Справа № 945/1739/20
Провадження № 2/487/61/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2024 року Заводський районний суд м. Миколаєва в складі: головуючого судді Гаврасієнко В.О., за участю секретаря судового засідання Радченко К.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя

ВСТАНОВИВ:

26.10.2020 року ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського районного суду Миколаївської області із позовною заявою до ОСОБА_2 про поділ спільно набутого майна подружжя в якому просить визнати спільною сумінсою власністю квартиру АДРЕСА_1 вартістю 393895,84 грн (607791,67 грн :2) за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з визначенням часток на право власності кожному по 1/2 частки. Визнати право власності на автомобіль марки Renault Kadjar, 2019 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 за ОСОБА_1 .

Позов мотивований тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбу з 03 жовтня 2008 року. У період шлюбу 10 вересня 2019 року сторонами придбана квартира АДРЕСА_2 та була зареєстрована на ім`я відповідача. Договір купівлі-продажу квартири було здійснено у шлюбі для сім`ї та в інтересах сім`ї, а тому це майно є спільною сумісною власністю. Крім того, під час шлюбу ним за особисті кошти був придбаний автомобіль Renault Kadjar, 2019 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , який зареєстрований на відповідача. Зазначений автомобіль придбаний сторонами за комплексним договором від 10.12.2019 року, укладеним між позичальником ОСОБА_1 , заставодавцем ОСОБА_2 та АТ «Креді Агріколь Банк» терміном на п`ять років. Всі витрати по оплаті автомобіля та періодичних платежів за кредитним договором позивач несе самостійно як до розірвання шлюбу так і після розлучення. На момент придбання автомобіля позивач сплатив 112420,00 грн в якості першого внеску за кошти, які взяті в борг. В зв`язку з чим, на думку позивача автомобіль марки Renault Kadjar, 2019 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 є його особистою власністю. Шлюб між сторонами розірвано рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 15 квітня 2020 року. Згоди на поділ майна між сторонами не досягнуто, а на пропозицію позивача добровільно поділити сумісно нажите у шлюбі майно відповідач реагує категоричною відмовою, тому позивач змушений звернутись до суду з відповідним позовом.

Ухвалою судді Миколаївського районного суду Миколаївської області Терентьєва Г.В. цивільну справу № 945/1739/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя передано для розгляду за підсудності до Заводського районного суду м. Миколаєва Гаврасієнко В.О. 04.12.2020 року матеріали зазначеної справи надійшли до Заводського районного суду м. Миколаєва.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 19.12.2020 року відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.

22.02.2021 року представник відповідача адвокат Ковбель О.В. надала до суду відзив на позов та зустрічну позовну заяву, у яких просила прийняти до спільного розгляду зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, в яком просила визнати право власності позивача на 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 , що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Визнати спільною сумісною власністю медичне обладнання, загальною вартістю 659425,00 грн яке знаходиться у володіння відповідача за адресою АДРЕСА_3 , а саме: панмед 4 штю, вартістю 73000,00 грн; сухо жар 2 штю, загальною вартістю 24000,00 грн, автоклав 2 шт, загальна вартість 52000,00 грн, фізіодіспендер 1 шт., загальною вартістю 99268, 00 грн, аспіна 1 шт., загальною вартістю 41157,00 грн, рентген Fona 2 шт, загальною вартістю 140000,00 грн, інструменти стоматологічні загальною вартістю 50000,00 грн, установка стоматологічна 1 шт, загальною вартістю 180000,00 грн та стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію 1/2 медичного обладнання в розмірі 324145,00 грн. Визнати спільною сумісною власністю подружжя будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_4 та визнати право власності позивача на 1/2 частку даного будинку, зобов`язати відповідача усунути перешкоди у користуванні даним будинком. Стягнути з відповідача витрати позивача у розмірі 154000,00 грн, що еквівалентно 5500 доларів США, що становить 1/2 від вартості вкладу у придання 3-х кімнатної квартири на умовах інвестиції але не введену в експлуатацію за адресою АДРЕСА_5 , що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Визнати право власності позивача на 1/2 автомобіля Volkswagen Golf, 1999 року випуску сірого кольору, д.н.з. НОМЕР_2 (12869,00 грн). Визнати право власності позивача на автомобіль ГАЗ 252, 2006 року випуску, дата набуття у власність 27.12.2026 року (54000 грн) та стягнути з відповідача компенсацію вартості 1/2 вказаного автомобіля. Визнати право вланстті позивача на 1/2 автомобіля Renault Kadjar, 2019 року випуску, білого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 та виділити даний автомобіль позивачу. Визнати спільною сумісною власністю подружжя автомобіль ВАЗ Нива червоного кольору, 2012 року, д.н.з. НОМЕР_3 з причіпом та визнати право власності позивача на 1/2 вказаного автомобіля та причіпа та виділити вказаний автомобіль відповідачу, стягнувши з нього компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля 70000,00 грн та 1/2 причіпа 14500,00 грн.

Заявлені вимоги мотивує тим, що позивач позбавлена права користування майном, набутим нею та відповідачем за час шлюбу, оскільки відповідач вважає це майно приватною власністю та заперечує право спільної сумісної власності. Проте за час спільного проживання позивача з відповідачем за спільні кошти подружжя придбано рухоме й нерухоме майно, а також медичне обладнання для надання стоматологічних медичних послуг відповідачем, яке є сумісною власністю подружжя.

Ухвалою суду від 19.10.2021року прийнято до спільного розгляду з первісним позовом зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та об`єднано в одне провадження.

11.01.2022 року до суду від позивача за зустрічною позовною заявою надійшла збільшена зустрічна позовна заява, у якій ОСОБА_2 просила стягнути з ОСОБА_3 на її користь грошову компенсацію вартості 1/2 частини будівельних матеріалів та будівельних робіт, які використані при будівництві житлового будинку з господарськими та побутовими спорудами АДРЕСА_4 в розмірі визначеному будівельно-технічною експертизою. У порядку поділу майна подружжя стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію інвестування будівництва квартири за адресою АДРЕСА_5 в розмірі 150150,00 грн. У порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину наступних транспортних засобів: ВАЗ Нива, 2012 року випуску, д.н.з. д.н.з. НОМЕР_3 , ГАЗ 252, 2006 року випуску, Volkswagen Golf, 1999 року випуску д.н.з. НОМЕР_2 , Renault Kadjar, 2019 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 . У порядку поділу майна визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину медичного обладнання для надання стоматологічних послуг панмед 4 шт., вартістю 73000,00 грн; сухожар 2 шт., загальною вартістю 24000,00 грн, автоклав 2 шт, загальна вартість 52000,00 грн, фізіодіспендер 1 шт., загальною вартістю 99268, 00 грн, аспіна 1 шт., загальною вартістю 41157,00 грн, рентген Fona 2 шт, загальною вартістю 140000,00 грн, інструменти стоматологічні загальною вартістю 50000,00 грн, установка стоматологічна 1 шт, загальною вартістю 180000,00 грн та стягнути з відповідача на користь позивача всі судові витрати.

Ухвалою суду від 24.10.2023 р. закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

Ухвалою суду від 24.06.2024 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя в частині вимог про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошової компенсації вартості 1/2 частини будівельних матеріалів та будівельних робіт, які використані при будівництві житлового будинку з господарськими та побутовими спорудами АДРЕСА_4 в розмірі визначеному будівельно-технічною експертизою. У порядку поділу майна подружжя стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошової компенсації інвестування будівництва квартири за адресою АДРЕСА_5 в розмірі 150150,00 грн. У порядку поділу майна подружжя визнання за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину наступних транспортних засобів: ВАЗ Нива, 2012 року випуску, д.н.з. д.н.з. НОМЕР_3 , ГАЗ 252, 2006 року випуску, Volkswagen Golf, 1999 року випуску д.н.з. НОМЕР_2 . У порядку поділу майна визнання за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину медичного обладнання для надання стоматологічних послуг панмед 4 шт., вартістю 73000,00 грн; сухожар 2 шт., загальною вартістю 24000,00 грн, автоклав 2 шт, загальна вартість 52000,00 грн, фізіодіспендер 1 шт., загальною вартістю 99268, 00 грн, аспіна 1 шт., загальною вартістю 41157,00 грн, рентген Fona 2 шт, загальною вартістю 140000,00 грн, інструменти стоматологічні загальною вартістю 50000,00 грн, установка стоматологічна 1 шт, загальною вартістю 180000,00 грн залишено без розгляду.

Представник позивача за первісним позовом адвокат Іванішин І.В. до судового засідання не з`явився, надав до суду заяву, у якій просив провести розгляд справи без участі первісного позивача та його представника, первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача за первісним позовом адвокат Сидоренко Т.В. до судового засідання не з`явилась, надала до суду заяву, у якій просила в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя відмовити, визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину транспортного засобу марки Renault Kadjar, 2019 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 у порядку поділу майна подружжя, справу розглядати без їх участі.

Враховуючи, що всі особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явились, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного.

Статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавленні своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до Конституції України засади регулювання шлюбу і сім`ї визначаються виключно законами України; шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї (частина перша статті 51, пункт 6 частини першої статті 92). У статті 3 Кодексу встановлено, що сім`я створюється на підставі шлюбу та на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, серед яких визначено проживання жінки та чоловіка однією сім`єю.

Рівність прав і обов`язків у шлюбі та сім`ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями Кодексу та Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

У відповідності до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічна позиція міститься у Постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 29.05.2019 по справі № 522/19610/15-ц.

За змістом частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки.

Пунктом 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» встановлено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.

Зі змісту п.п. 23,24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК.

Відповідно до статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Згідно зі статтею 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Зазначені норми закону встановлюють презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06.02.2018 у справі № 235/9895/15-ц, від 05.04.2018 у справі № 404/1515/16-ц, а також Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Як встановлено судом, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб 03 жовтня 2008 року, а рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 15 квітня 2020 року, яке набрало законної сили 06.08.2020, шлюб розірвано.

Від шлюбу у сторін є неповнолітні діти: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

За час шлюбу сторонами було придбано нерухоме майно, а саме: квартира за адресою: АДРЕСА_6 , загальною площею 82,9 кв.м., житловою площею 50,3 кв.м., право власності на яку було оформлено на ОСОБА_2 .

Вирішуючи вимогу щодо поділу вищевказаної квартири, враховуючи норми ст.ст. 60, 61, 65, 70 СК України, суд приходить до висновку, що вказана квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Позивач і відповідач мають рівні частки на нього.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, набуте ними у період шлюбу, може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Однак, відповідач за первісним позовом визнала позовні вимоги в цій частині, презумпцію спільності права власності подружжя на це майно не оспорювала.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині визнання об`єктом права спільної сумісної власності подружжя квартири за адресою: АДРЕСА_6 .

Також за час шлюбу сторонами придбано автомобіль марки Renault Kadjar, 2019 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 білого кольору, про що складено договір № МРС 000292 купівлі-продажу від 06.12.2019 року.

Відповідно до п.2, п.3 даного договору №МРС 000292 від 06.12.2019, повна ціна автомобіля складає 562 100,00 грн. Покупець здійснює розрахунок за цим договором у строки згідно умов даного договору в наступному порядку: сума передплати складає 112 420,00 грн, з урахуванням ПДВ, покупець сплачує протягом терміну, зазначеному у рахунку, який виславляє продавець; решту вартості автомобілю, яка складає 449 680,00 грн з врахуванням ПДВ, покупець сплачує протягом двох банківських днів після підписання даного договору, або кредитного договору та договору застави з банком.

Вказаний автомобіль переданий у заставу АТ «Креді Агріколь Банк» відповідно до комплексним договором №1/3767811 (кредиту та застави) від 10.12.2019 року, укладеним між позичальником ОСОБА_1 , заставодавцем ОСОБА_2 та АТ «Креді Агріколь Банк», відповідно до п.1.4, п.1.5 якого позичальник повертає кредит та проценти Банку згідно графіка платежів по кредиту (Додаток №1 до договору, який є його невід`ємною частиною), у якості забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань в заставу передається транспортний засіб, що купується за кредитні кошти. Строк кредиту до 09.12.2024 року включно.

Із виписки з рахунку ОСОБА_1 АТ «Креді Агріколь Банк» вбачається, що позичальником ОСОБА_1 погашався кредит за комплексним договором №1/3767811 року в період з 10.12.2019 року по 10.09.2020 року.

Відповідач вказує, що всі витрати по оплаті автомобіля та періодичних платежів за кредитним договором позивач несе самостійно як до розірвання шлюбу так і після розлучення. На момент придбання автомобіля позивач сплатив 112420,00 грн в якості першого внеску за кошти, які взяті в борг. В зв`язку з чим, на думку позивача автомобіль марки Renault Kadjar, 2019 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 є його особистою власністю.

Сторона відповідача проти даних тверджень заперечувала, вказуючи на те, що спірний автомобіль є спільним майном подружжя, придбаним у період шлюбу. Нібито виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором не змінює правовий статус спільного майна подружжя.

Суд відхиляє доводи позивача в частині сплати ним власних коштів за спірний автомобіль, оскільки вказані твердження не підтверджені жодними належними та допустимими доказами у справі, виходячи, в тому числі, і з дати купівлі спірного автомобіля. Посилання позивача на сплату ним грошових коштів в якості першого внеску за автомобіль взятих ним у борг також жодним чином не підтверджують факту внесення позивачем будь-яких особистих коштів на придбання спірного майна.

Крім того, надана позивачем виписка - список погашень по кредиту на автомобіль також не містить жодного зазначення внесення вказаної суми на погашення кредиту. Інших доказів позивачем суду не надано.

Таким чином, ані сторона позивача, ані сторона відповідача належним чином не спростувала презумпцію рівності часток. Крім того, позивачем жодним чином не доведено, що автомобіль придбано виключно за його особисті кошти та є його особистою власністю. Відтак, спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу на загальних підставах.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Положеннями ч.1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За приписами ч.ч.1, 2 ст.10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.2, 3 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

За змістом ст.78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, додержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За приписами ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до положень Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Коробов проти України» (заява № 39598/03 від 21 липня 2011 року) суд вказав, що при оцінці доказів, суд, як правило - застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумпцій факту.

Європейський суд з прав людини також вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оцінивши надані докази, суд приходить до висновку, що вони не містять відомостей і не дають підстав для висновку, що шлюбні відносини між сторонами були припинені на час придбання спірного автомобілю, що спірний автомобіль був придбаний за особисті кошти позивача ОСОБА_1 .

Так, оскільки автомобіль, марки Renault Kadjar, 2019 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 білого кольору, був придбаний на підставі Договору № МРС 000292 купівлі-продажу від 06.12.2019 року в період перебування сторін у шлюбі - то суд погоджується з твердженням відповідача за первісним позовом, що цей об`єкт набув статус спільного сумісного майна подружжя.

На переконання суду позивачем ОСОБА_1 не доведено належними та допустимими доказами, що придбаний в період шлюбу автомобіль марки Renault Kadjar, 2019 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , був придбаний за його особисті кошти і є його особистою приватною власністю, а тому це майно вважається об`єктом спільної сумісної власності подружжя, придбаним в інтересах сім`ї.

З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що спірний автомобіль є об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін та підлягає розподілу, суд вважає за необхідне поділити дане спільне майно колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 , та на 1/2 частину квартири автомобіль марки Renault Kadjar, 2019 року випуску, білого кольору державний номерний знак НОМЕР_1 .

Стосовно вимоги про визнання спірного майна спільним сумісним майном сторін, суд зазначає таке.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

При розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц.

Ураховуючи, що у цій справі метою заявленого позивачем позову є поділ спільного сумісного майна, набутого за час перебування у шлюбі, підстав для задоволення вимоги про визнання квартири об`єктом спільної сумісної власності немає, тому в задоволенні цієї вимоги слід відмовити, що відповідатиме правовому висновку в указаній постанові Великої Палати Верховного Суду.

Розподіляючи судові витрати, суд дійшов наступного:

Частиною 1 ст. 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позовні вимоги позивача за первісним позовом ОСОБА_1 задоволено частково в частині визнання спільною сумісною власністю подружжя квартири та визнання права власності на 1/2 частину квартири вартістю 303895,84 грн, тому слід стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог 3038,96 грн. (розмір задоволених вимог 303895,84*1%).

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені в частині визнання за нею права власності на 1/2 частку автомобіля вартістю 512 100,00 грн, тому слід стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог 2560,50 грн. (розмір задоволених вимог 512 100,00:2= 256 050,00*1%).

Керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 76-78, 206, 258-268, 273, 280-289, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.

Визнати об`єктами права спільної сумісної власності подружжя квартиру за адресою: АДРЕСА_6 та автомобіль марки Renault Kadjar, 2019 року випуску, білого кольору державний номерний знак НОМЕР_1 .

В порядку поділу майна подружжя визнати за:

ОСОБА_1 право власності на 1/2 частки квартири за адресою: АДРЕСА_6 та на 1/2 частку автомобілю марки Renault Kadjar, 2019 року випуску, білого кольору державний номерний знак НОМЕР_1 .

ОСОБА_2 право власності на 1/2 частки квартири за адресою: АДРЕСА_6 та на 1/2 частку автомобілю марки Renault Kadjar, 2019 року випуску, білого кольору державний номерний знак НОМЕР_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3038,96 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 2560,50 грн.

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_7 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_5 , місце реєстрації: АДРЕСА_8 .

Повне судове рішення складено 24 червня 2024 року.

Суддя: В.О. Гаврасієнко