ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

12 листопада 2024 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 733/780/24

Головуючий у першій інстанції - Карапиш Т. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1422/24

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:

головуючого-судді: Онищенко О.І.

суддів: Висоцької Н.В.,Мамонової О.Є.,

Позивач: ОСОБА_1

Відповідач: фізична особа-підприємець ОСОБА_2 , фізична особа-підприємець ОСОБА_3

Особа, яка подала апеляційну скаргу: ОСОБА_1

Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на ухвалу Ічнянського районного суду Чернігівської області від 30 серпня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 та фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу обладнання та повернення обладнання, (суддя Карапиш Т.В.), ухвалене у м. Ічня о 16 годині 37 хвилин,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 та фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу обладнання та повернення обладнання, встановлення порядку користування спільним майном подружжя.

Свої вимоги ОСОБА_1 мотивував тим, що відповідачка ОСОБА_2 є його дружиною та під час перебування з нею у шлюбі, подружжям за спільні кошти було придбано: котел оплювальний водогрійний КВм(а)-0.82-04 ( заводський № 337), котел опалювальний водогрійний КВм-1.00-01(GP-6) (заводський котел №16), котел опалювальний водогрійний КВм(а)-0.30 (заводський №272), котел опалювальний водогрійний КВм (а)-0.50 ( заводський №128) та суміжне технологічне обладнання до таких котлів, лічильник тепла СВТУ -10 М (заводський №71217), фоторедуктори HA62F 2/2 кВт 1400 об/хв ( 4шт), теплообмінники СТА, насосні станції KF5/24L - 3 штуки; системи пом`якшення води Ecosoft FU-1018-Cab - 2 штуки; компресорні установки ВКП - 2 штуки; баки розширювальні WRV 500л - 2 штуки; бак розширювальний WRV 300 л; пульт керування АКН-2-4.0-S заводський № 8132; пульт керування АКН-2-5.5-S заводський № 8144; циркулярні насоси Wilo BL40/120-2,2/2 - 2 штуки; циркулярні насоси Wilo BL50/150-5,5/2 - 2 штуки; насосні станції М-99/24 L - 3 штуки; циклон СЦН 40-400х4; системи паливоподачі (САТ) (шнекові) - 2 штуки. Зазначене майно ОСОБА_2 було продано на підставі договору купівлі-продажу від 25.05.2020 року укладеному між нею та ОСОБА_3 . Оскільки майно є спільною сумісною власністю подружжя та є вартісним майном і позивач, як співвласник цього майна не надавав згоди на його відчудження, має право на захист своїх майнових прав шляхом визнання недійсним договору купівлі-продажу обладнання та повернення обладнання, встановлення порядку користування спільним майном подружжя.

Ухвалою Ічнянського районного суду Чернігівської області від 30 серпня 2024 року провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 та фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу обладнання та повернення обладнання закрито на підставі п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України . Роз`яснено позивачу право звернутись до суду із зазначеним позовом у порядку господарського судочинства.

Ухвала суду мотивована тим, що оскільки в позовній заяві не обґрунтовано джерела походження коштів на придбання спірного майна, яке є об`єктом господарювання одного з подружжя і як наслідок , відсутнє переконання того, що спільне майно є спільною сумісною власністю подружжя, до того ж, оспорюваний договір купівлі-продажу укладений між двома суб`єктами господарювання, тому такий правочин не є правочином у сімейних правовідносинах і його оспорювання повинно бути предметом розгляду суду господарської юрисдикції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 зводяться до того, що судом першої інстанції не враховано, що предметом позову є серед іншого вимога про встановлення порядку користування спільним майном подружжя, яке врегульоване у сімейному кодексі України і вказані спори за предметною юрисдикцією підлягають розгляду у порядку цивільного судочинства. Крім того, з позовної заяви вбачається, що позивач є фізичною особою, а відповідачами - сторони оспорюваного правочину. Наявність у відповідачів статусу підприємців не свідчить про те, що вони виступають у такій якості у правовідносинах, які склались між сторонами даної справи. Той факт, що відповідачі у оспорюваному договорі вказані як підприємці не свідчить про навність спору у сфері господарської діяльності, адже всі підстави виникнення такого спору є юридичними фактами сімейного права. ОСОБА_1 в апеляційній скарзі зазначає про те, що суд першої інстанції вирішивши, що є пряма вказівка закону про вирішення спору у даній справі в порядку господарського судочинства не визначився саме за яким пунктом частини першої ст.20 ГПК України дана справа має розглядатись господарським судом. Позивач також звертає увагу на те, що суд першої інстанції в супереч вимог ч.1 ст. 260 ЦПК України у змісті оскаржуваної ухвали навів певні обставини, вважаючи їх встановленими, і тим самим вийшов за межі встановлення відповідності даної справи критеріям віднесення її до справ цивільної юрисдикції.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить суд апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції без змін. У відзиві ОСОБА_3 зазначає, що зважаючи на те, що даний договір був укладений відповідачами, як суб`єктами господарювання та беручи до уваги використання обладнання у господарській діяльності останніх, що не заперечується позивачем, на переконання сторони відповідача заявлена позовна вимога має розглядатись в порядку господарського судочинства. Позовна вимога позивча щодо встановлення порядку користування спільним майном подружжя не може бути розглянута самостійно, без вирішення одночасно позовної вимоги про оспорювання правочину за яким на сьогодні спільне майно належить відповідачу ОСОБА_3 . Крім того, ОСОБА_3 вважає, що посилання позивача на невідповідність оспорюваного договору нормам ст.ст. 60,61,63 СК України не свідчить про його укладення в сімейних правовідносинах.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону не відповідає судове рішення суду першої інстанції.

По справі встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 08.08.1998 року. ( а.с.23 т.1)

Під час шлюбу, фізичною особою підприємцем ОСОБА_2 було набуто у власність за договорами поставки; від 31.05.2016 року №10; 31.05.2016 року №11; 02.08.2017 року № 10; 22.02.2017 року № 5 та платіжними інструкціями придбано обладнання, яке в подальшому продано на підставі договору купівлі-продажу від 25.05.2020 року ОСОБА_3 .

Позивач вважаючи, що договір купівлі-продажу обладнання від 25.05.2020 року за яким було відчуджене майно набуте в шлюбі без його згоди є недійсним, оскільки укладений з порушенням норм ст.ст. 60,61,63 СК України та позбавляє його, як співвласника майна - власності.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Поняття "суд, встановлений законом" включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Тобто юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення та предмета позовних вимог, а право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.

Відповідно до положень статті 19 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ здійснюється в порядку іншого судочинства.

Учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи (частина перша статті 2 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

У свою чергу відповідно до статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Предметна та суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України.

Частиною першою статті 20 ГПК України унормовано, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема:

1) справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці;

2) справи у спорах щодо приватизації майна, крім спорів про приватизацію державного житлового фонду;

3) справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів;

4) справи у спорах, що виникають з правочинів щодо акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав в юридичній особі, крім правочинів у сімейних та спадкових правовідносинах;

5) справи у спорах щодо цінних паперів, в тому числі пов`язані з правами на цінні папери та правами, що виникають з них, емісією, розміщенням, обігом та погашенням цінних паперів, обліком прав на цінні папери, зобов`язаннями за цінними паперами, крім боргових цінних паперів, власником яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та векселів, що використовуються у податкових та митних правовідносинах;

6) справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці;

7) справи у спорах, що виникають з відносин, пов`язаних із захистом економічної конкуренції, обмеженням монополізму в господарській діяльності, захистом від недобросовісної конкуренції, в тому числі у спорах, пов`язаних з оскарженням рішень Антимонопольного комітету України, а також справи за заявами органів Антимонопольного комітету України з питань, віднесених законом до їх компетенції, крім спорів, які віднесені до юрисдикції Вищого суду з питань інтелектуальної власності;

8) справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також спорів про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених Податковим кодексом України;

9) справи за заявами про затвердження планів санації боржника до відкриття провадження у справі про банкрутство;

10) справи у спорах щодо оскарження актів (рішень) суб`єктів господарювання та їх органів, посадових та службових осіб у сфері організації та здійснення господарської діяльності, крім актів (рішень) суб`єктів владних повноважень, прийнятих на виконання їхніх владних управлінських функцій, та спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем;

11) справи про оскарження рішень третейських судів та про видачу наказу на примусове виконання рішень третейських судів, утворених відповідно до Закону України "Про третейські суди", якщо такі рішення ухвалені у спорах, зазначених у цій статті;

12) справи у спорах між юридичною особою та її посадовою особою (у тому числі посадовою особою, повноваження якої припинені) про відшкодування збитків, заподіяних юридичній особі діями (бездіяльністю) такої посадової особи, за позовом власника (учасника, акціонера) такої юридичної особи, поданим в її інтересах;

13) вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, визнання недійсними актів, що порушують права на майно (майнові права), якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав чи спору, що виник з корпоративних відносин, якщо цей спір підлягає розгляду в господарському суді і переданий на його розгляд разом з такими вимогами;

14) справи у спорах про захист ділової репутації, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем або самозайнятою особою;

15) інші справи у спорах між суб`єктами господарювання;

16) справи за заявами про видачу судового наказу, якщо заявником та боржником є юридична особа або фізична особа - підприємець;

17) справи, що виникають при укладанні, зміні, розірванні та виконанні договорів, укладених у рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійних договорів, крім спорів, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Подання позовної заяви за правилами ГПК України означає, що позовна заява повинна бути подана за правилами предметної та суб`єктної юрисдикції справ відповідно до статті 20 цього Кодексу.

Критеріями розмежування між справами цивільного та господарського судочинства є одночасно суб`єктний склад учасників процесу та характер спірних правовідносин.

З огляду на положення частини першої статті 20 ГПК України, а також статей 4, 45 цього Кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності. Аналогічна правова позиція щодо розмежування господарської та цивільної юрисдикції наведена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 904/1083/18.

Разом з тим відповідно до частини першої статті 24 ЦК України людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою.

Статтями 25, 26 цього ж Кодексу передбачено, що здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті. Усі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.

Ознаками господарського спору є, зокрема: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Отже, вирішення питання про юрисдикційність спору за участю ФОП залежить від того, виступає чи не виступає фізична особа як сторона у спірних правовідносинах суб`єктом господарювання, та чи є ці правовідносини господарськими.

За положеннями статей 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності (частина перша статті 320 ЦК України).

Тобто, фізична особа, яка є власником, поміж іншого, нерухомого майна, має право використовувати його для здійснення підприємницької діяльності.

Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 ЦК України.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 з 23 березня 2016 року має статус фізичної особи-підприємця (далі - ФОП) (а. с. 84 т.1).

Стаття 325 ЦКУ власником майна завжди є фізична або юридична особа. При цьому власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності та брати на себе господарсько-правові зобов`язання за договором купівлі-продажу (ст. 320 ЦКУ).

Згідно зі статтею 52 ЦК України ФОП відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

ФОП, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна.

Отже, майно ФОП, яке використовується для її господарської діяльності, вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Як встановлено судом спір у справі виник між фізичною особою - ОСОБА_1 та фізичними особами-підприємцями ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу обладнання, його повернення та визначення порядку користування між подружжям.

Як на підставу позовних вимог посилалась на те, що передане за цим актом майно належить йому та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності подружжя. Він, як співвласник цього майна, згоди на його відчуження ОСОБА_2 не надавав.

У пунктах 5.16-5.18 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.02.2020 у справі № 916/385/19 викладені висновки, які полягають у тому, що фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. При цьому правовий статус ФОП сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право і дієздатністю, та не обмежує їх. Набуття статусу ФОП не означає, що усі подальші правовідносини за участю цієї особи мають ознаки господарських, а спори з її участю належать до господарських, адже фізична особа продовжує діяти як учасник цивільних відносин, зокрема, укладаючи правочини для забезпечення власних потреб, придбаваючи нерухоме та рухоме майно. Отже, вирішення питання про юрисдикційність спору за участю ФОП залежить від того, виступає чи не виступає фізична особа як сторона у спірних правовідносинах суб`єктом господарювання, та чи є ці правовідносини господарськими.

З матеріалів справи вбачається та не оспорюється сторонами , що майно, яке було відчуджене за спірним договором купівлі-продажу придбавалось та використовувалось ФОП ОСОБА_2 для здійснення підприємницької діяльності, а саме згідно довідки ЄДР вид діяльності 35.30- постачання пари, гарячої води та кондиційованого повітря. У зв`язку з цим опалювальні котли, розширювальні баки, насосна станція, теплообмінники і інше обладнання було встановлено в приміщенні котельні, власником якої є Регіональне відділення Фонду державного майна України по Чернігівській області яка перебуває на балансі « Ніжинський професійний аграрний ліцей Чернігівської області», місце розташування: вул. Незалежності 5а, м. Ніжин, Чернігівської області та котельні, власником якої є Управління комунального майна Чернігівської обласної ради та перебуває на балансі Прилуцького професійного ліцею Чернігівської області, яка розташована за адресою вул. Київська 337 м. Прилуки, Чернігівська область. Тобто його використання здійснювалось виключно для здійснення підприємницької діяльності.

Наявність у матеріалах справи договору укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 від 07.06.2024 року про порядок володіння та користування майном вчинений був вже після подачі зазначеного позову до суду та укладення оспорюваного договору купівлі-продажу обладнання від 25 травня 2020 року та свідчить про відсутність спору між подружжям Ворошилових щодо користування спірним майном.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що в провадженні господарського суду Чернігівської області перебуває справа №927/790/22 за позовом ФОП ОСОБА_3 до ФОП ОСОБА_2 , третя особа АТ « Полікомбанк» про витребування теплогенеруючого обладнання та зустрічним позовом ФОП ОСОБА_2 до ФОП ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу майна від 25.05.2020 року недійсним.

Особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя регулює СК України, глава 8 якого визначає особливості права спільної сумісної власності подружжя.

Право подружжя на розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначене в статті 65 СК України.

Так, згідно з частинами першою та другою цієї статті дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Враховуючи, що ОСОБА_1 звернувся до суду за захистом порушеного, на його думку, права власності на частку в спільному майні подружжя, тобто спір виник із сімейних правовідносин, такий спір відповідно до статті 19 ЦПК України підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, тому висновок суду першої інстанції про віднесення розгляду цієї справи до правил господарської юрисдикції є помилковим.

Відповідно до частини шостої статті 379 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої інстанції і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.

З огляду на викладене колегія суддів вважає за необхідне ухвалу суду скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст. 379 п.4, 381-384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Ічнянського районного суду Чернігівської області від 30 серпня 2024 року - скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: Судді: