Справа № 204/3602/23
Провадження № 2/204/155/24
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 жовтня 2024 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючої судді Дубіжанської Т.О.

за участю секретаря Єфімової А.О.

за участю представника позивача Резніка О.Г.

за участю відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю представника відповідачів Донця С.О.

за участю третьої особи ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі справу за позовною заявою ОСОБА_6 до ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом, по якому 07.10.2024 року подав заяву про збільшення позовних вимог, та остаточно просив стягнути з відповідачів солідарно борг за договором позики в сумі 5 102 202 грн., витрати на правову допомогу в розмірі 10 000 грн., судові витрати у розмірі 13 956,80 грн.

В обґрунтування вимог зазначив, що 16.07.2020 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 був укладений договір позики на суму 270 000 грн., які були передані відповідачу. На підтвердження укладеного договору позики та його умов відповідач ОСОБА_7 16.07.2020 року написав розписку, в якій зобов`язався повернути суму боргу, еквівалентну 10 000 дол.США до 16.07.2021 року. Вказана розписка, складена в присутності свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_5 . Однак до цього часу відповідач борг не повернув, чим порушив умови виконання взятих на себе зобов`язань. Крім того, дана розписка була укладена за згодою дружини відповідача ОСОБА_7 , про що свідчать її відповідні приписи у даному правочині. Оскільки договір, був укладений одним з подружжя в інтересах сім`ї , за згодою другого з подружжя, позивач вважає що даний борг за договором позики повинен бути стягнутий солідарно з подружжя ОСОБА_7 . У зв`язку з неповерненням позики відповідачами, позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом.

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 8 серпня 2023 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. Сторонам було направлено копію ухвали від 08.08.2023 року, а також відповідачам та третій особі було направлено копію позовної заяви із додатками.

13.09.2023 року від представника відповідачів адвоката Донець С.О. надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній зазначив, що заперечує проти задоволення позовних вимог, просить застосувати позовну давність в частині стягнення пені та стягнути витрати на правову допомогу. Зазначає, що дійсно між ОСОБА_7 та позивачем було укладено Договір позики, відповідно до якого він отримав від позивача грошові кошти. ОСОБА_3 , дружина ОСОБА_7 згоди на отримання спірних коштів у борг не надавала. Підпис у розписці, не її, а виконаний іншою особою. Борг по розписці було повернуто ОСОБА_6 01.03.2021 року, коли йому було запропоновано стати одним з учасників ТОВ «Фруктовий рай» з частковою в статутному капіталі товариства - 16 %, що підтверджується протоколом № 01/03-2021 та № 03/03-2021 загальних зборів учасників ТОВ «Фруктовий рай», Статутом ТОВ «Фруктовий рай» та показаннями свідків: учасників ТОВ «Фруктовий рай» ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , та головного бухгалтера ОСОБА_11 . Передували даному факту наступні обставини: ОСОБА_5 та ОСОБА_7 станом на момент підписання розписки були основними учасниками ТОВ «Фруктовий рай». Окрім них, учасниками товариства були ОСОБА_9 та ОСОБА_10 . Для розвитку підприємства, останнє постійно потребувало фінансових надходжень, через що відповідач ОСОБА_7 та третя особа ОСОБА_5 , неодноразово, періодично брали в борг на короткий час кошти у позивача, а після збору і реалізації врожаю фруктів, кошти поверталися. Так, 28.02.2019 року та 06.02.2020 року позивач надав третій особі 20 000 доларів США та 40 000 доларів США у позику. 14.04.2020 року та 16.07.2020 року позивач надав ОСОБА_7 20 000 доларів США та 10 000 доларів США у позику. Таким чином, загальна сума боргу ОСОБА_7 та ОСОБА_5 по чотирма розписками перед позивачем склала - 90 000 доларів США. Аби одночасно вирішити всі питання по розпискам, позивачу було запропоновано увійти до складу учасників ТОВ «Фруктовий рай» на 16% статутного капіталу. Також представник зазначив, що річний строк звернення до суду в частині стягнення пені закінчився 16.02.2022 року у відповідності до ч. 2 ст. 258 ЦК України. Крім того, просив стягнути витрати на правову допомогу у разі ухвалення рішення про відмову або часткову відмову в задоволенні позовних вимог у розмірі 38 200 грн. та гонорар успіху у розмірі 20% від спірної суми.

14.11.2023 року від представника позивача адвоката Резнік О.Г. надійшла відповідь на відзив відповідачів, в якій він просив позовні вимоги позивача задовольнити. Зазначив, що з відзиву відповідачів, вбачається, що ОСОБА_7 визнає факт отримання грошей від позивача ОСОБА_6 . Позивач стверджує, що підпис у розписці належить ОСОБА_3 . Крім того, з відзиву вбачається, що відповідачі та третя особа за усіма розписками, в тому числі від 16.07.2020 року, борг на загальну суму 90 000 доларів США, повернули, фактом вступу позивача у якості співучасника ТОВ «Фруктовий рай». Вказує, що позивач 16% статутного капіталу ТОВ «Фруктовий рай» отримав не за рахунок «Бартеру» (мова оригіналу з відзиву), а за рахунок внесення в товариство особистих грошей на суму близько 108 000 доларів США.

У судовому засіданні 07.10.2024 року, представник позивача надав заяву про збільшення позовних вимог, які підтримав із наведених у заяві підстав, зазначивши, що умовами договору позики передбачено передача відповідачу грошових коштів в розмірі, що дорівнює еквіваленту 10 000 доларів США за курсом НБУ, який на день розгляду справи 07.10.2024 року становить 41 грн. 18 коп. за один долар США, що в перерахунку на гривню дорівнює суму у розмірі 411 800 грн. Крім того зазначив, що термін прострочення повернення боргу починається з 17.07.2021 року по 07.10.2024 року, та складає 1139 днів, а тому розмір пені, встановленої договором в 1 відсоток за кожен день прострочки, дорівнює суму у розмірі 4 690 402 грн. Таким чином, на теперішній час, тобто з 17.07.2021 року по 07.10.2024 року загальна сума боргу подружжя ОСОБА_7 складає 5 102 202 грн.

У судовому засіданні відповідачка ОСОБА_3 та її адвокат Донець С.О. заперечували проти задоволення позовних вимог до неї, просили відмовити у задоволенні. ОСОБА_3 пояснила, що вона жодної розписки не підписувала, ніякої згоди чоловіку на отримання кредиту не надавала. Підпис у розписці, не її, а виконаний іншою особою, що підтверджується висновком експерта про проведення почеркознавчої експертизи.

Відповідач ОСОБА_7 та його представник Донець С.О. в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог, просили відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача пояснив, що поданий позивачем розрахунок заборгованості, як за основним зобов`язанням, так і в частині стягнення неустойки та 1% річних не відповідають обставинам справи. Сума позики була отримана в гривні у розмірі 270 000 грн., а тому підлягала поверненню у тому ж розмірі, що було здійснено відповідачем шляхом введення ОСОБА_6 до учасників ТОВ «Фруктовий рай». Крім того, просив застосувати до пені строк позовної давності. Відповідач у судовому засіданні пояснив, що він та ОСОБА_5 на момент підписання отримання коштів у борг були основними учасниками ТОВ «Фруктовий рай». Окрім них, учасниками товариства були ОСОБА_9 та ОСОБА_10 . Для розвитку підприємства вони неодноразово, періодично брали в борг на короткий час кошти у позивача, а після збору і реалізації врожаю фруктів, кошти поверталися. Зазначив, що борг по спірному договору позики, було повернуто ОСОБА_6 01.03.2021 року, коли йому було запропоновано стати одним з учасників ТОВ «Фруктовий рай» з часткою в статутному капіталі товариства - 16 %. Після чого і перестали сплачуватися проценти за користування позикою. Крім того, просив застосувати строк позивної давності.

Допитаний у якості свідка, третя особа ОСОБА_5 у судовому засіданні повідомив, що з 2017 року знайомий з ОСОБА_12 , загальний борг перед ним становить 90 000 доларів США, з яких 60 000 доларів США взяв він, та 30 000 доларів США ОСОБА_2. 16% статутного капіталу ТОВ «Фруктовий рай» нотаріально оформили на ОСОБА_6 за рахунок боргу 90 000 доларів США, а відсотки перестали сплачувати з 2021 року, у зв`язку із вступом ОСОБА_12 до складу учасників підприємства.

Допитана у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_11 повідомила, що вона була головним бухгалтером ТОВ «Фруктовий рай». ОСОБА_7 та ОСОБА_5 були засновниками товариства, а потім залучали ще осіб для допомоги та внесення коштів. Сума отримана від ОСОБА_6 90 000 доларів США була внесена в касу підприємства, потім відсотки за позику сплачувалися підприємством, а 16% статутного капіталу ТОВ «Фруктовий рай» ОСОБА_6 отримав за рахунок боргу 90 000 доларів США, а потім він вніс грошові кошти в сумі 200 000 грн. та фінансову допомогу у розмірі 3 800 000 грн. При розписках вона участі не приймала. Пояснила, що 90 000 доларів США заходили на підприємство від ОСОБА_13 , а ОСОБА_12 отримав від підприємства приблизно 1 800 000 грн. за допомогу.

Вислухавши пояснення сторін, свідків, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, по наступним підставам.

Відповідно до ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У судовому засіданні встановлено, що між сторонами ОСОБА_6 та ОСОБА_7 укладено договір позики від 16.07.2020 року, згідно якого позидавець передав, а позичальник отримав кошти в розмірі 270 000 грн., що на день укладання договору за офіційним курсом НБУ еквівалентно 10 000 доларів США., в строк до 16.07.2021 року (Т. 1, а.с. 13).

Згідно договору позики передбачено, що позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю пеню у розмірі 1 % від загальної суми, за кожен день прострочення виконання грошового зобов`язання. Грошові кошти отримано в присутності свідка ОСОБА_5 (Т-1, а.с.13).

На теперішний час відповідач ОСОБА_7 не виконав умови Договору, добровільно кошти не повернув.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (в т.ч. грошові кошти в такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 2, ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника. При цьому, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог щодо Кодексу. Статтею 545 ЦК України, яка регулює підтвердження виконання зобов`язання, визначено, що якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це в розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Позивачем на підтвердження факту передачі грошових коштів відповідачу наданий оригінал розписки від 16.07.2020 року, яка заповнена та підписана ОСОБА_7 (Т-2, а.с. 8).

З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що відповідач дійсно отримав від позивача грошові кошти у сумі 270 000 грн. у борг 16.07.2020 року та зобов`язався їх повернути до 16.07.2021 року, проте у порушення взятих на себе зобов`язань та зазначених норм закону відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав.

Позивачем заявлено позовну вимогу про стягнення вказаного розміру заборгованості солідарно з ОСОБА_7 та ОСОБА_3 .

Надаючи правову оцінку вказаним обставинам, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 та ОСОБА_3 з 11 вересня 1998 року перебувають в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про одруження, видане відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Ленінської районної ради м. Дніпропетровська від 11 вересня 1998 року, актовий запис № 643 (Т-1, а.с.12).

Отже, на момент укладення договору позики від 16.07.2020 року ОСОБА_7 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі.

У зв`язку з запереченням відповідачки ОСОБА_3 факту підписання розписки та надання згоди на отримання боргу, за її клопотанням судом була призначена судова почеркознавча ексаертиза.

Згідно висновку експерта № СЕ-19/104-24/13694-ПЧ від 07.05.2024 року (Т-2, а.с.43-50) за результатами проведення почеркознавчої експертизи, зазначено, що підпис від імені ОСОБА_3 у документі «Расписка в получении сумы займа» від 16.07.2020 року на першій сторінці в графі «подпись супруги/супруга заемщика» - виконаний не ОСОБА_3 , а іншою особою. Рукописний напис « ОСОБА_3 » від імені ОСОБА_3 у документі «Расписка в получении сумы займа» від 16.07.2020 року на першій сторінці в графі «Ф.И.О. супруги/супруга » виконаний не ОСОБА_3 , а іншою особою.

Таким чином, судом встановлено, що договір позики від 16.07.2020 року ОСОБА_3 не підписувала та відповідно не надавала згоду на отримання боргу в інтересах сім`ї.

Враховуючи зазначене, підстави для солідарного обов`язку з повернення грошових коштів за договором позики, укладеним між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , відсутні, а тому позовні вимоги про стягнення грошових коштів за договором позики солідарно з відповідачки ОСОБА_3 , задоволенню не підлягають.

Крім того, надаючи оцінку твердженням відповідача ОСОБА_7 стосовного виконання зобов`язання за договором позики за рахунок вступу ОСОБА_6 до учасників ТОВ «Фруктовий рай» та надання йому 16% статутного капіталу, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтями 77, 78 ЦПК України визначено належність та допустимість доказів. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Стороною відповідача до відзиву на позовну заяву надано протоколи № 01/03-2021 від 01.03.2021 року та № 03/03-2021 від 03.03.2021 року загальних зборів учасників ТОВ «Фруктовий рай» про надання ОСОБА_6 16% статутного капіталу. Відповідно до нотаріально посвідченого протоколу загальних зборів учасників ТОВ «Фруктовий край» від 03.03.2021 року (Т-1, а.с. 198, 199) вбачається, що ОСОБА_6 було прийнято до складу учасників ТОВ «Фруктовий край» з належною йому часткою у розмірі 206 000 грн. Будь-яких інших посилань на погашення боргу за договором позики шляхом отримання ОСОБА_6 частки статутного капіталу підприємства, протоколи зборів не містять.

На думку суду, під час розгляду справи, відповідачем та його представником не надано належних та допустимих доказів, на підтвердження факту надання ОСОБА_6 16% статутного капіталу ТОВ «Фруктовий рай» в рахунок погашення боргу за спірним договором позики у розмірі 270 000 грн.

Тому, суд не приймає до уваги, твердження відповідача стосовно факту погашення боргових зобов`язань за спірним договором позики.

Таким чином, встановивши, що долучені до матеріалів справи оригінал розписки від 16.07.2020 року про отримання коштів відповідачем ОСОБА_7 у позивача є належним і допустимим доказом виникнення боргового зобов`язання, цей договір позики сторони уклали відповідно до вимог ст. 1047 ЦК України, що вказана розписка є не лише підтвердженням укладення договору позики, а й передачі позикодавцем грошової суми позичальнику, та враховуючи відсутність доказів про повернення боргу відповідачем ОСОБА_7 позивачу, суд приходить до висновку про задоволення позову в частині стягнення боргу з відповідача ОСОБА_7 на коритсь позивача ОСОБА_6 у розмірі 270 000 грн.

Що стосується посилань представника позивача, що борг повинен бути повернутий відповідно еквіваленту у доларах США в сумі 10 000 доларів США, то суд вважає дані посилання безпідставними та необгрунтованими, оскільки з договору позики вбачається, що предметом договору є сума боргу, яка була передана відповідачу у грошовій одиниці 270 000 грн., а відповідно до норм діючого закону, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Що стосується вимог позивача про стягнення пені за прострочення зобов`язання за період з 17.07.2021 року по 07.10.2024 року у розмірі 4 690 402 грн., суд вважає за необхідне зазначає наступне.

Відповідно до укладеного договору позики від 16.07.2020 року, на позичальника покладається зобов`язання сплатити пеню у розмірі 1% від суми боргу за кожен день прострочення зобов`язання.

Згідно з частинами першою, третьою статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України, особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення дати, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі.

Але, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму.

Разом з тим, представник відповідача у відзиві на позовну заяву просив застосувати строки позовної давності, щодо стягнення пені.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу ( ч.1 ст. 256 ЦК України).

Згідно вимог ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Частинами 3, 4 ст. 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту з плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Позивач, посилаючись на не повернення суми позики, просить стягнути із відповідача за період з 17.07.2021 року по 07.10.2024 року пеню у розмірі 4 690 402 грн. Вимоги про стягнення пені та її розрахунки обґрунтували правилами статті 549 ЦК України.

У даному випадку у розписці, якою підтверджується факт укладення договору позики та умови цього договору, зазначено строк виконання грошового зобов`язання - 16.07.2021 року, і саме з наступного дня, 17.07.2021 року, у позикодавця виникає право звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права, тому саме зазначена дата, як початок перебігу строку позовної давності визначається судом.

Отже, звертаючи до суду 14.03.2023 року з позовом про стягнення боргу за договором позики від 16.07.2020 року, з 17.07.2021 року по 14.03.2022 року, позивач пропустив строк позовної давності у відповідності до ст. 258 ЦК України. Доказів того, що перебіг строку позовної давності переривався, позивачем не надано, як і не подано клопотання про поновлення строків звернення та не доведено поважні причини пропуску.

Крім того, згідно Указу Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року Про введення воєнного стану в Україні, який затверджено Законом України 2102-ІХ, у зв`язку із збройною агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України Про правовий режим воєнного стану в Україні введено воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року, який в подальшому продовжувався.

Відповідно до п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Відтак, для застосування положень п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, має бути врахована не дата настання прострочення за договором позики, а період, за який нарахована пеня позивачем.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача пені у розмірі 1% за кожний день прострочення виконання зобов`язання, задоволенню не підлягають.

Що стосується вимог позивача про стягнення витрат на правничу (правову) допомогу в розмірі 10 000 грн., суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати в тому числі витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом пункту 1 частини другої статті 137 ЦПК України здійснені стороною у справі судові витрати на правничу допомогу визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, понесених під час розгляду справи, позивачем було надано: договір про надання адвокатом правової допомоги від 30.01.2023 року.

За правилом п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача.

У відповідності до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

У відповідності до пункту шостого частини першої статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: як розподілити між сторонами судові витрати.

Згідно з частиною першою статті 246 ЦПК України, якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду постановив ухвалу від 07.07.2023 у справі № 340/2823/21, в якій сформував такі загальні підходи до стягнення витрат у суді касаційної інстанції: «Частина сьома статті 139, частини третя, четверта статті 143 КАС України, містять приписи, які дозволяють стороні надати суду докази, які підтверджують витрати на правничу допомогу, протягом п`яти днів після ухвалення судового рішення за наслідками розгляду справи, але за умови, що ця сторона зробить про це відповідну заяву до закінчення судових дебатів. Вказівка у частині сьомій статті 139, частині третій статті 143 КАС України, на судові дебати, до закінчення яких сторона може заявити суду прохання (вимогу, клопотання) про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, потрібно розуміти не як єдино можливу стадію розгляду справи по суті, на якій дозволяється повідомити суду про цю обставину. Це є останнім етапом - перед виходом суду до нарадчої кімнати для ухвалення судового рішення за наслідками розгляду справи - для того, щоб сторона могла заявити про необхідність подати докази на підтвердження розміру понесених витрат, які підлягають розподілу за наслідками розгляду справи. Передбачена процесуальними нормами можливість подати суду протягом п`яти днів докази на підтвердження витрат на правничу допомогу з метою розподілу цих витрат й ухвалення з цього питання додаткового судового рішення є не способом заявити суду про необхідність вирішення цього питання (про яке сторона не висловлювалася раніше), а механізмом довести суду факт понесення цих витрат, як умову для їх розподілу. Коли йдеться про розподіл витрат, понесених на професійну правничу допомогу, то ініціювати це питання має сторона, яка понесла ті витрати, й для цього треба щонайменше заявити/повідомити суду касаційної інстанції про необхідність їх розподілу за наслідками розгляду справи. Власне з цим - з об`єктивованою формою вираження наміру сторони щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу ще до завершення розгляду справи (чи то в порядку письмового провадження, чи в судовому засіданні) - пов`язується можливість як потім подати протягом п`яти днів докази на підтвердження цих витрат, так і ухвалення на цій підставі додаткового судового рішення відповідно до статті 252 КАС України».

У постанові від 25.07.2023 у справі № 340/4492/22 у розвиток зазначеної вище позиції Об`єднаної палати Верховний Суд указав, що, за загальним правилом, усі докази понесених судових витрат мають бути надані сторонами до закінчення розгляду справи. Однак, у випадку, якщо сторона з певних причин не може надати такі документи, ця сторона повинна зробити відповідну заяву до закінчення розгляду справи і надати відповідні докази протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. Певної форми відповідної заяви та вимог до її змісту законом не передбачено, отже така заява може бути письмовою або усною (під час фіксування судового засідання технічними засобами). Проте підстави для розподілу судових витрат, зокрема, витрат на правничу допомогу, мають існувати до того, як справа буде розглянута по суті, і з цим пов`язується ухвалення додаткового судового рішення в цій частині. Зазначення ж у прохальній частині касаційної скарги узагальненої вимоги про стягнення судових витрат за результатами касаційного розгляду не може розцінюватися як належне звернення до суду із заявою про відшкодування судових витрат (в тому числі на правову допомогу), адже за такого викладу прохальної частини без наведення жодних мотивів та обґрунтувань суд фактично позбавлений можливості встановити склад таких витрат, факт їх понесення.

Зазначені правові висновки кореспондуються також і з положеннями ЦПК України у цій частині, відповідно можуть бути застосовані до даних правовідносин при вирішенні поданої заяви.

Разом з тим, застосовуючи зазначені вище висновки Об`єднаної палати Верховного Суду, викладені у постанові від 25.07.2023 у справі № 340/4492/22, та правові норми до правовідносин, що виникли у цій справі, суд звертає увагу, що у позовній заяві представником позивача зазначено загальне прохання про необхідність стягнення судових витрат та вказану орієнтовну суму, при цьому зазначена вимога не конкретизована, а на її підтвердження стороною позивача будь-яких доказів не подано. До ухвалення у справі рішення представником не надано доказів на підтвердження понесення таких витрат, як і не вказано будь-яких причин, які унеможливлюють подання останніми вчасно - до завершення судових дебатів, відповідних доказів, не повідомлено про наявність поважних причин, які зумовлюють необхідність подання таких доказів в першій заяві по суті справи позивачем, себто у позовній заяві, а також про такі витрати не заявлено у судових дебатах.

Відтак, оскільки представник позивача не дотримався процесуальних норм закону, не подав до суду доказів на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу разом із першою заявою по суті справи, тобто разом із позовною заявою, або до закінчення судових дебатів, а в судових дебатах не повідомив суду ні про наміри подати докази понесення позивачем судових витрат, ні про причини неможливості подати такі докази вчасно, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні вимог позивача про стягнення з відповідача понесених витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн.

Що стосується заяви представника відповідачів щодо відшкодування витрат на правничу (правову) допомогу в розмірі 38 200 грн., суд зазначає наступне.

Згідно положень ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результати розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу надання послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до п.3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат, учасник справи подає детальний опис робіт ( наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Як доказ понесених витрат на надання професійної правничої допомоги, представником відповідачів долучено: договір про надання правової допомоги № 28/03-2023 від 28.03.2023 року, укладений між Адвокатським бюро «Донець С.О» в особі адвоката Донеця С.О. та ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , платіжну інструкцію №@2РL493890 на загальну суму 38 200 грн. (плата за юридичні послуги згідно договору надання правової допомоги № 28/03-2023 від 28.03.2023 року).

На підтвердження понесених відповідачем витрат на правничу допомогу у суді адвокат Донець С.О. надав Акт про надані послуги, в якому вказані наступні послуги:

-вивчення наданих Клієнтом для ведення справи документів - вартість послуг 200 доларів США;

-підготовка і направлення адвокатського запиту в прикордонну службу - вартість послуг 50 доларів США;

-пояснення на апеляцію ОСОБА_6 справа № 204/3602/23 (арешт корпоративних прав) вартість послуг 200 доларів США;

-підготовка і подання відзиву на позов, заяв про витребування доказів, виклик свідків, призначення почеркознавчої експертизи справа № 204/3602/23 - вартість послуг 400 доларів США;

-участь в судовому засіданні справа № 204/3602/23 суддя Дубіжанська Т.О. - вартість послуг 200 доларів США;

-зустріч на офісі адвоката та формування подальшої концепції захисту в рамках цивільних справ - вартість послуг 100 доларів США;

-у часть в судовому засіданні справа № 204/3602/23 суддя Дубіжанська Т.О. - вартість послуг 50 доларів США.

Загальна сума виконаних робіт становить 1200 доларів США.

Крім того в Акті наданих послуг вказано, що на час підписання цього акту середньо ринковий курс продажу валюти населенню банками України становить 1 долар США = 41 грн. Сума до сплати згідно п. 4.1 Договору становить: 1200 х 41 = 49 200 грн. З урахуванням раніше сплачених сум, переплата становить: 38 200 грн. + 27 800 грн. - 49 200 грн.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару ( фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення, тощо, визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Витрати на правничу допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі ( складання позовної заяви, надання консультацій).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

З наданого Акту про надання послуг від 09.07.2024 року не можливо встановити розрахунок таких витрат, оскільки згідно платіжної інструкції №@2РL493890, плата за юридичні послуги становить у сумі 38 200 грн., а згідно Акту про надання послуг від 09.07.2024 року, розрахунок проведений у доларах США із розрахунком, до сплати згідно п.4.1 Договору становить: 1200 доларів США х 41 = 49200грн., а з урахуванням раніше сплачених сум, переплата становить: 38 200 грн. + 27 800 грн. - 49 200 грн.

Отже з наданого Акту про надання послуг від 09.07.2024 року, суд не може встановити дійсний розмір витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, які б засвідчували факт того, що відповідач дійсно поніс витрати на правничу допомогу у конкретній сумі, яка відповідатиме платіжній інструкції.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 192 ЦК України, законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.

Разом з тим, представником відповідачів не надано доказів, які свідчать про понесення ним витрат на правову допомогу, зокрема, не надано акту виконаних робіт оформленого у встановленому законом порядку (детальний опис робіт, наданих послуг), розрахунку витрат у грошовій одиниці - гривні. За таких обставин, суд дійшов висновку, що витрати на професійну правничу допомогу не підлягають відшкодуванню, у зв`язку з необґрунтованістю.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судові витрати складаються із судового збору, який становить 1% від ціни позову. Оскільки позовні вимоги задоволено частково на суму 270 000 грн., то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2 700 грн.

Судовий збір за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 536,80 грн. задоволенню не підлягає, оскільки постановою Дніпровського апеляційного суду, ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24.04.2023 року - скасовано, у задоволенні заяви ОСОБА_6 про забезпечення позову відмовлено.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що відповідачкою ОСОБА_3 для доведеності заперечень заявлених позовних вимог до неї, було заявлено клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи, за проведення якої нею було сплачено суму у розмірі 7 342 грн. 62 коп. Таким чином, оскільки судом у задоволенні позовних вимог до відповідачки ОСОБА_3 відмовлено, то судові витрати, понесені ОСОБА_3 в розмірі 7 342 грн. 62 коп. за проведення почеркознавчої експертизи, підлягають стягненню на її користь з позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 256, 258, 261, 267, 509, 526, 549, 625, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст. ст. 4, 11-13, 76-82, 133, 137, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_6 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_7 (адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_3 (адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ), третя особа ОСОБА_5 (адреса реєстрації: АДРЕСА_3 ) про стягнення боргу за договором позики - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 суму основного боргу у розмірі 270 000 грн.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 судовий збір за подачу позову в розмірі 2 700 грн.

У задоволенні решти позовних вимог до ОСОБА_7 - відмовити.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_3 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 витрати по оплаті експертизи у розмірі 7 342 грн. 62 коп.

У задоволенні вимог представника відповідачів щодо відшкодування витрат на правову допомогу - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Т.О. Дубіжанська