Єдиний унікальний номер судової справи: 484/1159/24 Головуючий суду першої інстанції Маржина Т.В.
Провадження номер 22-ц/812/1192/24 Доповідач суду апеляційної інстанції Самчишина Н.В.
Постанова

Іменем України

14 жовтня 2024 року м. Миколаїв справа № 484/1159/24

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Самчишиної Н.В.,

суддів: Коломієць В.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Андрієнко Л.Д.,

без участі учасників справи, належним чином повідомлених про день, час і місце судового засідання,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 травня 2024 року, ухвалене у складі головуючого судді Маржиної Т.В., повний текст рішення складено 31 травня 2024 року, за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» про припинення права користування земельними ділянками для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), повернення земельних ділянок та стягнення орендної плати,

установив:

11 березня 2024 року ОСОБА_1 , діючи через свого представника адвоката Сотську С.О., звернувся до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» (далі ТОВ «Агрофірма Корнацьких» або Товариство) про припинення права користування земельними ділянками для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), повернення земельних ділянок та стягнення орендної плати.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_2 на праві власності належать земельна ділянка з кадастровим номером :01:000:0998 площею 1,3184 га, та земельна ділянка за кадастровим номером :01:000:1001 площею 2,5345 га, а всього 3,8529 га, які розташовані в межах Кам`янобалківської сільської ради Первомайського району Миколаївської області.

На даний час зазначені земельні ділянки перебувають в користуванні ТОВ «Агрофірма Корнацьких» на підставі двох окремих договорів про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису), укладених 12 травня 2016 року між ним та Товариством строком на 50 років та зареєстрованих в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 60912988 та № 60853943.

Відповідно до п.2.2 кожного договору у землекористувача ТОВ «Агрофірма Корнацьких» виник обов`язок щодо сплати грошових коштів за користування земельними ділянками шляхом видачі власнику готівкової грошової суми з каси товариства або перерахуванням на банківський рахунок фіксованої грошової суми в розмірі 3% від нормативно правової оцінки земельної ділянки.

Також у зазначених договорах сторонами узгоджено, що за згодою сторін на умовах, визначених договором, розрахунок може бути проведено визначеною кількістю сільськогосподарської продукції. Форма розрахунку за договором (грошова або натуральна) щорічно окремо погоджується сторонами під час її видачі. Якщо сторони протягом року не погодили форму виплати за землю, вважається, що розрахунок по оплаті буде здійснюватися в грошовій формі на суму визначену у п.п. 2.2. п.2 цього договору.

Пунктом 2.4 кожного договору передбачено, що оплата вноситься щорічно до 26 грудня того року, за який здійснюється розрахунок по відповідній виплаті.

У разі невнесення плати за землю у строки, визначені цим договором, справляється пеня у розмірі 0,3% несплаченої суми за кожний день прострочення.

Позивач зазначав, що в порушення умов договорів відповідач систематично не виплачує позивачу кошти за користування земельними ділянками.

У зв`язку з цим, у 2022 році позивач звертався до суду із позовом про стягнення з відповідача на його користь плати за користування земельними ділянками за 2021 рік. Проте, відповідач на виконання рішення суду виплатив позивачу таку плату за 2021 рік лише у червні 2023 року. За 2022-2023 роки плата взагалі здійснена не була.

На переконання позивача це є підставою для дострокового розірвання договорів емфітевзису.

Посилаючись на викладене позивач просив припинити право користування земельними ділянками відповідно до договорів про встановлення права користування земельними ділянками для сільськогосподарських потреб (емфітевзису), укладених 12 травня 2016 року, зобов`язати відповідача повернути земельні ділянки та стягнути плату за користування земельними ділянками за 2022-2023 роки в сумі 5042 грн та пеню за прострочення виплат за 2022-2023 роки в сумі 3 698 грн, а всього 8 740 грн.

У відзиві на позов ТОВ «Агрофірма Корнацьких» позов не визнало.

Вказувало, що умовами договорів передбачено вичерпний перелік способів сплати коштів за користування земельними ділянками, а саме у п.2.2 кожного договору визначено, що за користування емфітевтичним правом встановлюється плата, яка вноситься користувачем у грошові формі шляхом видачі власнику (або його уповноваженому представнику за довіреністю) готівкою відповідної грошової суми із каси користувача або перерахування її на банківських рахунок власника. При цьому, інших способів виплати коштів договорами не передбачено.

Між тим, зазначав, що позивачем не надано належним та допустимих доказів на підтвердження того, що він звертався до відповідача у встановлені договорами строки за отриманням плати за користування земельними ділянками за 2022-2023 роки через касу.

Звернув увагу суду на те, що відповідачем регулярно нараховувалася позивачу плата за користування земельними ділянками,а також сплачувалися відповідні податки. Проте, ані позивач, ані його представник не звертався до каси товариства та не повідомляли свій банківський рахунок для перерахування такої плати.

На думку відповідача, позивач навмисно створював штучні умови затримки виплати йому коштів відповідно до спірних договорів, навмисно не отримував кошти.

Крім того, зазначав, що товариством вживалися заходи щодо отримання позивачем плати за користування земельними ділянками. Так, у 2022 році ТОВ «Агрофірма Корнацьких» здійснювало публікацію у засобах масової інформації «Прибузький вісник» про необхідність отримання орендної плати орендодавцями.

Вважав, що нарахування орендної плати позивачу у 2022-2023 роках є реальним свідченням сплати позивачу коштів за користування земельними ділянками, а тому за таких обставин порушень умов договорів з боку відповідача не було. За таких обставин просив у задоволенні позову відмовити.

Представник відповідача також подав заяву про застосування наслідків спливу позовної давності в частині вимог про стягнення пені за 2022 рік.

Ухвалою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 травня 2024 року за заявою представника позивача адвоката Сотської С.О. позовні вимоги в частині стягнення плати за користування земельними ділянками за 2022-2023 роки та стягнення пені за 2022-2023 роки залишено без розгляду.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 травня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Припинено право користування земельними ділянками з кадастровими номерами :01:000:0998 та :01:000:1001, загальною площею 3,8529 га, які перебувають у ТОВ «Агрофірма Корнацьких» відповідно до договорів про встановлення права користування земельними ділянками для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) від 12 травня 2016 року, зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, індексні номери: 60912988 від 12 жовтня 2021 року та 60853943 від 08 жовтня 2021 року відповідно.

Зобов`язано ТОВ «Агрофірма Корнацьких» повернути земельні ділянки з кадастровими номерами :01:000:0998 площею 1,3184 га та :01:000:1001 площею 2,5345 га, в всього 3,8529 га, які розташовані в межах Кам`янобалківської сільської ради Первомайського району Миколаївської області (нині Первомайська міська рада Миколаївської області) їх власнику ОСОБА_1

Стягнуто з ТОВ «Агрофірма Корнацьких» на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 422 грн 40 коп.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з його доведеності та обґрунтованості.

В апеляційній скарзі представник ТОВ «Агрофірма Корнацьких» посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачу нараховувалась Товариством плата за користування земельними ділянками за 2022 - 2023 роки, натомість позивач, зловживаючи своїм правом та порушуючи свій обов`язок отримувати із каси плату чи повідомити розрахунковий рахунок свідомо порушив умови оскаржуваних договорів.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - адвокат Сотська С.О. просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, вказавши, що воно є законним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

Згідно із частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду відповідає таким вимогам закону.

Звертаючись до суду з вимогою про припинення договорів емфітевзису, позивач посилався на систематичну невиплату відповідачем плати за користування земельними ділянками.

Суд першої інстанції, задовольнивши позовні вимоги, вважав їх доведеними.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

В силу частин 1 статті 102-1 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) і право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) виникають на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб, відповідно до Цивільного кодексу України.

Відповідно до частин першої-другої статті 407 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (далі - землекористувач). Право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті.

Згідно зі статтею 410 ЦК України (у редакції закону, яка була чинною на день підписання договору) землекористувач має право користуватися земельною ділянкою в повному обсязі, відповідно до договору. Землекористувач зобов`язаний вносити плату за користування земельною ділянкою, а також інші платежі, встановлені законом та ефективно використовувати земельну ділянку відповідно до її цільового призначення, підвищувати її родючість, застосовувати природоохоронні технології виробництва, утримуватися від дій, які можуть призвести до погіршення екологічної ситуації.

Частиною 5 статті 102-1 ЗК України (у редакції закону, яка була чинною на день підписання договору) передбачено, що укладення договорів про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб або для забудови здійснюється відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням вимог цього Кодексу.

Згідно із частиною 9 статті 102-1 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) та право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) припиняються в разі: 1) поєднання в одній особі власника земельної ділянки та землекористувача; 2) спливу строку, на який було надано право користування; 3) відчуження земельної ділянки приватної власності для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності; 3-1) прийняття уповноваженим органом виконавчої влади, органом місцевого самоврядування рішення про використання земельної ділянки державної чи комунальної власності для суспільних потреб; 4) невикористання земельної ділянки для забудови в разі користування чужою земельною ділянкою для забудови протягом трьох років; 5) припинення дії договору, укладеного в рамках державно-приватного партнерства (щодо договорів емфітевзису та суперфіцію, укладених у рамках такого партнерства); 6) за згодою сторін договору емфітевзису, суперфіцію.

Статтею 141 ЗК України передбачено, що підставами припинення права користування земельною ділянкою є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій, крім перетворення державних підприємств у випадках, визначених статтею 120-1 цього Кодексу; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати; е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини; ж) передача приватному партнеру, концесіонеру нерухомого майна, розміщеного на земельній ділянці, що перебуває в користуванні державного або комунального підприємства та є об`єктом державно-приватного партнерства або об`єктом концесії; з) припинення права користування надрами у разі закінчення встановленого спеціальним дозволом на користування надрами строку користування надрами (у разі передачі земельної ділянки державної, комунальної власності користувачу надр для здійснення діяльності з користування надрами); и) невиконання акціонерним товариством, товариством з обмеженою відповідальністю, 100 відсотків акцій (часток) у статутному капіталі якого належать державі, яке утворилося шляхом перетворення державного підприємства, вимог, визначених статтею 120-1 цього Кодексу.

Також статтею 412 ЦК України визначено, що право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб припиняється у разі: 1) поєднання в одній особі власника земельної ділянки та землекористувача; 2) спливу строку, на який було надано право користування; 3) викупу земельної ділянки у зв`язку із суспільною необхідністю. Право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб може бути припинене за рішенням суду в інших випадках, встановлених законом.

Аналіз вказаних норм права дає підстави для висновку, що право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб може бути припинене за рішенням суду, зокрема, у випадку систематичної несплати плати за користування земельною ділянкою.

Як вбачається з матеріалів справи і таке встановлено судом, 12 травня 2016 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Агрофірма Корнацьких» було укладено два договори про встановлення права користування земельними ділянками для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) на земельну ділянку розміром 2,5345 га кадастровий номер :01:000:1001 та земельну ділянку площею 1,3184 га кадастровий номер :01:000:0998, що належать позивачу на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 09 червня 2013 року індексний номер: 60912988 та 60853943 відповідно. Умови обох договорів є тотожними.

Договір б/н від 12 травня 2016 року на земельну ділянку площею 2,5345 га кадастровий номер :01:000:1001 зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 08 жовтня 2021 року.

Договір б/н від 12 травня 2016 року на земельну ділянку площею 1,3184 га кадастровий номер :01:000:0998 зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 12 жовтня 2021 року.

Згідно пунктів 1 вказаних договорів, власник надав в користування землекористувачу земельні ділянки, розташовані на території Кам`янобалківської сільської ради Первомайського району Миколаївської області за межами населеного пункту з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, щодо яких власник передає землекористувачу права володіння та користування для сільськогосподарських потреб.

Згідно до п.п.3.1, 3.2 обох договорів, земельні ділянки передаються власником землекористувачу у користування на строк 50 років. Користувач має право приступити до використання земельних ділянок тільки після реєстрації права користування земельними ділянками.

Відповідно до п.2.2 договорів, землекористувач зобов`язаний щорічно сплачувати власнику плату за користування земельними ділянками, за земельну ділянку площею 2,5345 га 2 521 грн 87 коп. та за земельну ділянку площею 1,3184 га 1 672 грн 79 коп.

Пунктом 2.4 Договорів встановлено, що плата вноситься щорічно до 26 грудня того року, за який здійснюється розрахунок по відповідній платі.

У справі, що переглядається позивач підставою для припинення права відповідача на користування земельними ділянками зазначив невиконання відповідачем умов договорів щодо внесення ним плати за користування земельними ділянками за 2022 та 2023 роки, внаслідок чого позивач позбувся того, на що розраховував при укладенні договору.

Такі обставини відповідачем не спростовані.

У газеті Первомайського району Миколаївської області «Прибузький вісник» від 04 листопада 2022 року ТОВ «Агрофірма Корнацьких» дало оголошення про початок виплат орендної плати у грошовій та натуральній формі за 2022 рік та довічні ренти.

Відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків станом на 21 лютого 2024 за період з 1 кварталу 2022 року по 4 квартал 2023 року містять дані про те, що відповідач подав данні до контролюючого органу про нарахування ОСОБА_1 плати за користування земельними ділянками за спірними договорами в грудні 2022 року (за 2022 рік) в сумі 4 690 грн 98 коп. та в грудні 2023 року (за 2023 рік) в сумі 6 882 грн 06 коп.

Відповідно до статті 16 ЦК України припинення правовідношення є способом захисту цивільних прав.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За правилами статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною першою статті 611 ЦК України визначено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, зміна умов зобов`язання, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.

У пункті 5.1 договорів емфітевзису сторони у справі передбачили, що ці договори припиняють дію у випадках: набуття користувачем земельної ділянки у власність в порядку, передбаченому законом; викупу власником емфітевтичного права; спливу строку, на який було укладено договір; за інших підстав, передбачених чинним законодавством.

Отже, невиконання зобов`язання у вигляді невнесення плати за користування земельною ділянкою за договором емфітевзису може бути підставою для припинення права користування за цим договором.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції, установивши, що ТОВ «Агрофірма Корнацьких» не виплатило ОСОБА_1 у 20222023 роках плату за користування земельними ділянками, на підставі укладених між ними договорів емфітевзису від 12 травня 2016 року, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для припинення права користування земельними ділянками у зв`язку із порушенням Товариством умов договорів.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що сплата плати за користування земельними ділянками є істотною умовою договору оренди, а позивач не отримав того, на що він розраховував при укладанні договору. Сам факт систематичного порушення договорів емфітевзису щодо своєчасної виплати плати за користування земельними ділянками у строки обумовлені договором є підставою для припинення договорів, оскільки згідно зі статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідач визнав факт невиплати орендної плати за вказаний період, при цьому посилався на те, що заборгованість по орендній платі виникла виключно з вини позивача, оскільки останній ухилявся від одержання орендної плати за спірний період в касі землекористувача, тобто орендна плата нараховувалась відповідачем, однак не виплачувалась. Ухилення орендодавця від отримання орендної плати відповідач вбачав і у тому, що позивач не повідомив свій банківський рахунок для перерахування орендної плати.

Колегія суддів звертає увагу на те, що сторонами у договорах від 12 травня 2016 року не визначено порядку виплати орендної плати, протягом тривалого часу користування земельною ділянкою (з 2016 року), відповідачем не було запропоновано позивачу укладення додаткової письмової угоди щодо визначення сторонами порядку виплати орендної плати у строки, визначені договором, отже відповідач, укладаючи договори, визначив для себе порядок сплати орендної плати, маючи дані адреси місця проживання позивача. Між тим не надав суду відповідних доказів, які б свідчили про наміри відповідача виконати свій обов`язок щодо своєчасної виплати орендної плати.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції. Ніяких нових обставин чи доказів, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли б вплинути на правильність висновків та рішення суду скаржником не надано.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в цьому випадку оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, то розподілу судових витрат апеляційний суд не здійснює.

Керуючись статтями 367-369, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» залишити без задоволення, рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: В.В. Коломієць

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складений 14 жовтня 2024 року.