ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 635/6905/24 Головуючий суддя І інстанції Назаренко О. В.
Провадження № 22-ц/818/3276/24 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Справи у спорах, що виникають із сімейних відносин, з них
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2024 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Мальованого Ю.М., Маміної О.В.,

за участю секретаря судового засідання Зінченко М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката - Бєгунової Ольги Олексіївни на ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 12 липня 2024 року, у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Служба у справах дітей Пісочинської СР Харківського району Харківської області, Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської РДА у м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини,-

в с т а н о в и в :

Позивачка через свого представника адвоката Бєгунову О.О. звернулася до суду з позовом, в якому просить визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3 з матір`ю ОСОБА_1 за її місцем проживання; стягнути з ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса реєстрації АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації АДРЕСА_2 ) судові витрати в розмірі 1211,20 грн. судового збору та 10000.00 (десять тисяч) гривень витрат на правову допомогу.

Одночасно з позовною заявою була подана заява про забезпечення позову, в якій сторона позивача просить забезпечити позовну заяву ОСОБА_1 шляхом встановлення зустрічей ОСОБА_1 з донькою ОСОБА_3 за місцем проживання матері без присутності батька до винесення судом рішення, а саме з 17 липня 2024 року по 31 липня 2024 року; з 15 серпня 2024 року по 15 вересня 2024 року; з 15 жовтня 2024 року по 15 листопада 2024 року; з 16 грудня 2024 року по 15 січня 2025 року; з 15 лютого 2025 року по 15 березня 2025 року; з 15 квітня 2025 року по 15 травня 2025 року; з 15 червня 2025 року по 15 липня 2025 року, з моменту постановлення даної ухвали та до набрання рішенням у справі законної сили.

В обґрунтування заяви про забезпечення позову вказано, що між сторонами виник про визначення місця проживання їх малолітньої дитини. Відповідач всупереч їх усної домовленості утримує дитину у себе та відмовив позивачці у спілкуванні з донькою, що негативно впливає на її поведінку, у позивачки втрачається душевний зв`язок з малолітньою дитиною, що має значення у контексті визначення місця проживання з дитиною та можливості позивачки з нею спілкуватися.

Вказала, що відповідач діє всупереч інтересів дитини, яка наприкінці січня 2024 року в телефонній розмові повідомила позивачку, що вона сумує, і хоче повернутися додому до Києва, але внаслідок неправомірної поведінки відповідача, який позивачці доньку не віддав, позивачка позбавлена можливості спілкуватися з дитиною ані телефоном ані особисто.

Дочка, знаходиться під впливом батька, який фактично своїми діями позбавив дитину сталих соціальних зв`язків з родиною, спілкування з матір`ю і родичами по лінії матері, і намагається розірвати між ними будь який психологічний та соціальний зв`язок.

При цьому, жодних обставин, які б унеможливлювали право матері на спілкування з малолітньою донькою, чи обставин, які б свідчили про спілкування матері з дитиною, яке перешкоджало б нормальному розвитку дитини також відсутні.

З огляду на вказані обставини позивачка вважає, що відповідним належним заходом забезпечення позову до ухвалення рішення по суті спору буде відновлення спілкування позивачки з дитиною шляхом визначення часу перебування дитини за місцем проживання матері без присутності батька, а саме:

з 17 липня 2024 року по 31 липня 2024 року;

3 15 серпня 2024 року по 15 вересня 2024 року;

з 15 жовтня 2024 року по 15 листопада 2024 року;

з 16 грудня 2024 року по 15 січня 2025 року;

з 15 лютого 2025 року по 15 березня 2025 року,-

з 15 квітня 2025 року по 15 травня 2025 року,

з 15 червня 2025 року по 15 липня 2025 року.

На думку сторони позивача, встановлення саме такого графіку спілкування відповідає моделі спільної батьківської опіки над дитиною, яка широко застосовується в європейських країнах і вперше була застосована Верховним судом у правових висновках постанови від 16.02.2024 року у справі №465/6496/19.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 12 липня 2024 року заяву представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Бєгунової О.О. про забезпечення позову залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Бєгунова О.О. просить ухвалу скасувати та задовольнити заяву про забезпечення позову.

Скарга мотивована тим, що суд не надав належної оцінки наведеним на обґрунтування заяви про забезпечення позову доводам про те, що станом на день її подання до суду позивачка позбавлена можливості спілкуватися з дитиною ані телефоном ані особисто.

Донька знаходиться під негативним впливом батька, який фактично своїми діями позбавив дитину сталих соціальних зав`язків з родиною, спілкування з матір`ю і родичами по лінії матері і намагається розірвати між ними будь-який психологічний та соціальний зв`язок.

При прийнятті рішення суд першої інстанції не врахував правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 18.11.2020 року у справі №127/31828/19 про те, що зустрічі матері з дитиною є співмірним заходом забезпечення позову, враховуючи що цей спір виник із сімейних правовідносин.

Судом не враховано, що з січня 2024 року в результаті неправомірних дій відповідача, відсутність стабільних контактів матері з донькою дійсно створює загрозу втрати безпосереднього емоційного контакту дитини з нею, що в подальшому може утруднити виконання можливого рішення суду про визначення місця проживання дитини з матір`ю.

При цьому жодних обставин або належних чи допустимих доказів, які б унеможливлювали право матері на спілкування з малолітньою донькою чи обставин, які б свідчили про спілкування матері з дитиною, як перешкоджало б нормальному розвитку дитини в матеріалах справи відсутні.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Колегія суддів, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України вислухала доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Ухвала суду першої інстанції оскаржується лише в частині відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову, тому в іншій частині її законність та обґрунтованість відповідно до вказаної норми ст. 367 ЦПК України не перевіряється.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Вказаним вимогам ухвала суду не відповідає.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову зазначив, що задоволення заяви про забезпечення позову призведе до вирішення справи по суті.

Проте погодитись з такими висновками суду не можна.

Згідно ч. 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Позов забезпечується, зокрема, встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин (пункт 3 частини першої статті 150 ЦПК України).

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі №914/1570/20 зазначено, що під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18 (провадження №14-729цс19)).

У статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Частиною 3 статті 9 вказаної Конвенції визначено право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Вказані норми міжнародного права кореспондуються із положеннями статті 141 СК України, відповідно до якої мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, та із положеннями частини третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», в якій вказано, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Відповідно до частин першої і другої статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Відповідно до статті 4 Конвенції про контакт з дітьми, дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Якщо підтримання неконтрольованого контакту з одним з батьків не відповідає найвищим інтересам дитини, то розглядається можливість контрольованого особистого контакту чи іншої форми контакту з одним з таких батьків.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), практика якого відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується судами як джерело права, зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у найкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі за заявою «MAMCHUR v. UKRAINE», № 10383/09, § 100).

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі за заявою «HANT v. UKRAINЕ», № 31111/04, § 54).

Також ЄСПЛ наголошував на необхідності та важливості контакту дитини з кожним із батьків під час тривалого судового процесу. Так, у рішенні «Крістіан Кетелін Унгуряну проти Румунії» від 04 вересня 2018 року ЄСПЛ вказав, що тривалий судовий процес, пов`язаний, у тому числі зі встановленням графіка відвідування дитини, невиправдано позбавив батька можливості бачитися з сином протягом чотирьох років, що свідчить про порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод щодо права на повагу до його приватного і сімейного життя, а тому є допустимим встановлення такого графіка до закінчення розгляду справи по суті.

У постанові Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі №760/15413/19 (провадження № 61-9164св20) вказано, що колегія суддів звертає увагу на те, що у таких чутливих правовідносинах, враховуючи можливий тривалий судовий розгляд справи про визначення місця проживання малолітньої дитини, сприяння забезпеченню відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини особисто з її матір`ю повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити або взагалі відгородити дитину від зустрічей із матір`ю. А тому з метою запобігання втрати емоційного контакту матері з малолітньою дитиною, погіршення між ними психоемоційного характеру відносин на період розгляду справи у суді, який може бути тривалим, та остаточного вирішення питання про визначення місця проживання малолітньої дитини, Верховний Суд вважає за необхідне застосування заходу забезпечення позову у спірних правовідносинах із дотриманням вимог законодавства, яким врегульовано правовий механізм забезпечення позову.

Системний аналіз наведених норм права та судової практики дає підстави вважати, що мати, яка на час вирішення справи про визначення місця проживання дитини проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з дитиною, а батько не має права перешкоджати матері спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини.

При визначенні основних інтересів дитини в кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Аналогічні висновки містять постанови від 18 листопада 2020 року у справі №127/31828/19 (провадження №61-10859св20), від 17 травня 2021 року у справі №761/25101/20 (провадження №61-1092св21), від 15 листопада 2023 року у справі №467/403/22 (провадження №61-6283св23).

Виходячи з викладеного, встановивши, що між сторонами дійсно існує спір про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3 , враховуючи інтереси правосуддя та з огляду на негативні ризики для підтримання стосунків малолітньої дитини з позивачкою, які виникли внаслідок невмотивованого обмеження їх спілкування, а також виходячи із інтересів дитини мати можливість підтримувати спілкування з обома батьками, з урахуванням вищевказаних правових висновків касаційного суду у постанові від 18.11.2020 року у справі №127/31828/19 про те, що зустрічі матері з дитиною є співмірним заходом забезпечення позову, - колегія суддів дійшла висновку про те, що запропонований позивачкою порядок відновлення спілкування зі сторонами є необхідний як забезпечувальний для ефективного розгляду спору по суті захід.

Висновки суду про те, що такий спосіб забезпечення вирішує спір по суті є помилковим, з огляду на те, що він є тимчасовим, та спрямований на вирішення основного завдання цивільного судочинства, яке визначене у ст. 2 ЦПК України: справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Колегія наголошує, що визначені судом заходи забезпечення позову спрямовані на запобігання втраті емоційного контакту матері з малолітньою донькою, погіршення психоемоційного зв`язку між ними на період розгляду справи в суді; не призводять до вирішення по суті спору, що заявлений у даній цивільній справі.

Таким чином, наявні законні підстави для вжиття заходів забезпечення позову шляхом визначення часу спілкування неповнолітньої ОСОБА_3 з матір`ю ОСОБА_1 за місцем проживання матері у наступному порядку: спілкування має відбуватися протягом 30 днів, починаючи з 15 числа кожного парного місяця року до ухвалення судового рішення по суті спору, без присутності батька. Такий порядок дозволить батькам по черзі спілкуватися з дитиною Той факт, що дитина проходить навчання не спростовує висновки суду апеляційної інстанції, оскільки її навчання з безпекових причин відбується лише он-лайн, в мережі Інтернет. З огляду на це слід також зобов`язати відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації АДРЕСА_1 передавати малолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , її матері ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 в періоди визначеного судом часу для спілкування.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції сторонам роз`яснено про недопустимість порушення прав та інтересів дитини, зокрема, під час виконання ухвали суду про забезпечення позову.

Згідно ч.ч. 7-10 ст. 158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. У випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову; у такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 157 ЦПК України, ухвала суду про забезпечення позову є виконавчим документом.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383, 389 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката - Бєгунової Ольги Олексіївни задовольнити частково.

Ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 12 липня 2024 року скасувати.

Заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Бєгунової Ольги Олексіївни про забезпечення позову задовольнити частково.

Визначити час спілкування малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (проживає за адресою АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) у наступному порядку: протягом 30 днів, починаючи з 15 числа кожного парного місяця року до ухвалення судового рішення по суті спору, без присутності батька.

Зобов`язати ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , рнокпп НОМЕР_3 , адреса реєстрації АДРЕСА_1 ) передавати малолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , її матері ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 в періоди визначеного судом часу спілкування.

Копію постанови направити учасникам справи.

Постанова підлягає негайному виконанню.

Постанова є обов`язковою на всій території України та може бути пред`явлена до примусового виконання протягом 3 (трьох) років в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження».

Оскарження постанови про забезпечення позову не зупиняє її виконання.

Стягувач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (проживає за адресою АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2

Боржник - ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , рнокпп НОМЕР_3 , адреса реєстрації АДРЕСА_1

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складений 13 листопада 2024 року

Повний текст

Головуючий В.Б. Яцина

Судді колегія Ю.М.Мальований

О.В.Маміна