ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

18 червня 2024 року

м. Харків

справа № 641/4876/21

провадження № 22-ц/818/1543/24

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря: Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 , Харківська міська рада,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Харківської міської ради про встановлення факту родинних відносин та визнання права власності за апеляційною скаргою Харківської міської ради на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 01 серпня 2023 року, постановлене під головуванням судді Богдан М.В., -

в с т а н о в и в:

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , Харківської міської ради про встановлення факту родинних відносин та визнання права власності.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 01 серпня 2023 року позов задоволено. Встановлено факт родинних відносин, а саме: факт того, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є рідним племінником ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

В апеляційній скарзі Харківська міська рада просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі; вирішити питання судових витрат.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Апелянт зазначає, що з наявних в матеріалах справи доказів неможливо беззаперечно встановити, що ОСОБА_3 є рідною тіткою - ОСОБА_1 , оскільки матеріали справи не містять достовірних даних про те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , є рідними сестрою та братом.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга непідлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з доведеності того, що померла ОСОБА_3 є рідною тіткою позивача ОСОБА_1 . Інші спадкоємці відсутні. Оскільки в позасудовому порядку позивач не може оформити своїх спадкових прав через відсутність певних документів на підтвердження факту родинних відносин зі спадкодавцем, він вимушений був звернутись до суду з відповідним позовом. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Відтак, позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання за ним права власності на майно, належне його померлій тітці, також підлягають задоволенню, адже ці вимоги належним чином обґрунтовані та підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання права позивач, в силу ст. 12 ЦПК України, зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 20.07.1988 року батьком позивача ОСОБА_1 є ОСОБА_4 (а.с. 13 т.1).

Батьками ОСОБА_4 , є ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 від 31.08.1966 року (а.с. 14 т.1).

ОСОБА_6 народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 , свідоцтво про народження НОМЕР_3 (а.с. 15 т.1).

15 грудня 1948 року ОСОБА_6 уклала шлюб з ОСОБА_9 , шлюбне прізвище дружини - ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про одруження НОМЕР_4 від 08.08.1950 року (а.с. 16 т.1).

ІНФОРМАЦІЯ_5 народилася ОСОБА_3 , відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 від 08.03.1955 року, матір`ю останньої є ОСОБА_6 , батько не зазначений (а.с. 56 зворот т.1).

12 серпня 1966 року ОСОБА_6 уклала шлюб з ОСОБА_5 , змінила прізвище на « ОСОБА_6 », свідоцтво про одруження серії НОМЕР_6 (а.с. 17 т.1).

Згідно даних обліково-послужної картки до військового квитку ОСОБА_4 , до складу його родини входять: мати - ОСОБА_6 та сестра ОСОБА_3 (а.с. 21-22 т.1).

Батько позивача - ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с. 18 т.1).

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , померла ІНФОРМАЦІЯ_8 (а.с. 12 т.1).

На день смерті ОСОБА_3 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Після її смерті відкрилася спадщина на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала їй на праві власності відповідно до договору купівлі-продажу від 13.04.2017 року (а.с. 24-25 т.1).

Третьою Харківською міською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу № 250/2020 після смерті ОСОБА_3 (а.с. 46-70 т.1).

Постановою державного нотаріуса Лебедєвою Н.В. від 27.10.2020 року позивачу ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки неможливо підтвердити родинний зв`язок.

З матеріалів спадкової справи вбачається, що відповідач ОСОБА_2 звертався до державного нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва на спадщину, яка залишилася після смерті ОСОБА_3 , однак останньому було відмовлено у видачі свідоцтва, оскільки по-перше, є спадкоємці за законом попередньої, тобто другої черги, що унеможливлює спадкування майна спадкоємцями наступних черг, а по-друге, факт проживання спадкоємців однією сім`єю зі спадкодавцем підтверджується тільки рішенням суду, яке набрало законної сили (а.с. 69 т.1).

В обґрунтування позовної заяви, ОСОБА_1 посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_3 померла його тітка ОСОБА_3 . Єдиним спадкоємцем після й смерті є позивач, оскільки померла не перебувала у шлюбі, її батьки померли. Батько позивача ОСОБА_4 - брат ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_6 . У зв`язку з вказаним позивач має право спадкувати після смерті ОСОБА_3 у другу чергу по праву представлення в порядку ч. 3 ст. 1266 ЦК України. До складу спадщини, що відкрилася після її смерті, входить квартира АДРЕСА_2 , яка належала померлій на підставі договору купівлі-продажу квартири від 13 квітня 2017 року. У встановлений законом шестимісячний строк позивач звернувся до Третьої Харківської міської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Однак йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки неможливо підтвердити родинний зв`язок, тому що у свідоцтві про народження померлої зазначено, що її мати « ОСОБА_6 , а її мати одружилася і з цього дня її прізвище вже було « ОСОБА_6 », а не « ОСОБА_6 ». Також неможливо встановити місце відкриття спадщини, оскільки позивачем в заяві про прийняття спадщини вказано, що спадкодавець була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , однак згідно довідки з реєстру територіальної громади м. Харкова остання на день смерті зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 зазначено, що позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові (постанова Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 1340/4630/18.

Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.5)). Інакше кажучи, це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (пункт 14)).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).

Спірні правовідносини стосуються захисту прав позивача на спадкове майно, яке залишилось після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Згідно з частинами другою, третьою статті 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до ч.3 ст. 1266 ЦК України племінники спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17 зроблено висновок, що юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків.

Аналіз положень глави 86 ЦК України дозволяє стверджувати, що для спадкування за законом мають існувати чітко визначені юридичні факти, що підтверджують наявність: родинних відносин (певний ступінь споріднення зі спадкодавцем); квазіродинних відносин (усиновлення спадкоємця чи спадкодавця); сімейних відносин (шлюб зі спадкодавцем; проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як 5 років до часу відкриття спадщини); відносин із утримання (перебування на утриманні спадкодавця спадкоємцем не менш як 5 років до часу відкриття спадщини) (аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 23 березня 2021 року в справі № 643/14592/18).

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Встановивши, що позивач у встановлений законом строк, 18.09.2020 року, звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ІНФОРМАЦІЯ_8 ОСОБА_3 , однак у видачі свідоцтва про право на спадщину йому було відмовлено у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують факт родинних відносин зі спадкодавицею (те, що ОСОБА_1 є племінником ОСОБА_3 ), надавши належну правову оцінку поданим позивачем доказам у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для встановлення такого юридичного факту.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності у матеріалах справи належних та допустимих доказів для встановлення факту, що позивач є племінником ОСОБА_3 , спростовується наявними у справі доказами. Судом першої інстанції надано обґрунтовану правову оцінку усім поданим позивачем доказам факту наявності родинних відносин з ОСОБА_3 з дотриманням наведених вище положень цивільного процесуального законодавства щодо оцінки доказів.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.

Згідно зі ст. 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статті 316, 317, 319, 321 ЦК України передбачають, що право власності є непорушним, власник речі має право користуватися, володіти та розпоряджатися своїми речовими правами на власний розсуд в незалежності від волі інших осіб.

Згідно ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ст. 1217 ЦК України спадкоємство здійснюється за заповітом або за законом.

Частиною 1 ст. 1222 ЦК України визначено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Згідно зі ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , померла ІНФОРМАЦІЯ_8 .

Після її смерті відкрилася спадщина.

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстрацію права власності щодо об`єкта від 13.04.2017 року вбачається, що квартира АДРЕСА_2 зареєстрована на праві приватної власності за ОСОБА_3 державним реєстратором Шевцовим С.О.

Третьою Харківською міською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу № 250/2020 після смерті ОСОБА_3 (а.с. 46-70).

Постановою державного нотаріуса Лебедєвою Н.В. від 27.10.2020 року позивачу ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом.

Інших спадкоємців після смерті ОСОБА_3 немає.

Відповідно до п. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно (ч. 1 ст. 1297 ЦК України).

Пленум Верховного Суду України у постанові від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснив, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, вимоги про визнання права на спадщину в судовому розгляді не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження (п. 23).

Згідно з ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Оскільки в позасудовому порядку позивач не може оформити своїх спадкових прав через відсутність певних документів на підтвердження факту родинних відносин зі спадкодавцем, він вимушений звернутись до суду з відповідним позовом.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Виходячи з вищевикладеного судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання за ним права власності на нерухоме майно, належне спадкодавцю, підлягає задоволенню.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно вирішив справу на підставі досліджених в судовому засіданні доказів та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Харківської міської ради - залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 01 серпня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова

Повне судове рішення виготовлено 20.06.2024 року.