12.11.2024 Справа № 756/6920/24
Номер справи 756/6920/24
Номер провадження 2/756/3493/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 листопада 2024 року Оболонський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Белоконної І.В.,

за участю секретаря - Погорелової В.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про визнання недійсним шлюбного договору, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 через свого представника у травні 2024 року звернувся до суду з вищевказаним позовом до відповідача, в якому просив визнати недійсним шлюбний договір, укладений 31 серпня 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коротюк О.В.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 28 жовтня 1994 року між його сином ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 02.11.2011 указаний шлюб розірвано. У рішенні установлено, що з жовтня 2008 року сторони проживають окремо та не підтримують шлюбних відносин.

31 серпня 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено шлюбний договір, який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коротюк О.В.

Згідно п. 1.1 шлюбного договору, все придбане, набуте сторонами у шлюбі чи яке буде придбане, набуте сторонами у шлюбі нерухоме, а також рухоме майно, буде вважатися окремим майном та належати на праві особистої приватної власності тому з подружжя, на ім`я якого воно придбано, набуто, зареєстровано, чи буде придбано, набуто, зареєстровано.

Відповідно до п. 1.2 шлюбного договору, сторона - 1 ( ОСОБА_4 ) зобов`язується, у разі розірвання шлюбу із стороною - 2 ( ОСОБА_2 ) безоплатно передати право власності на належні йому 2/6 (дві шостих) частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 , їх з стороною-2 сину - ОСОБА_3 .

Згідно п. 2.2 шлюбного договору, сторони домовились, що квартира за адресою: АДРЕСА_2 , є особистою приватною власністю сторони - 2 - ОСОБА_2

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 .

Позивач є спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_4 та вважає, що шлюбний договір між відповідачем ОСОБА_2 та його сином ОСОБА_4 є недійсним, оскільки ставить останнього у надзвичайно невигідне матеріальне становище.

Зокрема, зазначений договір було укладено 31.08.2011, а вже у вересні 2011 році ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу. Тобто, фактично готуючись до подання позову про розірвання шлюбу з ОСОБА_4 , приховуючи свій намір розлучитися, відповідач створила всі умови задля того, щоб ОСОБА_4 підписав шлюбний договір. Такі дії ОСОБА_2 вказують на те, що вона не бажала проживати із сином позивача, і приховуючи свої дійсні наміри, ввела його в оману, включила до шлюбного договору умови, які є нікчемними з моменту їх заключення.

Пункт 1.2 шлюбного договору щодо обов`язку ОСОБА_4 подарувати сину ОСОБА_3 (третя особа) 2/6 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 є неприпустимим, адже дарування повинно бути оформлене у формі договору дарування і не може бути однією з умов шлюбного договору.

До того ж указаний пункт не спрямований на реальне настання правових наслідків, оскільки у власності ОСОБА_4 не перебувало 2/6 частин квартири за адресою: АДРЕСА_1 , таким чином, на думку позивача, даний договір носить характер удаваного та фіктивного правочину.

Загалом, шлюбний договір від 31.08.2011 не залишає у власності ОСОБА_4 жодного майна, а все майно переходить у власність його дружини - відповідача ОСОБА_2 та сина - третьої особи ОСОБА_3 , що ставить під сумнів реальність намірів укладення такого договору.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 05 липня 2024 року за вищевказаним позовом відкрито позовне провадження.

20 серпня 2024 року відповідач ОСОБА_2 надала відзив на позов, у якому у його задоволенні просила відмовити у повному обсязі у зв`язку з тим, що укладаючи оспорюваний шлюбний договір, сторони врегулювали свої майнові відносини щодо майна, набутого під час перебування сторін у шлюбі, що відповідає завданню і правій природі шлюбного договору. Відповідно до п. 2.4 оспорюваного договору, сторони підтверджують, що жодна з них цим договором не поставлена у надзвичайно невигідне матеріальне становище. Станом на день укладення оспорюваного правочину ОСОБА_4 володів повною цивільною дієздатністю, очевидно усвідомлював значення та наслідки своїх дій та не вважав, що укладення шлюбного договору не відповідає його дійсній волі та ставить його у надзвичайно невигідне матеріальне становище. Після розірвання шлюбу з відповідачем ОСОБА_4 не заявляв про незгоду з умовами шлюбного договору, про його розірвання чи недійсність.

Стосовно невідповідності фактично належній ОСОБА_4 частки квартири (1/6) та частки, яка вказана в оспорюваному договорі (2/6), то в даному випадку, на думку відповідача, йде мова про механічну описку при складанні тексту договору.

Крім того, відповідач звертає увагу на те, що при розірванні шлюбу поділу підлягало не тільки спільне майно, а і борги подружжя, а саме кредитні зобов`язання, проте відповідач згідно спільних домовленостей взяла їх на себе, що і стало умовами шлюбного договору.

Представник позивача у судовому засідання позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав, що наведені у позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні у задоволенні позову просив відмовити у повному обсязі з підстав, що наведені у відзиві.

Заслухавши пояснення представників сторін, свідків, дослідивши письмові матеріали справи, зібрані у справі докази, суд убачає необхідним у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі з огляду на таке.

Судом установлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

28 жовтня 1994 року Центральним міжрайонним управлінням реєстрації шлюбів м. Києва між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб за актовим записом № 2387.

31 серпня 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено шлюбний договір, який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коротюк О.В. за реєстровим № 2213.

Згідно п. 1.1 шлюбного договору, все придбане, набуте сторонами у шлюбі чи яке буде придбане, набуте сторонами у шлюбі нерухоме, а також рухоме майно, буде вважатися окремим майном та належати на праві особистої приватної власності тому з подружжя, на ім`я якого воно придбано, набуто, зареєстровано, чи буде придбано, набуто, зареєстровано.

Відповідно до п. 1.2 шлюбного договору, сторона - 1 ( ОСОБА_4 ) зобов`язується, у разі розірвання шлюбу із стороною - 2 ( ОСОБА_2 ) безоплатно передати право власності на належні йому 2/6 (дві шостих) частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 , їх з стороною-2 сину - ОСОБА_3 .

Згідно п. 2.2 шлюбного договору, сторони домовились, що квартира за адресою: АДРЕСА_2 , є особистою приватною власністю сторони - 2 - ОСОБА_2 .

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 02.11.2011 у справі № 2-5293/11 шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 розірвано. У рішенні установлено, що з жовтня 2008 року сторони проживають окремо та не підтримують шлюбних відносин.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , яке видане Відділом реєстрації смерті у м. Києві.

Як убачається з матеріалів спадкової справи № 656/2013 до майна померлого ОСОБА_4 , його спадкоємцями за законом першої черги є батько - позивач ОСОБА_1 , мати ОСОБА_5 (померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та син - третя особа ОСОБА_3 .

У судовому засіданні в якості свідків брат померлого ОСОБА_6 , а також його товариш ОСОБА_7 повідомили суду, що з 2008 року ОСОБА_4 з відповідачем не проживав. Жодних заборгованостей у нього не було, алкогольними напоями не зловживав. Свого сина утримував належним чином.

Відповідно до ст. 103 СК України, шлюбний договір на вимогу одного з подружжя або іншої особи, права та інтереси якої цим договором порушені, може бути визнаний недійсним за рішенням суду з підстав, встановлених Цивільним кодексом України.

За змістом ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За правилами ч. 1, 2, 4 ст. 93 СК України, шлюбним договором регулюються майнові відносини між подружжям, визначаються їхні майнові права та обов`язки. Шлюбним договором можуть бути визначені майнові права та обов`язки подружжя як батьків. Шлюбний договір не може зменшувати обсягу прав дитини, які встановлені цим Кодексом, а також ставити одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище.

Згідно з ч. 2-4 ст. 97 СК України, сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них. Сторони можуть домовитися про можливий порядок поділу майна, у тому числі і в разі розірвання шлюбу. У шлюбному договорі сторони можуть передбачити використання належного їм обом або одному з них майна для забезпечення потреб їхніх дітей, а також інших осіб. Сторони можуть включити до шлюбного договору будь-які інші умови щодо правового режиму майна, якщо вони не суперечать моральним засадам суспільства.

Як убачається з умов оспорюваного шлюбного договору, його сторони врегулювали свої майнові відносини щодо майна, набутого під час перебування сторін у шлюбі, що на думку суду, відповідає завданню і правій природі шлюбного договору.

У відповідності до ч. 1 ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За змістом оспорюваного договору, нотаріусом роз`яснено сторонам положення чинного законодавства щодо порядку укладення шлюбних договорів, підстав та наслідків визнання їх недійсними, зміст ст. 203 ЦК України та ст. 92-103 СК України; сторони підтверджують, що домовились і не мають жодних зауважень, доповнень або суперечностей стосовно умов даного договору.

Відповідно до п. 2.4 оспорюваного договору, сторони підтверджують, що жодна з них цим договором не поставлена у надзвичайно невигідне матеріальне становище.

Стаття 204 ЦК України визначає презумпцію правомірності правочину, зокрема встановлює, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Виходячи з норм згаданої статті 204 ЦК України, суд доходить висновку, що станом на день укладення оспорюваного правочину ОСОБА_4 володів повною цивільною дієздатністю, усвідомлював значення та наслідки своїх дій та не вважав, що укладення шлюбного договору не відповідає його дійсній волі та ставить його у надзвичайно невигідне матеріальне становище. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, позивачем не доведено протилежне достатніми належними та допустимими доказами.

Також суд звертає увагу, що з моменту підписання оспорюваного договору (31.08.2011) та до своєї смерті (24.04.2013) ОСОБА_4 не заявляв про незгоду з умовами шлюбного договору, про його розірвання чи недійсність.

Стосовно умови договору щодо обов`язку ОСОБА_4 у разі розірвання шлюбу безоплатно передати сину - ОСОБА_3 право власності на належні йому 2/6 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка за твердженням позивача ставить ОСОБА_4 у надзвичайно невигідне матеріальне становище, суд убачає, що вказана норма договору не передбачає відчуження майна та перехід права власності на вказану частку квартири від ОСОБА_4 до його сина - ОСОБА_3 , а лише визначає обов`язок у майбутньому вчинити дії щодо передачі такого майна тільки у випадку розірвання шлюбу. Після підписання шлюбного договору право власності на частку квартири залишається у ОСОБА_4 .

Щодо невідповідності фактично належній ОСОБА_4 частки квартири (1/6) та частки, яка вказана в оспорюваному договорі (2/6), то в даному випадку убачається технічна описка нотаріуса при складанні тексту договору, що не може слугувати підставою для визнання договору недійсним, оскільки не породжує права та обов`язків сторін, а також їхніх спадкоємців, щодо майна, власниками якого вони не є.

Також указана описка щодо розміру частки квартири не носить характер удаваного та фіктивного правочину, оскільки відповідно до положень ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони вчинили насправді. У ст. 234 ЦК України визначено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зауважено, що треба розмежувати конструкції фіктивності та фраудаторності, оскільки фіктивний правочин не передбачає наміру створити правові наслідки, натомість фраудаторний їх створює - відчужується майно тощо.

Зокрема Верховний Суд виснував, що позивач вправі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що спрямований на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена ст. 234 ЦК України, так і інша, наприклад підстава, передбачена ст. 228 ЦК України.

Разом з тим, позивач жодним чином не обґрунтував, у чому полягає удаваність та фіктивність вказаного правочину, не зазначає який насправді правочин було приховано укладенням шлюбного договору та, відповідно, які норми мають бути застосовані до такого правочину, або ж яким нормам суперечить той правочин, які сторони насправді вчинили за твердженням позивача.

Виходячи з принципів справедливості, добросовісності та розумності, беручи до уваги встановлені вище обставини справи та норми чинного цивільного законодавства, суд уважає необхідним у задоволенні позовних вимог відмовити.

З огляду на вищенаведене, керуючись ст. 5, 12-13, 76, 81, 89, 263-265 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 12 листопада 2024 року.

Суддя,- Белоконна І.В.