Справа № 544/2975/23
пров. № 2/544/172/2024
Номер рядка звіту 10
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

05 червня 2024 року м. Пирятин

Пирятинський районний суд Полтавської області у складі:

головуючої - судді Сайко О.О.,

за участі секретаря Костенко Т.В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідачів ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду по вул. Соборна, 41 цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: виконавчий комітет Пирятинської міської ради, про усунення перешкод,

В С Т А Н О В И В :

Позивачка звернуласьдо суду з вимогами до відповідачів про усунення перешкод у користування власністю та виселення.

На обґрунтування позову вказує, що їй ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності №101 від 27 листопада 1999 року належить жилий будинок за АДРЕСА_1 .

У серпні 2022 року, відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які не є членами її сім`ї, але з якими у неї родинні стосунки, внаслідок воєнних дій покинули своє постійне місце проживання у м.Бахмут Донецької області в пошуках безпечнішого місця перебування. Із їх слів, вони мали намір переїхати до своєї родички в м. Київ але попросили тимчасово зупинитись і пожити у належному їй будинку АДРЕСА_1 .

Відповідачі заявляли, що мають потребу пожити у неї нетривалий час, тому, що збираються пересвідчитись в безпечності обстановки і переїхати до інших родичів. Позивач у цей час мала намір виїхати за кордон України, тому не заперечувала, щоб вони тимчасово, нетривалий час, пожили у належному їй будинку з тим, щоб посприяти їм як біженцям, надати можливість визначитись із ситуацією і переїхати до своєї родички в м. Київ, як вони заявляли, або мали час підшукати і переселитись у інше житло. Будь-якого наміру надавати відповідачам свій житловий будинок для проживання у ньому протягом тривалого часу і більш того постійно у неї не було і немає. Дозволу на постійне проживання відповідачів у її житловому будинку вона не надавала. З цієї ж причини нею із відповідачами не укладались будь-які угоди, договори на користування належним їй будинком, так як вона розраховувала, що вони лише тимчасово поживуть і найближчим часом переїдуть до інших родичів.

Проте, скориставшись її довірливістю та можливістю тимчасово поселитись у належний їй будинок у с. Березова Рудка, позивачі вказали його як місце свого тимчасового проживання, проте живуть у ньому досі і не збираються виселятися як заявляли раніше. Натомість заявляють членам її сім`ї, що їх влаштовує її будинок і вони уже нікуди не будуть переїжджати.

Ні вона, як власник будинку, ані члени її сім`ї на це відповідачам згоди не давали і вона категорично не погоджується із цим. Крім цього, відповідачі поводять себе грубо і конфліктують, від чого страждають члени її сім`ї.

Згідно відповіді Березоворудського старостинського округу від 16.08.2023, крім позивача, у належному їй будинку АДРЕСА_1 , зареєстровані члени її сім`ї: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дочка; ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дочка; ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дочка; ОСОБА_9 - ІНФОРМАЦІЯ_3 , дочка.

Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , зазначені лише як тимчасово проживаючі внутрішньо-переміщені особи.

Будинок, який належить їй на праві власності вона має необхідність і намір використовувати для власних потреб та для потреб проживання членів своєї сім`ї. Проте, відповідачі без її на це згоди, продовжують у ньому проживати по даний час та відмовляються виселятися, а також зніматись з реєстраційного обліку як тимчасово проживаючі внутрішньо-переміщені особи, у зв`язку з чим вона вимушена захищати свої права власника в судовому порядку.

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не є членами її сім`ї та жодних правових підстав для постійного проживання та реєстрації у вищевказаному житловому будинку у відповідачів немає. А її вимоги звільнити належний їй будинок вони ігнорують.

З огляду на те, що відповідачі добровільно відмовляються звільнити будинок та знятися з місця реєстрації, вона за цим позовом вимушена просити суд про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом виселення відповідачів.

В порядку досудового врегулювання даного спору, відповідачам скеровувалась письмова вимога від 15.10.2023 року про звільнення належного позивачу житлового будинку в термін до 25.11.2023 року. Дана вимога отримана відповідачами, проте заявлені нею вимоги про усунення перешкод в користуванні належним їй будинком відповідачами в черговий раз ігноруються і вони не збираються виселятися із її будинку.

Просить усунути перешкоди в користуванні жилим будинком та виселити ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з будинку АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві. При цьому представник позивачки пояснив, що позивач виїхала проживати за кордон до доньки, але має намір повернутися проживати додому, однак проживання відповідачів у її будинку є перешкодою для цього. Зазначив, що між сторонами була усна домовленість про проживання у будинку терміном близько 6 місяців до року.

В судовому засіданні представник відповідачів позовні вимоги позивача не визнав. Пояснив, що відповідачі не вчиняли перешкод для користування будинком позивачу та членам її сім`ї, ніяких конфліктів між ними не було, оскільки позивач та її доньки вже тривалий час проживають за кордоном. Позивач добровільно надала дозвіл на проживання їх у будинку у серпні 2022 року, оскільки вони стали вимушеними переселенцями через бойові дії у їх рідному місті та іншого житла у них немає, жодних термінів проживання нею не установлювалося.

Допитана у судовому засіданні як свідок ОСОБА_10 пояснила, що знає позивачку та їй відомо, що відповідач ОСОБА_4 рідний брат покійного чоловіка позивачки. Самих відповідачів вона бачила декілька разів. Позивачка виїхала за кордон у 2022 році. На яких умовах відповідачі вселилися у будинок позивачки їй невідомо. Зі слів дочки позивачки, вона дала дозвіл пожити їм у будинку пів року. Вони з позивачем спілкувалися по телефону, остання має намір повернутися додому, але сама не могла їхати на далеку відстань через похилий вік.

Свідок ОСОБА_11 дала суду пояснення про те, що відповідачів вона не знає та ніколи не бачила. На яких умовах позивач впустила їх проживати у будинок їй невідомо. У 2022 році спочатку за кордон виїхала позивачка, а пізніше її донька ОСОБА_12 . Вони мають намір повернутися додому, але там живуть відповідачі.

Свідок ОСОБА_13 дала суду пояснення, що знає позивачку. Їй відомо, що в її будинку живе брат чоловіка позивачки з дружиною. Деякий час вони проживали разом, а тоді позивачка виїхала до дочки за кордон. Позивачка говорила, що відповідачі деякий час поживуть, а потім поїдуть до родичів у Київ. Тепер позивач хоче повернутися, але відповідачі з будинку не виселяються.

Заслухавши учасників справи, свідків, дослідивши письмові докази по справі, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої, шостою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що позивачці на підставі свідоцтва про право власності №101 від 27 листопада 1999 року належить жилий будинок за АДРЕСА_1 ) (а.с.12).

У серпні 2022 року, відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , з якими у позивачки родинні стосунки, внаслідок воєнний дій покинули своє постійне місце проживання у м. Бахмут Донецької області в пошуках безпечнішого місця перебування та заселилися з її згоди у належному їй будинку АДРЕСА_1 .

Згідно відповіді Березоворудського старостинського округу від 16.08.2023, крім позивачки, у належному їй будинку АДРЕСА_1 , зареєстровані члени її сім`ї: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дочка; ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дочка; ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дочка, ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , дочка.

Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зареєстровані в м. Бахмут Донецької області та як тимчасово проживаючі внутрішньо-переміщені особи зареєстровані у будинку позивача в АДРЕСА_1 (а.с.16, 58-61).

Позивачем направлялася відповідачам письмова вимога від 15.10.2023 року про звільнення належного позивачу житлового будинку в термін до 25.11.2023 року (а.с.17). Дана вимога отримана відповідачами 29.11.2023 (а.с.18-23), проте заявлені нею вимоги про усунення перешкод в користуванні належним їй будинком відповідачами не виконані та вони продовжують проживати у належному позивачу будинку.

Позивач зазначає, що будинок, який належить їй на праві власності, вона має необхідність і намір використовувати для власних потреб та для потреб проживання членів своєї сім`ї. Проте, відповідачі без її на це згоди, продовжують у ньому проживати по даний час та відмовляються виселятися, а також зніматись з реєстраційного обліку як тимчасово проживаючі внутрішньо-переміщені особи, у зв`язку з чим вона вимушена захищати свої права власника в судовому порядку.

Згідно ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

У відповідності до ч. 1 ст. 381 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб.

За ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Згідно з ч.4 ст.9 ЖК ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений в прав користування жилим приміщенням як з підстав та порядку, передбачених законом.

Загалом Цивільний кодекс України спільно з Житловим кодексом України надає право власнику житла виселити з нього наймача, членів його сім`ї та інших осіб, які проживають з ним, у разі: відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (ч. 2 ст. 405 ЦК України), його (їх) систематичного руйнування чи псування житлового приміщення, або використання його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття, що роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними (ч. 1 ст. 116 ЖК України); самоправного (без дозволу власника) зайняття жилого приміщення (ч. 3 ст. 116 ЖК України); припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; невикористання сервітуту протягом трьох років підряд (ч. 1 ст. 406 ЦК України); наявності інших обставин, що мають істотне значення (ч. 2 ст. 406 ЦК України).

Виселення провадиться в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення (ст. 157 ЖК України).

Відповідачі не є членами сім`ї позивачки, договір на користування житловим приміщенням між сторонами не укладався. Відповідачі вселилися в будинок з дозволу позивача. Обставина, яка була підставою для вселення відповідачів їх вимушене залишення місця проживання у м. Бахмут Донецької області внаслідок воєнних дій на цей час не відпала. Іншого житла відповідачі не мають. Доказів того, що між сторонами була установлена домовленість на тимчасове проживання (до року) у будинку позивачки, належними та допустимими доказами не доведена.

У частині першій статті 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Показаннями свідків у судовому засіданні встановлено, що позивачка з початком повномасштабного вторгнення росії виїхала за кордон, наразі збирається повернутися додому, але через похилий вік самостійно не може повернутися з-за кордону, а не через те, що відповідачі чинять їй перешкоди у проживанні у будинку.

Інших обставин, що мають істотне значення для припинення сервітуту на підставі ч.2 ст. 406 ЦК України, судом не встановлено.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі "Садов`як проти України" зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене "згідно із законом. Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У пунктах 40-44 рішення Європейського суду з прав людини від 2 грудня 2010 року у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" (Заява N 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі "Прокопович проти Росії" (Prokopovich v. Russia), заява N 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 р. у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства" (McCann v. the United Kingdom), заява N 19009/04, п. 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві" (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі "Савіни проти України" (Saviny v. Ukraine), заява N 39948/06, п. 47).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі "Зехентнер проти Австрії" (Zehentner v. Austria), заява N 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі "Коннорс проти Сполученого Королівства" (Connors v. the United Kingdom), заява N 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі "Зехентнер проти Австрії", зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 09 жовтня 2007 року у справі "Станкова проти Словаччини" (Stankova v. Slovakia), заява N 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі "Косіч проти Хорватії" (Cosic v. Croatia), заява N 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі "Пауліч проти Хорватії" (Paulic v. Croatia), заява N 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy) [ВП], заява N 33202/96, п. 110, ECHR 2000-I).

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Права позивачки, як власниці житлового будинку, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу", враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

У даному випадку спір виник між власником житлового будинку, яка наразі не є його користувачем, та користувачами цього будинку з приводу користування вказаним житлом.

Суд вважає, що припинення права користування відповідачами спірним житлом не відповідає принципу пропорційності, з огляду на те, які обставини змусили відповідачів залишити власне житло, відповідачі по справі мають родинні стосунки з позивачем, доказів того, що між ними існують неприязні стосунки, у зв`язку з чим для позивача є перешкоди для проживання у будинку, судом не встановлено.

Інтереси позивачки, як власника житла, не перевищують інтересів відповідачів, у яких не припинилися правові підстави користування чужим майном, та які, не забезпечені іншим житловим приміщенням.

За таких обставин, суд вважає за необхідне у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

Керуючись ст.13, 81, 259, 263-265, 352 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.О.Сайко