УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2024 року

м. Київ

справа № 2-2679/12

провадження № 61-4460ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , на ухвалу Соснівського районного суду м. Черкаси від 26 жовтня 2023 року та постанову Черкаського апеляційного суду

від 20 лютого 2024 року у справі за скаргою ОСОБА_1

на рішення та бездіяльність начальника Першого відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бондаренко Альони Миколаївни та на дії державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бабенко Анни Олександрівни,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на рішення

та бездіяльність начальника Першого відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бондаренко А. М. та на дії державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бабенко А. О.

Скарга мотивована тим, що 05 квітня 2023 року державним виконавцем Першого відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бабенко А. О. ухвалено постанову про відкриття виконавчого провадження щодо стягнення аліментів

з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 та зроблено розрахунок заборгованості за період з квітня 2013 року до березня 2023 року, і такі дії державного виконавця є незаконними.

Вважав безпідставними нарахування аліментів за період з серпня 2022 року

до березня 2023 року, оскільки за зазначений період ОСОБА_3 має сплачувати аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання дитини.

Вказував на те, що виконавчий лист № 2-2679/12 був пред`явлений до виконання

03 квітня 2023 року, тобто після спливу 10 років з моменту отримання виконавчого документу та після відкриття виконавчого провадження про стягнення аліментів

зі ОСОБА_3 .

Зазначав, що з моменту ухвалення заочного рішення Соснівським районним судом м. Черкаси від 13 грудня 2012 року він перераховував кошти на утримання

сина шляхом поштових переказів, переказів на особисту картку стягувача.

Після досягнення сином віку, з якого можливо відкрити банківський рахунок, ОСОБА_1 відкрив банківський рахунок на ім`я сина та перераховував кошти безпосередньо йому.

Вказував на те, що він подавав до виконавчої служби документи,

що підтверджують регулярну сплату аліментів на користь стягувача, державний виконавець декілька разів здійснював перерахунок заборгованості, яка в кожному розрахунку збільшувалась.

Крім того, на думку скаржника, державним виконавцем неправильно визначено розмір середньої заробітної плати для розрахунку заборгованості зі сплати аліментів. Так, боржник має статус приватного підприємця, його діяльність згідно з КВЕД-68.20 - «надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого майна», тому він вважає, що державний виконавець зобов`язаний був врахувати

не середню заробітну плату для працівника для даної місцевості, а розмір середньої заробітної плати згідно КВЕД скаржника.

Посилався на те, що відповідно до статті 194 СК України, яка регулює стягнення аліментів за минулий час, аліменти можуть бути стягнуті за виконавчим листом

за минулий час, але не більш як за три роки, що передували пред`явленню виконавчого листа до виконання. Вважав, що необхідно застосовувати вказану норму саме в редакції, яка діяла на момент набрання рішенням законної сили, тобто станом на 29 грудня 2012 року.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просив:

- визнати незаконним та скасувати розрахунок заборгованості від 07 липня

2023 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, що здійснений державним виконавцем Першого відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)

Бабенко А. О.;

- визнати неправомірними дії державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бабенко А. О. щодо незарахування грошових коштів, сплачених ОСОБА_1 як аліментів на сина ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , безпосередньо на рахунки ОСОБА_4 ;

- визнати незаконним рішення начальника Першого відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бондаренко А. М. щодо відмови у перерахунку заборгованості

зі сплати аліментів у виконавчому провадженні № НОМЕР_1;

- визнати незаконною бездіяльність начальника Першого відділу державної виконавчої служби міста Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бондаренко А. М., що полягає в ненаправленні розрахунку заборгованості станом на 03 серпня 2023 року;

- зобов`язати начальника Першого відділу державної виконавчої служби міста Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бондаренко А. М. здійснити перерахунок заборгованості зі сплати аліментів

у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 з урахуванням норм сімейного законодавства та наданих квитанцій про сплату аліментів на сина ОСОБА_4 безпосередньо на карткові рахунки ОСОБА_4 .

Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 26 жовтня 2023 року, залишеною без змін постановою Черкаським апеляційним судом від 20 лютого

2024 року, у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що державний виконавець

під час ухвалення постанови про відкриття виконавчого провадження в межах виконавчого листа у справі № 2-2679/13 діяв згідно з вимогами Закону України «Про виконавче провадження». ОСОБА_1 не спростував існування заборгованості за виконавчим листом, що утворилася за період з лютого

2013 року до квітня 2023 року в сумі 153 143,94 грн.

Виконавчим документом, який знаходиться на виконанні у Відділі державної виконавчої служби у м. Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), визначено стягнути аліменти з ОСОБА_1

на користь ОСОБА_5 на сина ОСОБА_4 , а оскільки згідно

з виконавчим листом № 2-2679/12 від 31 січня 2013 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 стягувачем є ОСОБА_3 , то отримувачем коштів,

що сплачені в рахунок аліментів, повинна бути ОСОБА_3 . Будь-якої домовленості між сторонами щодо сплати аліментів безпосередньо дитині судами не встановлено. У Першого відділу державної виконавчої служби у м. Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) були відсутні підстави для зарахування коштів, що сплачувались ОСОБА_1

на карткові рахунки дитини, в рахунок аліментів.

Заборгованість за аліментами платника, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою-підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається, виходячи із середньої заробітної плати працівника даної місцевості,

а оскільки ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем, то державний виконавець мав обраховувати розмір аліментів, виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості, а не для підприємця, який має окремий

вид діяльності (КВЕД), як помилково вважав скаржник.

Оскільки рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області

від 15 лютого 2023 року у справі № 359/4752/22, яким ОСОБА_1 звільнено від сплати аліментів на користь ОСОБА_3 та стягнуто аліменти

зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , не містить дати, з якої ОСОБА_1 звільняється від сплати аліментів, то в цьому випадку дія рішення починається

з дати набрання рішенням законної сили, тобто з 28 березня 2023 року, а тому саме з цього періоду у боржника відсутній обов`язок сплачувати аліменти,

а стягнення аліментів зі ОСОБА_3 з 01 серпня 2022 року на користь ОСОБА_1 не впливає на наявність у нього заборгованості зі сплати аліментів на користь ОСОБА_3 та на обов`язок погашення такої заборгованості.

Крім того, ухвалюючи оскаржувані рішення, суди попередніх інстанцій виходили

з того, що державним виконавцем відповідно до вимог, встановлених Законом України «Про виконавче провадження», здійснювався як щомісячний розрахунок заборгованості боржника зі сплати аліментів, так і за заявою представника боржника ОСОБА_2 , та з урахуванням наданих квитанцій про сплату аліментів на користь стягувача. Тобто державним виконавцем неодноразово складався розрахунок суми заборгованості зі сплати аліментів, і такий розрахунок проведено з дотриманням норм СК України, Закону України «Про виконавче провадження»

та Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02 квітня 2012 року.

23 березня 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2

(далі - заявник), засобами поштового зв`язку, звернувся до Верховного Суду

з касаційною скаргою на ухвалу Соснівського районного суду м. Черкаси

від 26 жовтня 2023 року та постанову Черкаського апеляційного суду

від 20 лютого 2024 року у цій справі.

Ухвалою Верховного Суду від 15 квітня 2024 року касаційну скаргу залишено

без руху, заявнику надано строк для усунення недоліків касаційної скарги

та запропоновано подати до суду касаційної інстанції заяву (клопотання)

про поновлення строку на касаційне оскарження, в якій навести підстави для його поновлення, та надати відповідні докази отримання копії оскаржуваної постанови.

На виконання вимог ухвали Верховного Суду від 15 квітня 2024 року заявник надіслав на адресу Верховного Суду матеріали на усунення недоліків касаційної скарги, а саме - заяву про поновлення строку на касаційне оскарження.

Таким чином, недоліки касаційної скарги заявником усунуто.

Розглядаючи вказану заяву, суд доходить висновку, що вона підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо

в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання)

без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється

з дня складення повного судового рішення.

За частиною другою статті 390 ЦПК України учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право

на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

За частиною третьою статті 272 ЦПК України у разі проголошення в судовому засіданні скороченого рішення суд надсилає учасникам справи копію повного судового рішення протягом двох днів з дня його складення в електронній формі

у порядку, встановленому законом, а в разі відсутності електронного кабінету - рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Відповідно до Закону України «Про доступ до судових рішень» усі судові рішення

є відкритими та підлягають оприлюдненню в Єдиному державному реєстрі судових рішень (далі - Реєстр) не пізніше наступного дня після їх виготовлення

і підписання. Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України.

За частиною третьою статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень»

суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Встановлено, що 20 лютого 2024 року проголошено вступну та резолютивну частину постанови Черкаського апеляційного суду від 20 лютого 2024 року,

а повний тест зазначеної постанови складено 23 лютого 2024 року

та оприлюднено в Реєстрі 29 лютого 2024 року.

Повний текст постанови Черкаського апеляційного суду від 20 лютого 2024 року доставлено через підсистему «Електронний суд» до електронного кабінету представника ОСОБА_1 - адвоката Гармаш Н. М. та нею отримано

27 лютого 2024 року.

За таких обставин, слід вважати, що касаційна скарга, яка здана до поштового відділення 23 березня 2024 року, подана протягом тридцяти днів з дня вручення судового рішення.

Зважаючи на те, що строк на касаційне оскарження пропущено з поважних причин, він підлягає поновленню.

Підставою касаційного оскарження ухвали Соснівського районного суду

м. Черкаси від 26 жовтня 2023 року та постанови Черкаського апеляційного суду від 20 лютого 2024 року заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанцій

неповно та неправильно встановлено обставини, не досліджено докази та їм не надано оцінки. Оскаржувані судові рішення не відповідають критеріям мотивованості (обґрунтованості), доводи та аргументи, а також надані для доведення певних обставин справи докази, належним чином не оцінені судами.

Судами попередніх інстанцій не враховано особливість правовідносин,

що склалися у зв`язку з нарахуванням заборгованості державним виконавцем Першого відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бабенко А. О. та діями начальника цього відділу.

Заявник вважає, що такі правовідносини потребують особливої уваги, оскільки стосуються не лише виконання рішення суду і сторін виконавчого провадження - боржника та стягувача, але й мають забезпечувати врахування інтересів дитини, яка є власником аліментів, відповідно до норм сімейного законодавства, і сутністю аліментів є належне утримання дитини тим із батьків, який проживає окремо

від дитини.

Перевіривши доводи касаційної скарги, оскаржувані судові рішення, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження

у цій справі.

Згідно із частиною четвертою статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Виходячи з матеріалів касаційної скарги та змісту оскаржуваних судових рішень, Верховний Суд доходить висновку, що скарга є необґрунтованою, а правильне застосування судами попередніх інстанцій норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Суди встановили, що 13 грудня 2012 року заочним рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси у справі № 2-2679/12 стягнуто із ОСОБА_1 аліменти на користь ОСОБА_3 в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку

на сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , але не менш

30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно

до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 08 жовтня 2012 року.

31 січня 2013 року на виконання зазначеного рішення видано виконавчий лист стягувачу.

15 лютого 2023 року рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області у справі № 359/4752/22, яке набрало законної сили 28 березня 2023 року, звільнено ОСОБА_1 від сплати аліментів на користь ОСОБА_3

на сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менш 30 % прожиткового мінімуму

для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 08 жовтня 2012 року

та до досягнення дитиною повноліття, які були стягнуті на підставі заочного рішення Соснівського районного суду Черкаської області від 13 грудня 2012 року.

Цим же рішенням стягнуто зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, але не менш ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення з моменту подання позову,

а саме з 01 серпня 2022 року і до досягнення дитиною повноліття.

15 березня 2023 року ОСОБА_1 подав до Бориспільського відділу державної виконавчої служби у Бориспільському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) виконавчий лист

із заявою про відкриття виконавчого провадження.

21 березня 2023 року відкрито виконавче провадження щодо стягнення аліментів зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_4 .

За заявою ОСОБА_3 постановою про відкриття виконавчого провадження

від 05 квітня 2023 року державний виконавець Соснівського відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бабенко А. О. відкрив виконавче провадження

з примусового виконання виконавчого листа № 2-2679/12 від 31 січня 2013 року щодо стягнення з ОСОБА_1 аліментів на користь ОСОБА_3 у розмірі

1/4 частки всіх видів заробітку на сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 08 жовтня 2012 року і до досягнення дитиною повноліття.

Листом від 07 липня 2023 року № 62663 державний виконавець направив розрахунки заборгованості зі сплати аліментів, згідно з якими станом

на 27 березня 2023 року розмір заборгованості ОСОБА_1 за період

з 01 травня 2021 року до 27 березня 2023 року становить 153 143,94 грн, з яких боржником сплачено 84 580,39 грн; станом на 07 липня 2023 року за період

з квітня 2013 року до березня 2023 року розрахована заборгованість становить 135 114,31 грн.

10 липня 2023 року скаржник отримав зазначений розрахунок.

25 липня 2023 року представник скаржника звернувся до Першого відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) щодо здійснення перерахунку заборгованості зі сплати аліментів у виконавчому провадженні № НОМЕР_1

та закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження».

03 серпня 2023 року начальник Першого відділу державної виконавчої служби міста Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції

(м. Київ) надіслав лист про те, що, враховуючи наявність у ОСОБА_1 заборгованості зі сплати аліментів, відсутні підстави для закінчення виконавчого провадження.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи,

а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті

411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах

2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою, третьою статті 406 ЦПК України передбачено, що ухвали судів першої та апеляційної інстанцій можуть бути оскаржені в касаційному порядку

у випадках, передбачених пунктами 2, 3 частини першої статті 389 цього Кодексу.

Касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанцій розглядаються

у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства, зокрема, є обов`язковість судового рішення.

Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим

до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку (стаття 129-1 Конституції України).

Статтею 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення

є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права

на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду,

що передбачено статтею6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів

і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані, зокрема,

на примусове виконання рішень судів, які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших Законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Період, протягом якого виконавчий документ може бути пред`явлений

до виконання, визначається Законом України «Про виконавче провадження.

У постанові від 21 червня 2022 року у справі № 761/21898/16-ц (провадження

№ 61-15427св21) Верховний Суд зазначив, що відповідно до частини третьої статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ

про стягнення періодичних платежів у справах про стягнення аліментів може бути пред`явлено до виконання протягом усього періоду, за який присуджені платежі.

У постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 343/860/17(провадження

№ 61-29927св18) Верховний Суд зазначив, що пред`явлення виконавчого листа

до виконання з певною затримкою, але в межах строку на його пред`явлення,

не є підставою для звільнення позивача від обов`язку сплачувати заборгованість за аліментами.

Виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені Законом України «Про виконавче провадження» (пункт 5 Розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII, який набрав чинності 05 жовтня 2016 року).

Статтею 15 Закону України «Про виконавче провадження» визначено,

що сторонами у виконавчому провадженні є стягувач та боржник.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом

і цим Законом.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження

при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень

у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби.

Тобто з метою забезпечення реального виконання судового рішення

та ефективного захисту порушених прав, ЦПК України передбачає спеціальні форми реагування, зокрема розділом VІІ «Судовий контроль за виконанням судових рішень» ЦПК України визначено порядок судового контролю

за виконанням судових рішень в цивільних справах.

Статтею 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права

чи свободи.

Відповідно до статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення,

дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів виконавчої служби щодо виконання рішення суду можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками

та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку передбаченому законом.

У постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 904/7326/17 (провадження

№ 12-197гс18) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «право сторони виконавчого провадження на звернення зі скаргою до суду на підставі статті

339 ГПК України (статті 447 ЦПК України) пов`язане з порушенням прав такої сторони під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця».

У постанові від 22 квітня 2020 року у справі № 641/7824/18 (провадження

№ 61-10355св19) Верховний Суд вказав, що «завданням цивільного судочинства

є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. За своєю суттю ініціювання справи щодо судового контролю

за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим».

Згідно з частинами першою, третьою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи

або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Частиною першою статті 13 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів

у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

У цій справі заявник оскаржує бездіяльність начальника Першого відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бондаренко А. М. та дії державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)

Бабенко А. О.,щодо: розрахунку заборгованості зі сплати аліментів за період

з квітня 2013 року до березня 2023 року; незарахування грошових коштів, сплачених ОСОБА_1 , як аліментів на сина ОСОБА_4 ; відмови

у перерахунку заборгованості зі сплати аліментів у виконавчому провадженні

№ НОМЕР_1; ненаправлення розрахунку заборгованості зі сплати аліментів станом на 03 серпня 2023 року.

Відмовляючи в задоволенні скарги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, тому розмір щомісячного платежу за аліментами повинен був бути нарахований, виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості, відповідно до вимог частини другої статті 195 СК України. Перевірити, чи враховані платежі, які зазначені у витягу про руху коштів, у розрахунку заборгованості з аліментів, неможливо, оскільки державний виконавець не володів цим витягом на момент складення розрахунку від 07 липня 2023 року. Оскільки стягувачем

є ОСОБА_3 та отримувачем коштів, що сплачені в рахунок аліментів, повинна бути саме ОСОБА_3 , яка також заперечила існування будь-якої домовленості між сторонами щодо сплати аліментів безпосередньо дитині, а ОСОБА_1 не подано суду доказів домовленості зі сплати аліментів між сторонами саме

на особистий рахунок дитини.

Оскільки рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області

від 15 лютого 2023 року у справі № 359/4752/22, яким ОСОБА_1 звільнено від сплати аліментів на користь ОСОБА_3 та стягнуто аліменти

зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , не містить дати, з якої ОСОБА_1 звільняється від сплати аліментів, то в цьому випадку дія рішення починається

з дати набрання рішенням законної сили, а саме з 28 березня 2023 року, тому саме з цього періоду у боржника відсутній обов`язок сплачувати аліменти. Стягнення аліментів зі ОСОБА_3 з 01 серпня 2022 року на користь ОСОБА_1

не впливає на наявність заборгованості зі сплати аліментів у ОСОБА_1

та на обов`язок погашення ним такої заборгованості, і вимог про звільнення боржника ОСОБА_1 від сплати заборгованості за аліментами за минулий період останній не заявляв. Встановлення Бориспільським міськрайонним судом Київської області дати, з якої дитина почала проживати з батьком, у цьому випадку не має правового значення, оскільки у боржника обов`язок зі сплати аліментів припинився саме з дати набрання цим рішенням законної сили. Вказаним рішенням суду боржника не звільнено від сплати аліментів за минулий період,

а отже боржник повинен сплачувати аліменти на користь дитини до 28 березня 2023 року.

Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій

з огляду на таке.

Частиною третьою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому СК України.

Відповідно до частини першої статті 195 СК України заборгованість

за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував

за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном.

Згідно з частиною другою статті 195 СК України заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості

або є фізичною особою-підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід)

у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.

Тобто у частині другій статті 195 СК України визначено, що заборгованість

за аліментами платника аліментів, який або є фізичною особою - підприємцем

і перебуває на спрощеній системі оподаткування на час виникнення заборгованості, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.

Поняття «середня заробітна плата для даної місцевості» є макроекономічним показником, який як і інші макроекономічні показники, збирається та складається Державною службою статистики України і використовується, у тому числі,

при проведенні грошово-кредитної політики та аналізу фінансової стабільності. Макроекономічні показники розраховуються за допомогою системи національних рахунків як комплексу взаємопов`язаних балансових таблиць, показники яких призначені для визначення розміру доходу, споживання, накопичення і величини капітальних витрат. Середня заробітна плата для даної місцевості

як макроекономічний показник обчислюється як середнє арифметичне значення заробітних плат певної групи працівників (наприклад, по підприємству, по галузі, по регіону). Розраховується, виходячи із фонду оплати праці працівників (включаючи оплату праці сумісників), премій, винагород за підсумками роботи

за рік та одноразових заохочень.

З огляду на те, що ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем і перебуває

на спрощеній системі оподаткування, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку, що розмір щомісячного платежу за аліментами повинен був бути нарахований, виходячи

із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості, відповідно до вимог частини другої статті 195 СК України.

Схожі висновки зроблено у постановах Верховного Суду від 18 січня 2024 року

у справі № 404/2935/19 (провадження № 61-14715св23), від 02 жовтня 2023 року

у справі № 333/5449/22 (провадження № 61-5528св23).

Відповідно до частини восьмої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» спори щодо розміру заборгованості зі сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

Згідно зі статтею 186 СК України платник аліментів має право звернутися до суду про внесення частини аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України.

Статтею 179 СК України передбачено, що аліменти, одержані на дитину,

є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини,

на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно

за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів

та розпорядження ними відповідно до ЦК України.

Натомість суди попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях

не встановили, що неповнолітня дитина ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ОСОБА_4 виявляла намір реалізувати своє право на самостійне одержання аліментів, не встановлено будь-якої домовленості і між сторонами виконавчого провадження № НОМЕР_1 щодо такої можливості. Також не встановлено,

що грошові кошти, які ОСОБА_1 переказував на особистий рахунок свого неповнолітнього сина, мають характер аліментних зобов`язань.

Таким чином, касаційний суд вважає правильними висновки судів першої

та апеляційної інстанцій про відмову в задоволенні скарги з наведених підстав.

Доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальних частинах судів попередніх інстанцій, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника

з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення

у справі «Пономарьов проти України», заява № 3236/03, від 03 квітня 2008 року) повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді

на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Колегія суддів вважає, що судові рішення, які переглядаються, є достатньо мотивованими.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання

та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено,

а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій,

то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі

№ 373/2054/16-ц).

Касаційний перегляд вважається екстраординарним, з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції, які обмежено питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. Повноваження суду касаційної інстанції

не можуть використовуватися для здійснення нового судового розгляду справи.

Оскільки правильне застосування судами попередніх інстанцій законодавства України є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування

чи тлумачення, розгляд зазначеної скарги не має значення для формування єдиної правозастосовної практики, а наведені у ній доводи не дають підстав для висновку щодо незаконності та неправильності судових рішень, колегія суддів доходить висновку, що касаційна скарга на ухвалу Соснівського районного суду м. Черкаси від 26 жовтня 2023 року та постанову Черкаського апеляційного суду

від 20 лютого 2024 року є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись статтею 390, частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суду складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Клопотання ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , строк на касаційне оскарження строк на касаційне оскарження ухвалу Соснівського районного суду м. Черкаси від 26 жовтня 2023 року та постанови Черкаського апеляційного суду від 20 лютого 2024 року.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , на ухвалу Соснівського районного суду м. Черкаси від 26 жовтня 2023 року

та постанову Черкаського апеляційного суду від 20 лютого 2024 року у справі

за скаргою ОСОБА_1 на рішення та бездіяльність начальника Першого відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бондаренко Альони Миколаївни та на дії державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бабенко Анни Олександрівни.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Сердюк

С. О. Карпенко

І. М. Фаловська