.2023 року, було залишено без змін, та набрало законної сили.

Враховуючи вищенаведене та аналізуючи норми діючого законодавства України, а також наявні матеріали справи, судом першої інстанції не встановлено неправомірного відчуження земельної ділянки, площею 0,0453 га, кадастровий номер :02:005:0083, для індивідуального дачного будівництва, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та порушення інтересів держави.

Як вбачається з позовної заяви, звертаючись до суду апеляційної інстанції, апелянт обґрунтовував свою апеляційну скаргу також тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.

При цьому апелянт зазначив, що спірна земельна ділянка вже передавалась у власність громадянам на підставі рішення Затоківської селищної ради від 29.12.2014р. № 2748 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок гр. ОСОБА_3 та іншим (всього 19 осіб) для індивідуального дачного будівництва, які розташовані за адресою - АДРЕСА_3 ».

Разом з тим, рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 15 травня 2019 у справі № 495/8566/16ц вказане рішення Затоківської селищної ради та свідоцтво про право власності фізичної особи на земельну ділянку скасовано (т.1, а.с.36-49). Рішенням суду у цій справі встановлено, що відведення спірної земельної ділянки у власність для індивідуального дачного будівництва не відповідає наявній містобудівній документації; суд помилково посилався на рішення в адміністративних справах № 420/6481/18 та № 420/6243/20, а також щодо втрати чинності Генерального плану смт Затока, затвердженим 25 лютого 2005 року.

Оскільки жоден із учасників вказаних адміністративних справ № 420/6481/18 і № 420/6243/20 не брав участі в розгляді Білгород-Дністровським міськрайонним судом цивільної справи № 495/1244/21, то зазначені адміністративні справи не мають преюдиційного значення для цієї цивільної справи. При цьому, представник Затоківської селищної ради участі у судових засіданнях не брав, документів, що підтверджують втрату чинності Генерального плану смт Затока, затвердженого 25.02.2005 року, не надавав. Звернення прокурора до суду з позовом спрямовано на вирішення суспільно значимої потреби у відновленні законності щодо раціонального використання особливо цінних земельних ділянок, призначених для організації відпочинку необмеженого кола громадян.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням І сесії VII скликання Затоківської селищної ради від 05.10.2020 за №1590 «Про передачу у власність сформованої земельної ділянки комунальної власності», ОСОБА_2 передано у власність сформовану земельну ділянку площею 0,0453 га, кадастровий номер :02:005:0083, для індивідуального дачного будівництва, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (т.1, а.с.26).

В подальшому, у відповідності до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 09.10.2020 року за №1012, посвідченого приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріальною округу Кушнір І.В., укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , останній придбав у власність вищевказану земельну ділянку для індивідуального дачного будівництва.

Відповідно до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на підставі рішення реєстратора приватного нотаріуса Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Кушнір І.В. від 09.10.2020 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень зареєстровано право приватної власності на вищевказану земельну ділянку за ОСОБА_1 (номер запису про право власності 39222918, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 03) (т.1, а.с.16-17).

Вирішуючи апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури Раковича М.М. колегія суддів зазначає, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Прийняття рішення про передачу у власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (ст.13 Конституції) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі відповідно державної чи комунальної власності. Конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю розглядається у поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст.ст.14,19 Конституції).

Тобто, правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, у разі його незаконності такому суспільному інтересу не відповідає.

За змістом положень статей 25, 26, 31, 33 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі - Закон № 280/97-ВР) у редакції, чинній на час звернення прокурора до суду із цим позовом, до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження у галузі будівництва - щодо здійснення в установленому порядку державного контролю за дотриманням законодавства, затвердження містобудівної документації при плануванні та забудові відповідних територій та вирішення відповідно до законодавства спорів з питань містобудування, а у сфері регулювання земельних відносин та охорони навколишнього природного середовища - щодо організації і здійснення землеустрою, погодження проектів землеустрою.

Виконавчими органами міських рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи. Виконавчі органи міських рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади (частини 1, 2 ст. 11 Закону № 280/97-ВР).

Звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільнозначимого питання про передачу земельної ділянки комунальної власності у приватне користування з метою відновлення прав та законних інтересів територіальної громади щодо землі, яка вибула з її користування і розпорядження незаконно.

Проте, колегія суддів зазначає, що Велика Палата Верховного Суду (далі ВП ВС) неодноразово звертала увагу (постанови ВП ВС від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16) на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Тобто, застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах ВП ВС від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18.

ВП ВС у справі № 359/3373/16-ц у постанові від 23 листопада 2021 року вказувала, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою.

Таким чином, належним відповідачем за позовом про витребування від (стягнення з) особи земельної ділянки є особа, за якою зареєстроване право власності на таку ділянку. Якщо земельною ділянкою неправомірно (на думку позивача, який вважає себе представником власника) заволодів відповідач, то віндикаційний позов відповідає належному способу захисту прав позивача: власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

ВП ВС неодноразово звертала увагу, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах ВП ВС від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17, від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18, від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18.

Зазначені обставини свідчать про те, що вимоги позову про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним, припинення речового права на нерухоме майно та зобов`язання повернути земельну ділянку, не відповідають належному способу захисту.

Тобто, для витребування нерухомого майна, оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, не є ефективним способом захисту права власника (подібні висновки викладено у постанові ВП ВС від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16). Вимога про визнання рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування недійсними (незаконними) та їх скасування не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призведе до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою. Аналогічні висновки викладено у постановах ВП ВС від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17, від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19).

Визнання недійсним свідоцтва про право власності на земельну ділянку (яке видане на підставі відповідного оспорюваного рішення про передачу у власність земельної ділянки) також не є необхідним для вирішення питання про належність права власності на земельну ділянку та для її витребування з чужого володіння, а тому в задоволенні цієї позовної вимоги слід відмовити (подібні висновки викладено у постанові ВП ВС від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16).

У справі, яка переглядається, позов пред`явлено першим заступником керівника Білгород-Дністровської місцевої прокуратури, в інтересах держави, у зв`язку з незаконним заволодінням земельною ділянкою комунальної власності фізичною особою відповідачем ОСОБА_1 .

У постанові ВП ВС від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц зазначено, що ВП ВС неодноразово звертала увагу на те, що власник з дотриманням вимог ст. 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

У зв`язку з викладеним, колегія суддів вважає, що заявлені в цій справі першим заступником керівника Білгород-Дністровської місцевої прокуратури позовні вимоги задоволенню не підлягають, скільки не відповідають належному способу захисту.

При цьому слід зазначити, що обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.

Подібні висновки викладені у постановах ВП ВС від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19, від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18.

Колегія суддів зазначає, що у відповідності до вимог, передбачених ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові ВП ВС від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 зазначено, що суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію ВП ВС.

Оскільки висновки суду першої інстанцій не відповідають актуальному правовому висновку, сформульованому у постанові ВП ВС від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц , яку офіційно оприлюднено 14 грудня 2021 року, зі спору, що виник з подібних правовідносин, апеляційний суд вважає за необхідне вийти за межі доводів апеляційної скарги з метою врахування висновків щодо застосування норм права у подібних спірних правовідносинах.

З огляду на викладене, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог першого заступника керівника Білгород-Дністровської місцевої прокуратури про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання договорів купівлі-продажу земельної ділянки недійсними, припинення речового права на нерухоме майно та зобов`язання повернути земельну ділянку, між тим мотиви такої відмови суперечать вищевказаним приписам законодавства і їх тлумаченню судом касаційної інстанції.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 04 травня 2022 року у справі № 495/6094/17.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги частково надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.).

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване судове рішення не в повній мірі відповідаю зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги його частково спростовують, оскільки рішення у справі ухвалено не у повній відповідності до вимог процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржуване судове рішення змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції мотивувальної частини даної постанови.

В решті рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст.ст. 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури Раковича Максима Миколайовича задовольнити частково.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25 липня 2022 року змінити.

Викласти мотивувальну частину рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25 липня 2022 року в редакції мотивувальної частини даної постанови.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Через відрядження судді Дришлюка А.І., заходження його у відгулах, та через відсутність електроенергії в приміщенні суду, повне судове рішення складено 12.06.2024 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Р.Д. Громік

А.І. Дришлюк