Провадження № 2/205/4238/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2024 року м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Приходченко О.С.

при секретарі Король Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Управління-служба у справах дітей адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради та Управління-служба у справах дітей адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та встановлення факту утримання та виховання дитини батьком, -

ВСТАНОВИВ:

16 вересня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 , третя особа УССД адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та встановлення факту утримання та виховання дитини батьком.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 вересня 2024 року позов було прийнято до розгляду суду та відкрито провадження цивільній справі у порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 жовтня 2024 року до участі в справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійний вимог щодо предмету спору, на стороні позивача залучено УССД адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 жовтня 2024 року підготовче провадження у справі закрито і справу призначено до судового розгляду.

Позивач у своєму позові посилався на те, що він з відповідачем знаходиться у зареєстрованому шлюбі з 04 вересня 2010 року, від сумісного життя мають малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Сімейні стосунки не склалися через відсутність взаєморозуміння, різність характерів, поглядів на життя, ведення спільного господарства, що призвело з часом до взаємного відчуження, втрати почуття любові, поваги та довіри. З квітня 2024 року шлюбні стосунки не підтримують, спільне господарство не ведуть, живуть окремо. Сім`я розпалася та поновлена бути не може. Примирення неможливе. Дитина після розірвання шлюбу буде проживати з ним. Відповідач зібрала свої речі та з квітня 2024 року постійно проживає за зареєстрованим місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 . Дитина залишилася проживати з позивачем. Він самостійно виховує та доглядає малолітнього сина, матеріально забезпечує його. Сторони не досягли згоди щодо місця проживання дитини після розірвання шлюбу, тому він змушений у судовому порядку встановлювати місце проживання ОСОБА_4 . ОСОБА_2 усунулася від виховання сина, його догляду та матеріального утримання, участі у житті дитини не приймає. Просив шлюб розірвати, встановити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 разом з батьком, та встановити факт, що ОСОБА_1 є особою, яка самостійно виховує та утримує малолітню дитини. У своїй заяві до суду справу просив розглядати за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 у своїй заяві до суду справу просила розглядати за її відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечувала.

Третя особа Управління-служба у справах дітей адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради свого представника у судове засідання не направила, про час та дату судового засідання повідомлялася належним чином, про причини ненаправлення представника судові не повідомила.

Третя особа Управління-служба у справах дітей адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради свого представника у судове засідання не направила, про час та дату судового засідання повідомлялася належним чином, про причини ненаправлення представника судові не повідомила.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає позовну заяву такою, що підлягає задоволенню, за наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_5 знаходяться в зареєстрованому шлюбі з 04 вересня 2010 року, який було зареєстровано Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис № 674 (а.с. 10). Від сумісного життя мають малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 11).

Сімейні стосунки не склалися через відсутність взаєморозуміння, різність характерів, поглядів на життя, ведення спільного господарства, що призвело з часом до взаємного відчуження, втрати почуття любові, поваги та довіри. З квітня 2024 року шлюбні стосунки не підтримують, спільне господарство не ведуть, живуть окремо.

Сім`я розпалася та поновлена бути не може. Примирення неможливе.

На підставі ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Приймаючи до уваги, що подружжя тривалий час стосунки не підтримує, сумісно господарство не веде, проживає окремо, позивач категорично заперечує проти збереження шлюбу з відповідачем, вважає, що сім`ю зберегти неможливо, дитина після розірвання шлюбу буде проживати з позивачем, спір щодо сумісно нажитого майна на теперішній час відсутній, суд вважає можливим шлюб між ними розірвати, питання про зміну прізвища відповідача після розірвання шлюбу не вирішувати, оскільки думка з цього приводу відповідачем висловлено не було.

Щодо позовних вимог в частині встановлення факту утримання та виховання дитини батьком та визначення місця проживання дитини, суд приходить до такого висновку за наступних підстав.

Сторони з вересня 2010 року, а також після народження дитини, проживали разом. Сім`я весь цей час проживала за зареєстрованим місцем проживання позивача за адресою: АДРЕСА_2 . Однак, як вказує позивач та не заперечує відповідач, з початку 2024 року відповідач повідомила, що хоче припинити шлюбні відносини із позивачем та полишити сім`ю. Всі спроби позивача налагодити відносини із ОСОБА_2 до позитивних змін не призвели. Також відповідач припинила піклуватись про сина, всі обов`язки, як батька, так і матері, дитини лягли особисто на позивача. В квітні 2024 відповідач зібрала свої речі та переїхала на постійне проживання за адресою своєї реєстрації: АДРЕСА_1 .

Фактично позивач наразі самостійно виховує та доглядає свою малолітню дитину, яка перебуває на його повному матеріальному забезпеченні, лише тільки під його наглядом, вихованням та опікою. Позивач має можливість доглядати за дитиною краще ніж матір, виховувати та утримувати її, розвивати та піклуватися. Він має достатній рівень доходів, що дозволяє зробити для дитини належні умови проживання, догляду та виховання. Вказане підтверджується матеріалами справи та не спростовується сторонами.

Відповідач не заперечує проти постійного проживання дитини разом із батьком, не піклується та не утримує свою дитину. Таким чином, ОСОБА_2 повністю відмовилась від своїх обов`язків щодо утримання дитини, здійснення інших батьківських обов`язків, передбачених Сімейним кодексом України, не бере жодної участі у її вихованні та матеріальному утриманні. Тоді як позивач повністю самостійно забезпечує свого сина всім необхідним. Обставини, передбачені статтею 188 Сімейного кодексу України, які б звільняли відповідачку від обов`язку утримувати свого сина судом не встановлені. Вказані вище обставини викладені у позовній заяві, підтверджуються матеріалами справи та не заперечувались відповідачкою.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно частин 1, 2, 4 статті 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з частинами 2, 8, 9, 10 статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У пункті 1 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції).

Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно зі ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Згідно із ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

За частинами першою, другою статті 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Статтею 2 Протоколу № 4 Конвенції ООН «Про захист прав і основних свобод людини» передбачено, що кожна людина, що законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, які запроваджуються згідно з законом і необхідні в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, з метою підтримання громадського порядку, запобігання злочинам, для захисту здоров`я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших людей.

Згідно з частиною 3 статті 45 ЦПК України, суд сприяє створенню належних умов для здійснення малолітньою або неповнолітньою особою її прав, визначених законом та передбачених міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Принцип 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю лише у винятковій ситуації не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як і з статті 141 СК України, так зі змісту Конвенції про права дитини.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц зазначила, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага, в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини, приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 СК України при вирішенні спору, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

До компетенції ж суду відноситься захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Отже, суд не є органом, який встановлює правовідносини між сторонами, а є органом судочинства, що вирішує спори у встановлений законом спосіб.

Відповідно до ст. 11 ЗУ «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

В окремій думці у справі «М.С. проти України» суддя Карло Ранзоні наголошує, що, згідно з позицією ЄСПЛ, батьки повинні мати рівні права в спорах про опіку («Зоммерфельд проти Німеччини») і що найкращі інтереси дитини, залежно від їхнього характеру і серйозності, можуть переважати інтереси батьків («Сахін проти Німеччини»).

У Резолюції Парламентської Асамблеї Ради Європи «Рівність та спільна батьківська відповідальність: роль батьків» (Equality and shared parental responsibility: the role of fathers) № 2079 від 02 жовтня 2015 року Асамблея твердо висловила позицію, що саме розвиток спільної батьківської відповідальності допомагає подолати гендерні стереотипи стосовно ролей жінок та чоловіків у сім`ї і є відображенням соціологічних змін, які відбулися протягом останніх 50 років. У зв`язку з цим, ОСОБА_4 закликала всіх її членів, зокрема і Україну, забезпечити законодавчими нормами та адміністративною практикою рівність прав батьків щодо їх дітей.

Велика Палата ВС у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц також відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме ст. 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини про обов`язковість брати до уваги принцип 6 цієї Декларації стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Судді Великої Палати ВС вважають, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини з огляду на вимоги ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року.

Велика Палата ВС зауважує, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, і не є частиною національного законодавства України. А законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При розгляді питання щодо проживання дитини насамперед треба виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо.

У п. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини 1989 року, яка була ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції).

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Як вбачається із поданого позову, позивач зазначає, що його дитина наразі постійно проживає із ним, позивач має постійне місце проживання, регулярний та стабільний заробіток, власне житло, самостійно займається вихованням та утриманням дитини. Просить визначити місце проживання дитини разом із ним.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, а також створення позивачем належних умов для проживання, виховання та забезпечення дитини, суд дійшов висновку про необхідність визначення місця проживання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із батьком - ОСОБА_1 , а також встановлення факту, що ОСОБА_1 , є особою, яка самостійно, без участі матері, виховує та утримує свою малолітню дитину віком до 18 років - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки це відповідатиме найкращим інтересам дитини.

Водночас, визначення місця проживання дитини з батьком по своїй суті не є розлученням матері з дитиною, і жодним чином не втрачає прав, заснованих на спорідненості з дитиною.

Як передбачено статтею 8 ЗУ «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частинами 2, 3 ст. 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Приписами ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю.

На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір у загальному розмірі 3 633 грн. 60 коп. (а.с. 1), який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

На підставі викладеного, керуючись ч. 1 ст. 110, ст. 112, ст. 141, ч. 1 ст. 160, ч. 1 ст. 161 СК України, ст. 11 ЗУ «Про охорону дитинства», ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ст. 6 Декларації прав дитини Генеральної Асамблеї ООН, ч. 1 ст. 141, ст.ст. 263, 264, ч.ч. 1-7 ст. 265, ст. 315 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Шлюб між ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ) та ОСОБА_6 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 ), зареєстрований 04 вересня 2010 року Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис № 674, - розірвати.

Питання про зміну прізвища ОСОБА_7 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 ) не вирішувати.

Визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком, ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ) за адресою: АДРЕСА_3 .

Встановити факт, що ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ) є особою, яка самостійно, без участі матері, виховує та утримує свою малолітню дитину віком до 18 років - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ) судовий збір у розмірі 3 633 (три тисячі шістсот тридцять три) гривень 60 коп.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Суддя: