ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2024 року Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:

судді-доповідача: Новікової Г.В.

суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.

розглянувши у письмовому провадженні без виклику сторін в м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Краматорського міського суду Донецької області від 25 лютого 2020 року у цивільній справі за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Краматорськтеплоенерго» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за опалення,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2019 року ТОВ «Краматорськтеплоенерго»звернулось до суду із зазначеним вище позовом, який обґрунтовувало тим, що з 1 січня 2007 року по теперішній час згідно з встановленими Краматорською міською радою тарифами, здійснює постачання теплової енергії та гарячого водопостачання фізичним особам - споживачам послуг, у тому числі відповідачам.

Відповідачі проживають у квартирі АДРЕСА_1 , користуються послугами, що надає позивач, але в добровільному порядку погашати заборгованість за ці послуги не бажають. Таким чином, за період з 01.10.2014 року по 01.11.2019 року у відповідачів виникла заборгованість за отримані послуги з постачання теплової енергії на опалення та підігрів води у сумі 26 198,93 грн.

Просили стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь товариства заборгованість за отримані послуги з постачання теплової енергії на опалення та підігрів води, яка утворилась за період з 01.10.2014 року по 01.11.2019 року в сумі 26 198,93 грн.

Заочним рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 25 лютого 2020 року позовні вимоги задоволено: стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «Краматорськтеплоенерго» заборгованість за отримані послуги з постачання теплової енергії на опалення та підігрів води, яка утворилась за період з 01.10.2014 року по 01.11.2019 року в сумі 26 198,93 грн., а також понесені позивачем витрати зі сплати судового збору у розмірі по 960,50 грн. з кожного відповідача.

Ухвалою від 04 лютого 2022 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення від 25.02.2020 року залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати заочне рішення, як незаконне, не обґрунтоване та винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вважає, що судом першої інстанції не враховано, що хоча вона і є власницею квартири, до якої позивачем здійснюється поставка теплової енергії на опалення та підігрів води, однак фактично не проживає в ній та не підтримує сімейні відносини із чоловіком ОСОБА_2 , який не допускає її у квартиру та не повідомляв про надходження на її ім`я листів від суду. А тому її не було повідомлено про розгляд справи належним чином.

Також наголошує, що з січня 2012 року вона кожного місяця передавала ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 4 000 грн. для оплати комунальних послуг. Однак чоловік відмовився надавати їй копії квитанцій про сплату комунальних позивачу, а тому вона не має змоги підтвердити їх оплату.

Крім того звертала увагу, що вона не укладала з ТОВ «Краматорськтеплоенерго» договір на поставлення теплової енергії на опалення, а отже між сторонами не має договірних відносин.

Через те, що вона не була належним чином повідомлена про розгляд справи, вона не могла скористатись правом звернення до суду першої інстанції із заявою про застосування строку позовної давності. Адже заборгованість утворилась за період з 01.10.2014 року по 01.11.2019 року, а позивач звернувся до суду тільки 06 грудня 2019 року.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Краматорськтеплоенерго» просили залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як законне та обґрунтоване. Зазначали, що апелянт є власником житла, а отже зобов`язаний сплачувати комунальні послуги за його утримання. Посилання на те, що апелянт передавала кошти для оплати комунальних послуг не підтверджується документально. Крім того, в період, за який нараховувався борг, апелянт жодного разу не звернулась до позивача з пропозицією звірки розрахунків за опалення. Наголошує, що позовна давність застосовується лише за відповідною заявою відповідача, якої не має в матеріалах справи. Звертає увагу, що апелянт ставить питання тільки про скасування рішення суду першої інстанції, без посилань на порушені норми діючого законодавства та без уточнення своїх вимог щодо результатів розгляду позовної заяви.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно із ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

У ч.1 ст. 369 ЦПК України зазначено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи, що по даній справі ціна позову становить 26 198,93 грн., тобто менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб і справа не відноситься до справи, яка не підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем належними та допустимим доказами підтверджено наявність у відповідачів, як фактичних користувачів послуг з постачання теплової енергії на опалення та підігрів води, заборгованості за надані їм позивачем послуги.

Із такими висновками суду першої інстанції в повній мірі не можливо погодитись з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровані у квартирі АДРЕСА_1 , являються абонентами ТОВ «Краматорськтеплоенерго» та користуються послугами, які надає позивач.

Позивач ТОВ «Краматорськтеплоенерго» є юридичною особою та діє на підставі Статуту та рішення Краматорської міської від 13 вересня 2006 року. З 1 січня 2007 року згідно встановленими Краматорською міською радою тарифами здійснює постачання теплової енергії та гарячого водопостачання фізичним особам - споживачам послуг.

З особистого рахунку НОМЕР_6, закріпленого за квартирою АДРЕСА_1 , вбачається, що відповідачі мають заборгованість за отримані послуги з постачання теплової енергії на опалення та підігрів води, яка утворилась за період з 01.10.2014 року по 01.11.2019 року, в сумі 26 198, 93 грн.

Відповідно до статей 67,68 ЖК України наймачі (власники) квартир зобов`язані своєчасно вносити плату за комунальні послуги, до числа яких входять послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води.

Статтею 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до частини 1 статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною 1 статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За змістом частини 1 статті 901, частини 1 статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, строки та в порядку, що встановлені договором.

Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням.

Отже, правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто, в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням.

За змістом статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Споживач (індивідуальний споживач) - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Пунктом 5 частини 2 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 та є усталеним у практиці Верховного Суду, зокрема, підтриманий у постановах від 04 грудня 2019 року у справі № 683/2743/15-ц, провадження № 61-33787св18; від 02 грудня 2020 року у справі № 761/48615/18-ц, провадження № 61-14819 св 20, від 09 червня 2021 року у справі № 303/7554/16-ц, провадження № 61-20523св19, від 28 липня 2021 року у справі № 554/7740/17, провадження № 61-13603св19.

Отже доводи апеляційної скарги з приводу не укладення догорів з позивачем не знайшли свого підтвердження.

Статтею 1 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що споживач теплової енергії - фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору.

Теплова енергія - це товарна продукція, що виробляється на об`єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу.

Частиною 6 статті 19 вказаного закону передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Судом встановлено, що відповідачі є споживачами послуг теплової енергії шляхом відкриття за адресою кв. АДРЕСА_1 за особовим рахунком НОМЕР_1 на ім?я ОСОБА_1 .

Крім того, ОСОБА_1 при зверненні із заявою про перегляд заочного рішення надано копію договору купівлі-продажу від 08.11.2007 року, відповідно до якого остання є одноособовим власником квартири АДРЕСА_1 (а.с.43-44)

Відповідно до ст. ст. 150, 156, 162 ЖК України власник житлового будинку (квартири), а також члени його сім`ї також зобов`язані утримувати квартиру, сплачувати за комунальні послуги за затвердженими тарифами.

Згідно ст. 64 ЖК України наймачі несуть рівні обов`язки по сплаті комунальних послуг, повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

За змістом статті 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом за період з 01.10.2014 року по 01.11.2019 року відповідачі мають заборгованість за послуги з централізованого опалення та підігріву води в розмірі 26 198, 93 грн.

Доказів того, що послуги відповідачам не надавались, що вони не користувалися наданими послугами і потреби в таких послугах не мали, належними та допустимими доказами не доведено та матеріалами справи не підтверджено.

З огляду на зазначене, колегія суддів, вважає доведеним позивачем факт невиконання відповідачами обов`язку щодо оплати вартості отриманих послуг з теплопостачання та підігріву води в період з 01.10.2014 року по 01.11.2019 року.

Необхідність стягнення суми боргу в розмірі визначеному в розрахунку зумовлена тим, що відповідачі не надали жодного доказу на спростування сум, зазначених в розрахунку. При цьому апелянт посилаючись на неможливість їх надання через причини, що від неї не залежать не просила їх витребувати у судовому порядку. Також слід звернути увагу, що позивач під час розрахунку заборгованості за спірний період врахував сплачені споживачами кошти на його погашення у загальному розмірі 1 562,14 грн.

Таким чином суд першої інстанції прийшов до правильних висновків щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог ТОВ «Краматорськтеплоенерго».

Однак з огляду на те, що матеріали справи не містять відомостей щодо належного повідомлення ОСОБА_1 про розгляд справи, призначений на 25 лютого 2020 року, зокрема конверт направлений на її адресу повернувся з відміткою АТ «Укрпошта» про причини не вручення «за закінченням терміну зберігання», що відповідно до положень ч.8 ст.128 не є днем вручення судової повістки на відміну від відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. (а.с.22).

Отже, ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції на зазначені вимоги законодавства уваги не звернув, розглянув справу без належного повідомлення відповідачів про дату, час та місце її розгляду, чим порушив вимоги статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права особи на справедливий судовий розгляд.

У частині першій та другій статті 2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства, зокрема є: верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; гласність і відкритість судового процесу; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; неприпустимість зловживання процесуальними правами (частина третя статті 2 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що застосовуючи процесуальні норми, національні суди повинні уникати надмірного формалізму, який може вплинути на справедливість провадження.

Відповідно до пункту 3 частини 3 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що оскільки ОСОБА_1 не була належним чином повідомлена про розгляд вказаної справи, рішення суду підлягає скасуванню.

Також слід зазначити, що з огляду на те, що відповідача не було належним чином повідомлено про розгляд справи, вона не змогла скористатись своїм правом на звернення до суду першої інстанції із заявою про застосування строків позовної давності.

Внаслідок того, що суд першої інстанції не повідомивши ОСОБА_1 порушив принцип змагальності та рівності сторін чим позбавив останню права на звернення із заявою про застосування строків позовної давності, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне розглянути надану ОСОБА_1 07 травня 2024 року заяву про застосування строків позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України).

Згідно з статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України).

Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України).

Як вбачається з розрахунку заборгованості, споживачами впродовж спірного періоду вносились кошти на оплату послуг ТОВ «Краматорськтеплоенерго», що не спростовано апелянтом. Вказані дії свідчать про переривання позовної давності у розумінні вимог статті 264 ЦК України, а тому судова колегія не вбачає підстав застосування наслідків спливу строку позовної давності.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог ТОВ «Краматорськтеплоенерго ».

Згідно частин 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційна скарга задоволена частково та рішення суду першої інстанції скасовано, однак суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі, то з відповідачів підлягає стягненню судовий збір за подачу ТОВ «Краматорськтеплоенерго »позовні заяви по 950,60 грн. з кожного, судовий збір за подачу відповідачем апеляційної скарги не підлягає відшкодуванню.

Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову складає 26 198,93 грн. що менше двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст.368, 369, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Краматорського міського суду Донецької області від 25 лютого 2020 року скасувати.

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Краматорськтеплоенерго» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за опалення задовольнити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Краматорська Донецької області, іпн - НОМЕР_2 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Красний Лиман Донецької області, іпн - НОМЕР_3 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Краматорськтеплоенерго» (р/р НОМЕР_4 у філії Донецького ОУ АО «Ощадбанк», МФО 335106, ЄДРПОУ - 34657789), заборгованість за отримані послуги з постачання теплової енергії на опалення та підігрів води, яка утворилась за період з 01.10.2014 року по 01.11.2019 року, в сумі 26 198,93 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Краматорська Донецької області, іпн НОМЕР_2 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Красний Лиман Донецької області, іпн - НОМЕР_3 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Краматорськтеплоенерго» (р/р НОМЕР_5 в філії Донецького ОУ АО «Ощадбанк», МФО 335106, ЄДРПОУ - 34657789) понесені витрати зі сплати судового збору в сумі в сумі по 960 грн.50 коп. з кожного відповідача.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: