КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 753/1937/24

06 листопада 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Левенця Б.Б.

при секретарі - Уляницькій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 адвоката Бабенко Юлії Володимирівни на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 31 липня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Маркєлової В.М., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації (орган опіки та піклування), до ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітніх дітей,-

в с т а н о в и в:

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації (орган опіки та піклування) про визначення місця проживання малолітніх дітей.

Позовні вимоги обгрунтовувала тим, що 15 січня 2014 року Лівобережним відділом державної реєстрації шлюбів Головного управління юстиції у м. Києві, між сторонами було зареєстровано шлюб, про що в Книзі реєстрації актів про одруження зроблено актовий запис за №19, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 .

На момент подання даної позовної заяви в Дарницькому районному суді м. Києва розглядається справа про розірвання шлюбу між сторонами.

У шлюбі у сторін народилося двоє дітей: донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження від ІНФОРМАЦІЯ_2 серія НОМЕР_2 , син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження від 11 вересня 2018 року, серія НОМЕР_3 .

Діти постійно проживають разом з нею та перебувають на повному її утриманні.

Зазначала, що у справі про розірвання шлюбу питання визначення місця проживання дітей та участі батька у їх житті судом не розглядалося у зв`язку з тим, що на момент подання позовної заяви між нею та відповідачем (батьком дітей) була усна домовленість про те, що діти будуть проживати з матір`ю, а батько буде бачити їх в будь-який зручний для них обох час.

Однак, після призначення справи про розлучення до розгляду, відповідач почав погрожувати їй, що «відбере» у неї дітей, якщо вона не відкличе позовну заяву про розірвання шлюбу. Одним із мотивів такого вчинку відповідача є те, що вона є військовослужбовцем, проходить службу у військовій частині в м.Києві та поки вона має статус військової та дружини, відповідач має відстрочку від військової служби в воєнний час та під час мобілізації. Більш того, після її переїзду з дітьми в інше помешкання відповідач без попередження приїхав до будинку, де вона проживає з дітьми, та замість того щоб нормально поспілкуватися, відразу викликав наряд поліції з вимогами оглянути помешкання серед ночі, чим наніс психологічну травму малолітнім дітям. Більше того, вона отримала дзвінок від служби у справах дітей з вимогою надати для огляду помешкання.

Вказувала, що вона не має жодних намірів чинити перешкоди відповідачу в спілкуванні з дітьми. Батько дітей за своїм бажанням та за попередньою домовленістю з нею може брати дітей до себе та проводити з ними свій вільний час. Однак, діти постійно повинні проживати з нею, матір`ю, посилаючись на те, що старша дочка, як дівчинка, з точки зору статі, гігієни та обслуговування має проживати з матір`ю, оскільки тільки вона, як мати, знає стан здоров`я дитини, її звички, може дати такі поради, які не може дати їй батько. Так само як і п`ятирічному сину, який ще потребує як материнської любові, так і догляду, який може надати тільки мати. Діти завжди доглянуті, зростають в безпечних та сприятливих умовах, тоді як батько не зможе дати дев`ятирічній дівчинці та п`ятирічному сину тієї материнської любові та піклування, якої вони потребують, та пояснити доньці ті речі, які може пояснити лише жінка.

Зазначала, що відповідач домовлятися з даного питання не бажає, а отже даний позов є превентивним заходом з її боку, адже в силу свого віку діти більшість часу потребують материнської турботи та уваги. Зазначені обставини і стали причиною подачі цього позову до суду, оскільки вона вважає, що в інтересах дітей необхідно визначити їх місце проживання саме з нею.

Посилаючись на те, що вона є повністю дієздатною фізичною особою, любить дітей, піклується про їх фізичний та психологічний стан, спроможна в достатньому обсязі забезпечувати їх потреби, отримує офіційну стабільну заробітну плату, є військовою, проходить службу у військовій частині в столиці, в той час, як відповідач ніде не працює, не має постійного доходу, а відтак, і можливості піклуватися про дітей, зокрема, але не виключно, купувати їжу, речі, медикаменти,нести витрати на навчання (школу та дитячий садочок).

Враховуючи вказані доводи, позивач ОСОБА_1 просила суд визначити місце проживання малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю - ОСОБА_5 ; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 сплачений нею судовий збір в розмірі 1 073,60 грнта витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 11 500,00 грн.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 31 липня 2024 року відмолено в задоволенні позову ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації (орган опіки та піклування), до ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітніх дітей.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Бабенко Юлія Володимирівна подала апеляційну скаргу, в якій за результатом апеляційного перегляду справи просить скасувати рішення Дарницького районного суду міста Києва від 31 липня 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким повністю задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 .

В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що висновки суду першої інстанції не ґрунтуються на матеріалах справи, а також не узгоджуються з вимогами чинного законодавства.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не оцінив і не з`ясував усіх обставин, на які сторона позивача посилалась в обгрунтування своїх вимог.

Зазначає, що однією з підстав для відмови в задоволенні позову судом зазначено те, що доньці позивачки протягом часу за який розглядалася справа виповнилося 10 років, але позивач не заявляла клопотання про з`ясування думки дитини щодо предмету спору.

Разом з тим, з таким висновком сторона позивача погодитись не може з тих підстав, що малолітні діти, так само як і неповнолітні діти, перебувають під вихованням та утриманням своїх батьків та батьки мають однакові права і обов`язки як щодо малолітніх, так і щодо неповнолітніх дітей. Відмова у задоволенні судом позову про визначення місця проживання дитини тільки з тієї підстави, що дитині (донці сторін)виповнилося 10 років та її не було допитано в судовому засідання (не було нанесено психологічної травми приїздом до суду та допитами), не відповідає нормам матеріального права і процесуального права, оскільки жодною нормою не визначено такої заборони.

Щодо висновку суду першої інстанції про відсутність спору між сторонами, сторона позивача вказує, що дійсно відповідач надавав через застосунок «Дія» дозвіл матері перереєструвати дітей разом з нею, але приховав від суду один важливий момент. Зокрема, що такий дозвіл він надавав в обмін на нотаріально посвідчену довіреність на право розпорядження спільним автомобілем, який 26.10.2024 року продав, а кошти отримані від продажу авто залишив собі.

Про актуальну інформацію щодо власника авто адвокату стало відомо вже після ухвалення рішення у справі, відтак, не мав можливості подати дану інформацію до суду першої інстанції, оскільки не знав про її існування.

Також судом першої інстанції не надано оцінку наявним в матеріалах справи доказам, зокрема, відповіді поліції на адвокатський запит, згідно якої відповідач 03.11.2023 року на адресу місця знаходження позивачки та дітей викликав поліцію, за викликом приїжджала патрульна поліція та входила до місця проживання військових зі зйомками на боді камери, що заборонено вчиняти під час дії воєнного стану.

До того ж, на адвокатський запит Служба у справах сім`ї та дітей Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації (далі - Служба) повідомила, що 18.12.2023 року ОСОБА_2 звертався до Служби з приводу обстеження умов проживання малолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Згідно копії заяви відповідача, останній просить Службу : «Скласти акт огляду місця проживання його дітей..., що проживають за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку із судовою необхідністю по встановленню місця проживання дітей...».

З такою заявою відповідач звертався до Служби до того, як ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом.

Дана відповідь з додатками від Служби не подавалися до суду першої інстанції, оскільки Служба спочатку повідомила, що не має заяв від відповідача щодо визначення місця проживання дітей, але надалі працівниками Служби було акумульовано дані та знайдено копії заяв та відповідей в іншого працівника Служби, котрий займається не судовим визначенням місця проживання дітей (через орган опіку та піклування).

Всі вищевикладені факти, на переконання сторони позивача, підтверджують наявність між сторонами спору щодо визначення місця проживання дітей.

За доводами апеляційної скарги сторони позивача не відповідає дійсності і висновок суду першої інстанції про те, що відповідач (батько дітей) спілкується з дітьми, цікавиться їх життям, побутом, місце проживання дітей з матір`ю не оспорював, посилаючись на те, що в судовому засіданні 31.07.2024 року під технічний запис судового засідання відповідач зазначив, що ні з ким не спілкується та не має бажання спілкуватися, до матері дітей не звертався з пропозиціями побачення з дітьми чи надання будь якої допомоги.

Таким чином, суд першої інстанції, всупереч інформації, що наявна на технічному записі судового засідання, вказав в оскаржуваному рішенні завідомо неправдиву інформацію.

Також, третя особа- Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації у своєму висновку вказувала, що згідно інформації з гімназії де навчається донька сторін, батько ОСОБА_2 звертався до адміністрації гімназії один раз (03.11.2023 року), в період зарахування дитини з метою уточнення її навчання в закладі.

Більш того, оскільки відповідач жодним чином не допомагав у вихованні дітей, позивачка вимушена була звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з відповідача аліментів. У зв`язку із наявною заборгованістю по аліментам відповідач обліковується в Єдиному реєстру боржників.

Проте, оскаржуване рішення не містить інформації щодо виконання відповідачем своїх батьківських обов`язків, також в судових засіданнях суд не встановлював чи приймає батько дітей в т.ч. фінансово участь у вихованні дітей.

Сторона позивача вважає, що суд першої інстанції не врахував положення закону та обставини справи, допустив суттєву неповноту у з`ясуванні обставин справи, відмовивши у задоволенні позову з тих підстав, що сміж сторонами відсутній спір щодо визначення місця проживання дітей, не перевірив та не спростував належними доказами доводи позивача ОСОБА_1 , не перевірив, яку роль у житті дітей відіграє мати.

Судом першої інстанції також не надавалась належна оцінка висновку Служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації про доцільність визначення місця проживання малолітніх дітей разом з матір`ю, в якому враховано всі обставини та висвітлено обґрунтований висновок про доцільність залишити проживати малолітніх дітей разом з матір`ю.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення Дарницького районного суду міста Києва від 31 липня 2024 року - без змін.

Зазначає, що в судовому засіданні представник позивачки адвокат Бабенко Ю.В., під технічний запис судового засідання, пояснила, що мета позову має превентивний характер, оскільки відповідач погрожує позивачці відібрати дітей, тому вона змушена звернутися до суду з даним позовом для визначеності у цьому питанні.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що спір щодо місця проживання дітей був ініційований їх матір`ю, з якою діти і так фактично проживали та проживають і від якої він, як батько дітей, не вимагав та не вимагає зміни їх місця проживання. У встановленому порядку із самостійним позовом до суду або із зустрічним позовом в межах розгляду цієї справи про визначення місця проживання дітей разом з ним, він не звертався, будь-яких належних доказів, які б свідчили про його бажання і волю щодо визначення місця проживання дітей із ним, батьком дітей, представником позивача адвокатом Бабенко Ю.В. суду першої інстанції не надано.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині того, що позивач не заявляла клопотання про з`ясування думки дитини - доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , якій виповнилось 10 років через нібито психологічну травму - приїздом до суду та допитами, сторона відповідача вважає, що позивач ОСОБА_1 з суб`єктивних причин обмежує дитину у можливості реалізації своїх прав відповідно до ч.2 ст.160, ст.171 Сімейного кодексу України та ст.12 Конвенції про права дитини (ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року).

В частині доводів апеляційної скарги про те, що він «обміняв» дозвіл на перереєстрацію дітей разом з матір?ю на право розпоряджатися авто, сторона відповідача зазаначає, що сторона позивача надає різні письмові пояснення про вказані обставини, котрі протирічать одне одному. До того ж, згідно ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є спільним майном, а відтак, відповіді Головного сервісного центру МВС та Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києвіщодо авто, які просить долучити сторона позивача відповідно до ст.77 ЦПК України, не є належними доказами та не стосуються предмета доказуванняу цій справі про визначення місця проживання малолітніх дітей.

Щодо події, яка сталася 03 листопада 2023 року, коли відповідач викликав працівників поліції, зазначає, що у відповіді поліції заначено про наявність події о 16:21 год., а не як зазначає позивач «нічний візит до квартири», а приводом було неналежне виконання обов`язків по догляду за дітьми з боку позивачки, як матері, тому що в помешканні за адресою: АДРЕСА_2 малолітні діти ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 знаходилися без нагляду дорослих, в тому числі під час повітряної тривоги.

Вказує, що донька повідомила його по телефону, що не може відчинити двері в вище означеному помешканні, в якому вона перебувала, тому що вони зламані (докази чого надані (копія листування в програмі «телеграм» зроблена з екрану мого смартфону) та є в матеріалах справи № 753/1937/24). Через цю обставину він викликав наряд поліції, тому що діти були в небезпеці, та не надано жодного підтвердження письмових пояснень позивачки щодо її трактування події.

Крім того, жодна сторона заяв не подавала, претензій або будь-яких процесуальних дій юридичного характеру не здійснювала - ні на момент присутності наряду Управління патрульної поліції в місті Києві, ні в подальшому. Тобто, спір між ним та позивачкою щодо визначення місця проживання дітей в даній події відсутній. Надані позивачкою докази були досліджені в судовому засіданні судом першої інстанції, що підтверджується протоколом судового засідання від 31 липня 2024 року.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині ненадання судом належної оцінки висновку Служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації про доцільність визначення місця проживання малолітніх дітей разом з матір`ю, сторона відповідача зазначає, що у висновку Служби не зазначено про встановлення факту наявності спору між батьками щодо визначення місця проживання дітей, а лише - про доцільність залишити проживати малолітніх дітей разом з матір`ю.

Звернув увагу суду на те, що у висновку Служби також зазначено, що у квартирі також проживає чоловік позивачки - ОСОБА_6 , 1989 р.н, проте не надано інформацію чи перевірявся його стан здоров`я та не надана характеристика його соціальної поведінки, з точки зору доцільності проживання малолітніх дітей разом з ним в одній квартирі, а також чи приймає він участь у вихованні малолітніх дітей - що не відповідає ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, на які посилається позивачка у апеляційній скарзі.

Щодо обставин подання ним заяви до Служби у справах сім`ї та дітей Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації та її змісту, відповідач зазначає, що після виклику наряду поліції 03 листопада 2023 року він звернувся до Служби з приводу відповідності умов проживання малолітніх дітей нормам чинного законодавства України та виключно з причини піклування про відповідність умов, необхідних для всебічного розвитку їх з позивачкою дітей, відповідно до законів України, а також керуючись ст.8 Законом України «Про охорону дитинства», а не стосовно спору щодо місця проживання дітей. Це також підтверджується і доводами скарги про те, що матеріали його звернення знайдено в іншого працівника Служби, котрий займається не судовим визначенням місця проживання дітей, а органом опікою та піклуванням.

До того ж, як у судовому засіданні, так і у пояснювальній, яку він 14 березня 2024 року подавав до Служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві Державної адміністрації, він послідовно зазначив, що не має заперечень та надав згоду щодо постійного проживання неповнолітніх дітей ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , разом із матір`ю, за адресою: АДРЕСА_3 , про що є докази у матеріалах справи (а.с. 72 том 1).

Щодо інших доводів в апеляційній скарзі, сторона відповідача вказує, що вони не підтверджуються фактичними даними, окрім оціночних та суб`єктивних суджень позивачки, надумані і не відповідають закону, та не мають відношення до розгляду скарги по суті.

В судове засідання апеляційного суду позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Бабенко Юлія Володимирівна не з?явились, про день та час розгляду справи судом повідомлені у встановленому порядку, 21 жовтня 2024 року подали до суду заяву про розгляд справи у їх відсутності. З огляду на зазначене, суд вважає можливим розглядати справу у відсутності позивачки та її представника.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Представник Служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві Державної адміністрації в судове засідання також не з`явився? про розгляд справи служба судом повідомлена, участь свого представника в судовому засіданні не забезпечила, а тому суд вважає можливим розгляд справи у його відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 15.01.2014 року Лівобережним відділом державної реєстрації шлюбів Головного управління юстиції у м. Києві, зареєстровано шлюб між сторонами, про що в Книзі реєстрації актів про одруження зроблено актовий запис за №19, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 .

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 25.01.2024 у справі № 753/18812/23 шлюб між сторонами розірвано.

В шлюбі у сторін народилося двоє дітей: донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 , та син - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_3 .

Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_5 позивачка ОСОБА_5 у зв`язку із укладенням іншого шлюбу 25.03.2024 року змінила прізвище на Цтібор.

Відповідно до витягів з реєстру Київської територіальної громади, сформованого 19.12.2023 року, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з 24.10.2023 значаться зареєстрованими за адресою: АДРЕСА_3 , там, де зареєстроване місце проживання їх матері - ОСОБА_5 .

Судом також встановлено, що 14.03.2024 року ОСОБА_2 до Служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації було подано заяву про надання ним згоди на проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з матірю ОСОБА_5 , за адресою АДРЕСА_3 .

10.05.2024 року Службою у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації було надано висновок щодо доцільності проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з матірю ОСОБА_5 .

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації (орган опіки та піклування), до ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітніх дітей, суд першої інстанції вказав, що вимоги про визначення місця проживання дітей заявлені позивачем передчасно, оскільки зверненню до суду з відповідним позовом має передувати спір між батьками про визначення місця проживання дітей. Відсутність між сторонами відповідного спору унеможливлює вирішення питання в судовому порядку, оскільки завданням цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних чи оспорюваних прав особи.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення Дарницького районного суду міста Києва від 31 липня 2024 року відповідає.

Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (стаття 7 Сімейного кодексу України, далі - СК України).

У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок про те, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону України від 29 червня 2004 року № 1906-IV «Про міжнародні договори України», а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

Відповідно до частини першої статті 18 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави - учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, з огляду на те, що дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним.

У рішенні від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

У постанові Верховного Суду від 18 березня 2019 року у справі № 215/4452/16-ц (провадження № 61-1145св19) вказано, що презумпція на користь матері у справах щодо дітей, яка покладена в основу рішення суду першої інстанції, не підтверджується на рівні Організації Об`єднаних Націй, що випливає з Декларації або прецедентної практики ЄСПЛ, а також не відповідає позиції Ради Європи та більшості держав - членів Ради Європи. Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

У постанові Верховного Суду від 06 червня 2019 року у справі № 495/2106/17 (провадження № 61-592св19) зазначено, що із системного тлумачення статей 3, 9 та 18 Конвенції про права дитини, частин другої та третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», слідує, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. […] Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. У випадку однакового ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків та однакової прихильності дитини до обох із батьків, місце проживання дитини має бути визначено з тим із батьків, ким створено більш сприятливі умови для проживання дитини.

У постанові Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 205/1621/18 (провадження № 61-23366св19) вказано, що до інших обставин, що мають істотне значення під час вирішення спору щодо визначення місця проживання дитини, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

У постанові Верховного Суду від 21 травня 2020 року у справі № 587/2134/17 (провадження № 61-37492св18) зазначено, що при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

У постанові Верховного Суду від 26 січня 2023 року у справі № 164/812/21 (провадження № 61-4527св22) вказано, що вирішуючи спір щодо визначення місця проживання дитини, суди мають виходити з того, що поведінка батьків, їх авторитет відіграє суттєву роль у вихованні дитини, оскільки дитина не має самостійного досвіду соціальної поведінки, а тому успадковує досвід і поведінку авторитетних для неї батьків.

Аналіз наведених норм права і практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Водночас, у частині шостій вказаної статті зазначено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

З ситемного аналізу вказаних норм права вбачається, що позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, що складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимоги про захист порушеного права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, у позовній заяві повинна чітко зазначити, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якого пред`явлено позов, та призначає, які саме дії необхідно вчинити судом для відновлення права. У своєму розгляді суд має перевірити доводи, на яких ґрунтовуються позовні вимоги, у тому числі матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи воно буде відновлено у заявлений спосіб.

Для визначення предмета позову, як способу захисту права чи інтересу, важливим є перелік способів захисту цивільного права та інтересу, наведений у статті 16 ЦК України, за змістом якої способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права, припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, тощо. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

З урахуванням цих правових норм правом звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, особою до якої предявлено позов.

Отже, суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ч. 2 ст. 76 ГПК України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 про визначення місця проживання дітей разом із нею, так як нею не доведено, що її права порушені відповідачем.

А відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 15 ЦК України до суду особа має право звернутися, якщо її права порушені, невизнані або оспорюються. Жодну із цих дій відповідач не вчиняв.

Фактично цей спір щодо місця проживання дітей був ініційований матірю дітей, з якою діти і так фактично проживають і продовжують проживати. Батько дітей не вимагав та не вимагає зміни їх місця проживання і у справі відсутні докази того, що батько дітей забороняє матері бачитися з дітьми.

До аналогічних висновків прийшов і Верховний Суд у постанові від 10 липня 2024 року по справі № 127/16211/23.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно виходив з того, що позивачкою не доведено, що на час її звернення до суду з позовом про визначення місця проживання дітей разом з нею, які фактично і так проживали і проживають разом із нею, її права порушені саме відповідачем.

Доводи апеляційної скарги про те, що висновки суду першої інстанції про відсутність спору між сторонами є необгрунтованими, оскільки дійсно відповідач надавав через застосунок «Дія» дозвіл матерії перереєструвати дітей разом з нею, але приховав від суду один важливий момент, що такий дозвіл він надавав в обмін на нотаріально посвідчену довіреність на право розпорядження спільним автомобілем, який 26.10.2024 року продав, а кошти отримані від продажу авто залишив собі, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Верховний Суд зауважує, що у цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Спосіб захисту цивільного права чи інтересу - це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути доступним та ефективним.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц зазначено, що кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України). Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003). При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Відтак ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2019 року у справі № 826/7380/15, провадження № 11-778апп18).

Предметом даної справи є позов до ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітніх дітей.

Правомірність/неправомірність дій відповідача щодо продажу 26.10.2024 року автомобіля не були предметом позову в суді першої інстанції, а тому суд апеляційної інстанції не може в межах справи про визначення місця проживання малолітніх дітей надавати оцінку законності діям відповідача щодо продажу автомобіля.

Доводи апеляційної скарги про те, що доказом порушення відповідачем прав позивача є факт його звернення 18.12.2023 року до Служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації з заявою щодо обстеження умов проживання малолітніх дітей у зв`язку із судовою необхідністю по встановленню місця проживання дітей, правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, з огляду на наступне.

Згідно з частиною першою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

З матеріалів справи вбачається, що 14.03.2024 року ОСОБА_2 подав заяву до Служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації у якій він надав згоду на проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з матірю ОСОБА_5 , за адресою АДРЕСА_3 .

Доказів того, що на момент розгляду справи судами першої та апеляційної інстанції ОСОБА_2 звернувся до органу опіки та піклування з заявою або до суду з позовом про визначення місця проживання малолітніх дітей, внаслідок недосягнення з ОСОБА_1 згоди щодо того, з ким із них будуть проживати малолітні діти, матерали справи не містять і позивачем не надано.

Доводи апеляційної скарги про те, що в судовому засіданні 31.07.2024 року під технічний запис судового засідання відповідач зазначив, що він ні з ким не спілкується та не має бажання спілкуватися, до матері дітей не звертався з пропозиціями побачення з дітьми чи наданні будь якої допомоги, не свідчать про доведеність факту наявності між сторонами спору щодо місця проживання їх дітей.

З протоколу судового засідання від 13.07.2024 року № 1381483 вбачається, що на запитання суду представник позивача повідомила, що відповідач приходив до школи з метою поспілкуватися з дитиною, працівники не відмовили, бо він батько. Відповідач не забирав дітей. Звернення до суду з позовом є превентивним заходом.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд першої інстанції у цій справі обгрунтовано відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 про визначення місця проживання дітей разом із нею, так як позивачем не доведено, що її права порушенівідповідачем, а матеріали справи не містять даних очевидної протиправної поведінки батька щодо дітей.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач жодним чином не допомагав у вихованні дітей, позивачка вимушена була звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з відповідача аліментів. У зв`язку із наявною заборгованістю по аліментам відповідач обліковується в Єдиному реєстру боржників, не є підставою для задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування (стаття 7 Конвенції про права дитини).

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи, згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

На підставі п. 2 ч.1 ст.164 СК України батько може бути позбавлений судом батьківських прав, якщо він ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Відповідно до роз`яснень викладених в п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів ухилення відповідача від участі у вихованні дітей, зокрема, матеріали справи не містять доказів, на підставі яких можна дійти до безперечного висновку про те, що відповідач злісно ухиляється від участі у вихованні дитей.

Неналежність сплати батьком аліментів сама по собі не може бути підставою для тверджень про його ухилення від виконання своїх обовязків щодо дітей та відсутність у нього бажання спілкуватися із дітьми, піклуватися про них й брати участь у їх вихованні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Таким чином, доводи, викладені представником позивача ОСОБА_1 адвокатом Бабенко Юлією Володимирівною в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення Дарницького районного суду міста Києва від 31 липня 2024 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_1 адвоката Бабенко Юлії Володимирівни.

Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Бабенко Юлії Володимирівни залишено без задоволення, а судове рішення без змін, тому розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Бабенко Юлії Володимирівни залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 31 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 12 листопада 2024 року.

Головуючий: Судді: