ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

судді-доповідача Никифоряка Л.П.,

суддів Гапонова А.В., Новікової Г.В.,

за участі секретаря судового засідання Драгомерецької А.О.,

розглянувши відкрито в залі судових засідань Дніпровського апеляційного суду в місті Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 вересня 2024року про відмову у відкритті провадження у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, заінтересовані особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Журавльова Галина Сергіївна, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2024року ОСОБА_1 звернулася в суд з заявою в порядку окремого провадження про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, заінтересовані особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Журавльова Галина Сергіївна, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 вересня 2024року відмовлено у відкритті провадження у справі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, виклала вимогу про скасування ухвали та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга обґрунтовувалась тим, що суд першої інстанції не встановив та не перевірив, чиї права будуть порушені у разі розгляду заяви в порядку окремого провадження, та чи дійсно існує спір про право. Заявник позбавлений можливості у позасудовому порядку встановити факт належності правовстановлюючих документів особі. При цьому, чинне законодавство не передбачає іншого порядку підтвердження даного факту, його встановлення не пов`язується з вирішенням спору про право цивільне, а є необхідним для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька заявника.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом учасники справи повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень, довідками про доставку електронного листа і смс-повідомлення та отримання документів в електронному суді.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту ухвали, яка оскаржена, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватися перевірка ухвали, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суддя першої інстанції виходив з того, що з поданої заяви вбачається, що встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі необхідне заявнику для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом, а тому фактично вбачається спір про право власності, який слід вирішувати в порядку позовного провадження.

Однак, апеляційний суд з такими висновками судді першої інстанції не погоджується, оскільки вони не відповідають нормам процесуального права, що відповідно до пункту 4 частини першої статті 379 ЦПК України є підставою для скасування ухвали, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною першою статті 293 ЦПК України окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, перелік яких визначений частиною першою статті 315 ЦПК України.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, зокрема, належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті.

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Справи про встановлення юридичних фактів можуть бути предметом розгляду суду в порядку окремого провадження за таких умов: факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичний характер, тобто відповідно до закону викликати юридичні наслідки: виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав громадян або організацій. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети ні.

Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи за заявою фізичних осіб про встановлення фактів, якщо встановлення фактів не пов`язується з наступним вирішенням спору про право і чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 серпня 2018року у справі № 545/1472/17 (провадження № 61-1584св17) зазначено, що «при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Разом з тим, цей порядок не застосовується, якщо виправлення в таких документах належним чином не застережені або ж їх реквізити нечітко виражені внаслідок тривалого використання, неналежного зберігання, тощо. Це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який йдеться в документі, відповідно до чинного законодавства».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зазначено, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Враховуючи вищезазначене, слід зробити висновок про те, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 16 червня 2021року у справі № 643/6447/19 (провадження № 61-14968св20), від 03 лютого 2021року у справі № 644/9753/19 (провадження № 61-14667св20), від 18 листопада 2020року у справі № 554/3600/19 (провадження № 61-8937св20), від 25 листопада 2020року у справі № 636/4087/19 (провадження № 61-13847св20), від 19 червня 2019року у справі № 752/20365/16-ц (провадження № 61-24660св18), від 05 грудня 2019року у справі № 750/9847/18 (провадження № 61-18230св19).

Звертаючись до суду з цією заявою, ОСОБА_1 просила встановити факт належності правовстановлюючих документів на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 :

- Свідоцтва про право власності від 15 лютого 2005року, виданого Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради згідно з розпорядженням від 15 лютого 2005року № 6/74-05, яким посвідчено, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (нова адреса квартири: АДРЕСА_1 ) дійсно належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 та членам його сім`ї ОСОБА_3 ;

- Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» № 6922577 від 05 квітня 2005року на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 (нова адреса квартири: АДРЕСА_1 ), реєстраційний номер: 10390829, згідно з яким ОСОБА_2 є власником 1/2 частки цієї квартири на підставі свідоцтва про право власності № б/н від 15 лютого 2005року, виданого Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради померлому ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що в Книзі реєстрації смертей 09 січня 2010року зроблено відповідний актовий запис за № 137.

В обґрунтування поданої заяви ОСОБА_1 посилалась на те, що її батько ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 та вона звернулась до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Міхеєвої Т.М. із заявою про прийняття спадщини після смерті її батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Нотаріусом було заведено спадкову справу № 325/2010. Згідно довідки приватного нотаріуса Журавльової Г.С. від 10 лютого 2023року наразі у неї в провадженні перебуває спадкова справа після смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , в якій із заявою про прийняття спадщини звернулась ОСОБА_4 та свідоцтво про право на спадщину не видавалось. До спадкової маси у спадковій справі № 325/2010 увійшла 1/2 частина квартири, розташована за адресою: АДРЕСА_2 (адресу вказаної квартири АДРЕСА_3 було змінено на підставі розпорядження Дніпровського міського голови від 08 серпня 2014року № 415-р та наразі адреса квартири: АДРЕСА_1 ), яка за життя належала батькові ОСОБА_1 . Водночас на теперішній час до актового запису про смерть батька заявниці № 137 від 09 січня 2010року внесені зміни у прізвищі померлого з « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_6 » та було видано повторно свідоцтво про смерть батька ОСОБА_1 серія НОМЕР_2 . Усунення даних розбіжностей забезпечать можливість ОСОБА_1 реалізувати її спадкові права, в тому числі шляхом отримання свідоцтва про право на спадщину на 1/2 частину вищевказаної квартири, що за життя належала її батькові, оскільки у свідоцтві про право власності на житло від 15 лютого 2005року та у витягу про реєстрацію права власності від 05 квітня 2005року прізвище її батька вказано ОСОБА_5 .

Отже, метою встановлення заявленого факту є реалізація ОСОБА_1 спадкових прав шляхом отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частину квартири, що за життя належала її батькові, оскільки у свідоцтві про право власності на житло від 15 лютого 2005року та у витягу про реєстрацію права власності від 05 квітня 2005року прізвище її батька вказано « ОСОБА_5 », а згідно повторно виданого свідоцтва про смерть та у актовому записі про смерть « ОСОБА_6 ».

З матеріалів справи вбачається, що розбіжності у написанні прізвища померлого батька заявника виникли внаслідок його довільного перекладу з російської на українську мову.

Таким чином, відмовляючи у відкритті провадження у справі, суддя першої інстанції неправильно розтлумачив зміст пункту 6 частини першої статті 315 ЦПК України і не звернув увагу на те, що законом прямо віднесено встановлення юридичного факту належності правовстановлюючих документів до справ окремого провадження (розділ IV ЦПК України).

Крім того, суддя першої інстанції не встановив обставин, які є визначальними для правильного розгляду цієї справи та не перевірив доводи заявника по суті заяви щодо відсутності спору про право та відсутності підстав для розгляду вимог заявника в порядку позовного провадження (частина шоста статті 294 ЦПК України); існування чи відсутність передбаченого чинним законодавством позасудового порядку встановлення юридичного факту, який бажає встановити ОСОБА_1 .

За таких обставин, висновок судді першої інстанції про наявність у даному випадку спору про право є необґрунтованим.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

У рішенні від 04 грудня 1995року у справі «Bellet v. France» («Белле проти Франції») Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод містить гарантії справедливого судочинства, одним із аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Суддя першої інстанції не врахував зазначеного та відмовив у відкритті провадження у справі за відсутності правових підстав, передбачених частиною четвертою статті 315 ЦПК України, що не відповідає принципу верховенства права.

Пунктом 6 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За викладених обставин, ухвала судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 вересня 2024року про відмову у відкритті провадження у справі підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 259,268,374,379,381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 вересня 2024року про відмову у відкритті провадження у справі скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 12 листопада 2024року.

Судді: