Справа № 2-н/593/93/2024
У Х В А Л А

"12" листопада 2024 р. суддя Бережанського районного суду Тернопільської області Крамар В.М. ознайомившись з заявою про видачу судового наказу товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України»

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшла заява товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» до боржниці ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за надання послуг ЖКГ, відповідно до якої просить стягнути із боржниці ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» заборгованість за надані послуги з розподілу природного газу за адресою: АДРЕСА_1 , - в розмірі 1625,40 грн.; інфляційні нарахування в сумі 49,91 грн. та 3% річних в розмірі 16,54 грн.

У видачі судового наказу за вказаною заявою про видачу судового наказу слід відмовити, оскільки подана заявником товариством з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» заява про видачу судового наказу, де боржницею є ОСОБА_1 , не відповідає вимогам статті 163 ЦПК України.

Всупереч п.2 ч.2 ст. 163 ЦПК України в заяві не вказано відомості про наявність або відсутність електронного кабінету у боржниці.

Окрім цього, відповідно до ст. 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Ч.1 ст.13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч.3 ст. 19 ЦПК України наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Наказне провадження регулюється розділом ІІ ЦПК України.

Відповідно до ст. 160 ЦПК України із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.

П.3 ч.1 ст. 161 ЦПК України до вимог, за якими може бути видано судовий наказ, віднесено вимогу про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг.

Відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» (далі Закон), зокрема ним врегульовано, що таке житлово-комунальні послуги, коли вони мають оплачуватися.

Ч.1 ст. 2 вказаного Закону встановлено, що предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках.

Відповідно до п.5 ч.1 ст. 1 Закону житлово-комунальні послуги це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Згідно з ч.1 ст. 6 Закону відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 7 Закону споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів. Вказаному праву споживача кореспондує обов`язок споживача, передбачений п.5 ч.2 ст. 7 Закону, а саме: оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Згідно з ч.1 ст. 9 Закону споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.За бажанням споживача оплата житлово-комунальних послуг може здійснюватися шляхом внесення авансових платежів згідно з умовами договору про надання відповідних житлово-комунальних послуг.

Відповідно до п. 11 ч.1 ст. 1 Закону плата за абонентське обслуговування не застосовується щодо послуг з постачання та розподілу природного газу і з постачання та розподілу електричної енергії.

Ч.4 ст. 263 ЦПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до висновку Великої палати Верховного Суду висловленого у п.79 постанови від 07.07.2020 по справі № 712/8916/17, провадження № 14-448цс19 (далі постанова ВП ВС), висловленої у п.79 постанови Великої палати Верховного Суду, - Верховний Суд вказав, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

В п.36.2 вказаної постанови Верховного суду також висвітлено питання дослідження доказів під час розгляду заяв про видачу судового наказу, а саме: «Наказне провадження як особливий спрощений вид провадження у цивільному судочинстві спрямоване на швидкий та ефективний захист безспірних прав особи шляхом видачі судового наказу, що одночасно є і судовим рішенням, і виконавчим документом, без судового засідання та без виклику заявника (стягувача) і боржника. Процес доказування для першого починається з моменту подання заяви про видачу судового наказу та закінчується прийняттям цієї заяви судом, тоді як для боржника цей процес розпочнеться, якщо він вирішить подати заяву про скасування судового наказу після отримання копії останнього.»

Відповідно до ч.2, 3 ст. 163 ЦПК України у заяві про видачу судового наказу повинно бути зазначено вимоги заявника і обставини, на яких вони ґрунтуються; перелік доказів, якими заявник обґрунтовує обставини, на яких ґрунтуються його вимоги. До заяви про видачу судового наказу додаютьсякопія договору,укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості; інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

Згідно з п.8 ч. 1 ст. 165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу.

Відповідно до п.13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2011 року № 14 «Про практику розгляду судами заяв у порядку наказного провадження» якщо заявлено вимогу про стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні, телекомунікаційні послуги, послуги телебачення та радіомовлення, судовий наказ може бути видано за наявності відповідних договорів про надання таких послуг, інших письмових доказів, що підтверджують фактичне надання та отримання таких послуг. Крім того, заявник має обґрунтувати свої вимоги та додати документи, що вказують на правильність і безспірність розрахунків, а також застосування тарифів на відповідні послуги.

Відповідно до п.1, 2 глави 4 розділу ІХ Кодексу газорозподільних систем затвердженого Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 2494 від 30.09.2015 та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 06 листопада 2015 р. за № 1379/27824 визначення фактичного об`єму споживання (розподілу) природного газу по об`єкту побутового споживача здійснюється на межі балансової належності між Оператором ГРМ і побутовим споживачем на підставі даних лічильника природного газу з урахуванням вимог цього Кодексу та договору. Для визначення фактичного об`єму споживання (розподілу) природного газу приймаються дані лічильника газу Оператора ГРМ. У разі відсутності лічильника газу в Оператора ГРМ приймаються дані лічильника газу побутового споживача. При цьому Оператор ГРМ має право протягом експлуатації лічильника газу та відповідно до вимог цього Кодексу здійснювати контрольне зняття показань ЗВТ (лічильника газу) для контролю та перевірки його показань. Періодом, за який по об`єкту побутового споживача визначається об`єм та обсяг спожитого (розподіленого) природного газу, є календарний місяць.

Виходячи з наведеного, судовий наказ про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг може бути виданий лише у разі встановлення, на підставі наданих заявником доказів, що: між споживачем та виконавцем послуг укладено договір про надання житлово-комунальних послуг; споживач фактично отримав (спожив) послуги, які надаються виконавцем комунальних послуг; заявником заборгованість розрахована виходячи з кількості спожитих послуг та тарифів на такі послуги.

З досліджених доданих до заяви про видачу судового наказу доказів встановлено: 1) між заявником як виконавцем комунальних послуг та боржником як споживачем укладено договір про надання комунальних послуг з розподілу природного газу 20.03.2024 року, та споживач ОСОБА_1 фактично отримувала послуги заявника (товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України»)з розподілу природного газу; 2) з доданого до заяви про видачу судового наказу розрахунку суми заборгованості за послуги розподілу природного газу перед Тернопільською філією ТОВ «Газорозподільні мережі України» (далі розрахунок) випливає, що обсяг спожитого природного газу за газовий рік з 01.10.2022 р. по 30.10.2023 р. становить 1032,00 куб. м., величина місячного обсягу річної замовленої потужності на 2024 р. 86,00 куб.м., однак докази того, що боржницею ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , - з 01.10.2022 р. по 30.10.2023 р. було спожито 1032,00 куб. м. природного газу, відсутні, таким чином заявником у розрахунку безпідставно вказано щомісячний обсяг споживання 86,00 куб.м.; 3) відомості про дійсний показник газового лічильника споживача ОСОБА_1 в заяві про видачу судового наказу та додатках містять відомості про показник станом на 16.08.2024 року і вказаний показник становить 07338 куб. м., однак вказаний показник немає жодного значення для розрахунку величини місячного обсягу річної замовленої потужності на 2024 рік; 4) твердження заявника про те, що за газовий рік з 01.10.2022 р. по 30.09.2023 р., який використовується для розрахунку плати за розподіл природного газу в 2024 році, споживачем ОСОБА_1 по об`єкту за адресою: АДРЕСА_2 фактично спожито 1032,00 м. куб природного газу, є голослівними та такими, що не підтверджені жодними доказами.

Відповідно до правової позиції Великої палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц, «Щодо застосування концепції негативного доказу у цивільному судочинстві» принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

У зв`язку з цим самого твердження заявника про те, що заборгованість ОСОБА_1 за надані послуги з розподілу природного газу становить 1625,4 грн. для видачі судового наказу про стягнення такої заборгованості недостатньо для видачі судового наказу.

Оскільки заявником не доведено, що розмір заборгованості ОСОБА_1 за надані послуги з розподілу природного газу становить 1625,4 грн., то не може бути видано судовий наказ і в частині стягнення: інфляційних нарахувань в сумі 46,91 грн. та 3% річних в розмірі 16,54 грн., - оскільки такі нараховуються виходячи з розміру заборгованості за надані послуги з розподілу природного газу.

Таким чином, із заяви про видачу судового наказу та доданих до неї доказів не вбачається виникнення права грошової вимоги у товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» до ОСОБА_1 , за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу.

Відповідно до п.8 ч. 1 ст. 165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу.

Згідно з ч. 2 ст. 165 ЦПК України про відмову у видачі судового наказу суддя постановляє ухвалу.

Відповідно до ч.1 ст. 166 ЦПК України відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 8, 9 частини першої статті 165 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків.

Керуючись ст. ст. 11, 12, 19, 160, 161, 165, 166, 263, 354, 355, п.15.5 розділу ХІІІ ЦПК України, ст. 1, 2, 6, 7, 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», п.13 Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2011 року № 14 «Про практику розгляду судами заяв у порядку наказного провадження», Постановою Великої палати Верховного Суду від 07.07.2020 по справі № 712/8916/17, провадження № 14-448цс19, Постановою Великої палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц, -

УХВАЛИВ:

Відмовити у видачі судового наказу за заявою товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» до боржниці ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожитий природний газ.

Роз`яснити заявнику, що відмова у видачі судового наказу не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою, після усунення її недоліків.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складення ухвали.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи до або через відповідний суд, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Суддя: