РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 жовтня 2024 року

м. Рівне

Справа № 559/2474/24

Провадження № 22-ц/4815/1060/24

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчук Н. М.,

суддів: Боймиструка С. В., Гордійчук С. О.

секретар судового засідання Пиляй І. С.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Шевчука Юрія Андрійовича на ухвалу Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 12 липня 2024 року у складі судді Жуковської О.Л., постановлену у м. Дубно Рівненської області,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів та звільнення від сплати заборгованості зі сплати аліментів. Одночасно з позовною заявою представником позивача подано заяву про забезпечення позову шляхом зупинення стягнення на підставі судового наказу №559/2748/17 від 16.01.2018 про стягнення із ОСОБА_1 аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання доньки ОСОБА_3 , що перебуває на примусовому виконанні в державного виконавця Дубенського ВДВС.

Ухвалою Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 12 липня 2024 року у задоволенні заяви відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції вмотивована передбаченим законом правом позивача на забезпечення заявленого ним позову та обґрунтоване тим, що за своєю процесуальною суттю забезпечення позову покликане створити належні умови для виконання майбутнього рішення суду у разі задоволення позовних вимог, на стадіях судового розгляду, однак не в процесі виконання рішення суду, що набрало законної сили, та в даному випадку зупинення стягнення на підставі виконавчого документа призведе до фактичного зупинення виконання рішення суду про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини сторін, що порушує її право на належне матеріальне утримання.

Вважаючи ухвалу суду першої інстанції незаконною та необґрунтованою, постановленою із порушенням норм матеріального та процесуального права, представник ОСОБА_1 адвокат Шевчук Юрій Андрійович оскаржив її в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі доводить про необхідність зупинення стягнення та вчинення виконавчих дій у зв`язку з тим, що предметом позову, який перебуває у провадженні суду, є зменшення розміру аліментів та звільнення від сплати заборгованості зі сплати аліментів у рамках ВП №55608944 з примусового виконання судового рішення. Зазначає, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до того, що кошти позивача будуть стягнуті або реалізовано його майно, а позивач не зможе захистити або поновити свої права в межах цього судового провадження без нових звернень до суду. Додає, що продовження стягнення в разі зміни стягнення аліментів приведе до порушення прав позивача, оскільки процедури регресного стягнення аліментів не існує. З наведених міркувань просить скасувати ухвалу суду першої інстанції і та задовольнити заяву шляхом зупинення стягнення в межах виконавчого провадження №55608944, яке відкрито Державним виконавцем Дубенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області Гордієнко Євгенією Валеріївною на підставі виконавчого листа Дубенського міськрайонного суду Рівненської області №559/2748/17 від 16.01.2018 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходів), але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, до досягнення дитиною повноліття.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що до суду з позовом до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів та звільнення від сплати заборгованості зі сплати аліментів звернувся ОСОБА_4 через свого представника - адвоката Шевчука Юрія Андрійовича.

Одночасно з позовною заявою подано заяву про забезпечення позову шляхом зупинення стягнення на підставі судового наказу №559/2748/17 від 16.01.2018 про стягнення із ОСОБА_1 аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання доньки ОСОБА_3 , що перебуває на примусовому виконанні в державного виконавця Дубенського ВДВС.

Відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити заходи забезпечення позову.

Цивільно-процесуальним законодавством України передбачено, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Поруч із цим, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Відповідно до ч. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Пунктом 6 частини 1 ст. 150 ЦПК України визначено, що позов забезпечується, зокрема, зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку. Виходячи із специфіки вказаного виду забезпечення позову підставою для його застосування є оскарження боржником виконавчого документа. Тобто, такий вид забезпечення як зупинення стягнення може бути застосований для забезпечення позову лише при оскарженні виконавчого документа.

Підставою для вжиття заходів забезпечення позову є доведена наявність реальної загрози невиконання (утруднення виконання) чи унеможливлення виконання рішення суду. При цьому застосування таких заходів не повинно порушувати прав та охоронюваних законом інтересів відповідача у справі чи інших осіб, що не є учасниками цього судового процесу, а лише запроваджувати тимчасові обмеження, що дасть змогу створити належні умови для запобігання перешкодам у виконанні рішення суду в разі задоволення позовних вимог (ч. 2 ст. 149 ЦПК України).

Попри те, що згідно з ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, за своєю процесуальною суттю забезпечення позову покликане створити належні умови для виконання майбутнього рішення суду у разі задоволення позовних вимог, на стадіях судового розгляду, однак не в процесі виконання рішення суду, що набрало законної сили.

У пункті 2 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 22.12.2006 р. «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» зазначено, що недопустимо забезпечувати позов шляхом зупинення виконання судових рішень, що набрали законної сили. Тобто вказана Постанова Пленуму ВСУ містить пряму заборону забезпечення позову після ухвалення судового рішення.

Як вбачається із позову та заяви про його забезпечення, зупинення стягнення на підставі виконавчого документу фактично призведе до зупинення виконання судового рішення про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, що є порушенням прав дитини на належне матеріальне утримання. Такий захід забезпечення позову як зупинення по суті виконання судового рішення очевидно не співмірний із предметом позовних вимог щодо зменшення розміру стягнення аліментів.

Відхиляючи апеляційну скаргу, апеляційний суд також бере до уваги, що відповідно до пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України,статті 18ЦПК України однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду. За змістом ч.1 статті 18ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Виконання судового рішення це остаточна стадія цивільного судочинства у процесі реалізації захисту цивільних прав, тому невиконання судового рішення, що є остаточним та обов`язковим для виконання, є порушенням права на справедливий суд, яке захищено ч. 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Оцінюючи встановлені обставини та доводи заяви про забезпечення позову, апеляційний суд приходить до переконання, що заява ОСОБА_1 про зупинення стягнення на підставі виконавчого документу суперечить главі 10 Цивільного процесуального кодексу України, фактично спрямована не на вжиття заходів забезпечення позову, а на зупинення виконання судового рішення, що порушує права немонолітної дитини на утримання від батька, а тому не підлягає до задоволення.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Шевчука Юрія Андрійовича залишити без задоволення.

Ухвалу Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 12 липня 2024 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового

рішення.

Повний текст постанови складено 10 жовтня 2024 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Боймиструк С. В.

Гордійчук С. О.