Справа № 346/1308/23
Провадження № 22-ц/4808/1446/24
Головуючий у 1 інстанції Калинюк О. П.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Пнівчук О.В.

суддів: Бойчука І.В., Томин О.О.

з участю секретаря Шемрай Н.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Мушинського Віктора Тадеушовича на рішення Коломийського міськрайонного суду від 28 серпня 2024 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права власності на нерухоме майно та витребування майна із чужого незаконного володіння,

в с т а н о в и л а :

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права власності на нерухоме майно та витребування майна із чужого незаконного володіння.

Позовні вимоги мотивував тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 18.06.2008 року він купив у ОСОБА_6 майновий пай вартістю 3 420 гривень у майновому фонді майна колективного сільськогосподарського підприємства, колишньої селянської спілки «Україна» (далі - СС «Україна»), яка згодом реформована у ТзОВ «Отинія» Коломийського району Івано-Франківської області. Того ж дня ОСОБА_6 подала до виконкому Отинійської селищної ради Коломийського району Івано-Франківської області заяву, якою просила переписати суму її паю у розмірі 3 420 грн на позивача як на покупця.

Відповідно до протоколу зборів пайовиків СС «Україна», яка реорганізована в ТзОВ «Отинія», від 18.06.2008 року «Про розгляд заяв пайовиків» заслухано директора ТзОВ «Отинія» ОСОБА_6 , яка повідомила, що до неї надійшла заява від ОСОБА_7 та ОСОБА_1 про виділення (продаж) їм майна колишньої СС «Україна», реорганізованої в ТзОВ «Отинія», а саме конюшні, яка знаходиться в с.Глибока Коломийського району Івано-Франківської області. Від цих осіб ОСОБА_6 отримала додатково 22 000,00 доларів США за продаж ферми.

Зборами прийнято рішення про видачу вказаного майна пайовикам ОСОБА_7 та ОСОБА_1 згідно з поданою заявою для оформлення ними правовстановлюючих документів, а також про те, щоб отримані ОСОБА_6 22000,00 доларів США зарахувати на рахунок вказаного підприємства за продану конюшню та передати конюшню покупцям.

Отже позивачу продано в натурі майно - конюшню, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

11.04.2012 року Отинійська селищна рада видала позивачу свідоцтво про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) серії IB-VII № 025911, згідно з яким загальна вартість майнового паю пайового фонду підприємства станом на 02.07.2002 року становила 4 604 171 грн.; частка позивача визначена в розмірі 3 420 грн. або 0, 0743 відсотка. Таким чином, позивач мав право на майновий пай у пайовому фонді відповідно до списку осіб, які мають право на майновий пай, затвердженого зборами співвласників від 02.07.2002 року.

На підставі ухвали Господарського суду Івано-Франківської області від 20.10.2009 року, СС «Україна», яка реорганізована у ТзОВ «Отинія», ліквідовано та виключено з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців.

Відповідно до цієї ухвали ліквідатором, суд встановив, що в ході проведення ліквідаційної процедури ліквідатором вжито заходів по виявленню ліквідаційної маси боржника, а саме нежитлових приміщень - адмінбудинку по АДРЕСА_2 , які належали банкруту на підставі свідоцтва про право власності, що було видане Коломийським міжрайонного бюро технічної інвентаризації 15.11.2001 року на підставі рішення зазначеної селищної ради №91 від 18.10.2001 р. За весь період провадження справи надійшло 504 849, 85 грн. на ліквідаційний рахунок боржника.

Господарський суд ухвалив затвердити ліквідаційний баланс даного підприємства та, зважаючи на відсутність майнових активів, необхідних для ведення діяльності, суд вважав за доцільне ліквідувати вказаного банкрута як юридичну особу. Вимоги, не задоволені за недостатністю його майна, та не подані у ліквідаційній процедурі, суд визнав вважати погашеними та виключити боржника з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

До ліквідаційної маси боржника не увійшла спірна конюшня у зв`язку з тим, що була передана позивачу 18.06.2008 року у відповідності до рішення зборів пайовиків ТзОВ «Отинія».

Отже, власником конюшні з 18.06.2008 року був саме позивач, оскільки рішення зборів є дійсним і ніким не скасоване.

02.04.2021 року позивачем подана заява до Управління надання адміністративних послуг Коломийської міської ради Івано-Франківської області про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно, а саме на вказану конюшню. Однак, рішенням від 28.04.2021 року державний реєстратор прав на нерухоме майно цього Управління Вальта Р.Є. відмовив у державній реєстрації прав та їх обтяжень на дане нерухоме майно у зв`язку з тим, що на сертифікаті відсутня відмітка підприємства як правонаступника реорганізованого колективного сільськогосподарського підприємства про виділення майна в натурі, засвідчена підписом керівника такого підприємства та печаткою, а також те, що заявником не подано акт приймання-передачі нерухомого майна. В поданих документах відсутня інформація про адресу (номер) об`єкта нерухомого майна.

Верховним Судом неодноразово висловлювалась правова позиція, що не вчинення власником нерухомого майна дії щодо його реєстрації не є підставою для припинення права власності на таке майно відповідно до статті 346 ЦК України. Закон не визначає строки реєстрації права власності на нерухоме майно (постанова Верховного суду від 12.02.2020 року у справі №761/17142/15ц).

Представник позивача зазначав, що відмова у реєстрації права на нерухоме майно - конюшню означає, що порушено і не визнано право власності позивача на це майно, тому він звернувся до Коломийського міськрайонного суду з позовом до Отинійської селищної ради про виділення в натурі майнового паю, тобто будівлі-конюшні, та визнання за позивачем права власності на дане майно.

При розгляді вказаної справи, з відповіді Отинійської селищної ради від 19.07.2022 № 1241/04-10 на адвокатський запит позивачу стало відомо, що заочним рішенням, ухваленим тим же судом 27.01.2017 року у справі №346/6184/16-ц, визнано право власності на спірну нежитлову будівлю - конюшню за ОСОБА_4 .

Вказане судове рішення позивач оскаржив до суду апеляційної інстанції.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 01.11.2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, заочне рішення від 27.01.2017 року скасоване та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_4 до Отинійської селищної ради про виділення майнового паю в натурі та визнання права власності на спірне нежитлове приміщення відмовлено.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, а саме спірної конюшні, об`єкт, реєстраційний номер об`єкта нерухомості майна: 232, загальною площею 393,3 кв. м, право власності на вказане майно зареєстроване за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 по частці за кожним на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 18.05.2018 року та 02.11.2020 року відповідно. Підставами для державної реєстрації вказані договори купівлі-продажу, посвідчені 15.05.2018 та 02.11.2020 відповідно приватним нотаріусом Коломийського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Сахром Г.Ф.

Посилаючись на зазначені обставини, представник позивача просив визнати право власності на спірне нежитлове приміщення (конюшню) та витребувати це майно з чужого незаконного володіння відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та стягнути з відповідачів на користь позивача всі понесені позивачем судові витрати.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 26 серпня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Мушинський В.Т подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з`ясування обставин що мають значення для справи, недоведеність обставин які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення норм матеріального та процесуального права.

Просив рішення суду скасувати та постановити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції посилався зокрема на те, що відповідно до протоколу засідання комісії по реформуванню і врегулюванню майнових відносин між пайовиками СС «Україна» від 10.03.2004 року співвідповідачці ОСОБА_5 виділено майновий пай в натурі на загальну суму 13 608 грн разом з будівлею спірної конюшні. ОСОБА_5 зазначила, що передала ТОВ «Отинія», виділену спірну конюшню. Однак, будь-яких доказів такої передачі не надано. У свідоцтві на пай на суму 4 121 грн, виданому ОСОБА_8 , відсутня відмітка ТзОВ «Отинія» як правонаступника вказаного колективного сільськогосподарського підприємства про виділення майна в натурі, засвідчена підписом керієника та печаткою, а також відсутній акт приймання-передачі нерухомого майна та протокол загальних зборів пайовиків.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_5 заявляла, що отримане в натурі майно на майновий пай, в тому числі конюшню в с. Глибока вона передала ТзОВ «Отинія», а майнові права на конюшню в с. Глибока нею було передано ОСОБА_6 .

На думку представника апелянта, відсутність у співвідповідача ОСОБА_8 акта приймання передача конюшні до ТзОВ «Отинія» не є безумовною підставою того, що конюшня не була передана ОСОБА_8 до ТОВ «Отинія».

Доказом знаходження конюшні на балансі ТзОВ «Отинія» є те, що ОСОБА_1 звернувся з заявою про виділення йому конюші до ТОВ «Отинія». Дані обставини свідчать, що ТзОВ «Отинія» розпоряджалася спірною конюшнею, а це можливо лише в тому разі, якщо конюшня знаходилася на балансі у ТзОВ «Отинія». Даний факт підтверджує співвідповідач ОСОБА_9 .

Відсутність відмітки на свідоцтві про пай на суму 4 121 грн, виданому ОСОБА_8 , пояснюється тим, що свідоцтво на майновий пай ОСОБА_8 отримала 06 лютого 2003 року, а майновий пай майно в натурі на загальну суму 13 608 грн, куди також ввійшла будівля спірної конюшні їй виділено відповідно до «Протоколу засідання комісії по реформуванню і врегулювання майнових відносин між пайовиками СС «Україна»» від 10.03.2004 р.

Відсутність відмітки ТОВ «Отинія» про виділення майна в натурі ОСОБА_8 пояснюється тим, що вона одночасно передала конюшню до ТОВ «Отинія» і майнові права (права розпорядження) ОСОБА_6 .

Відсутність акта приймання-передачі нерухомого майна до ТОВ «Отинія» не є безумовною підставою того, що конюшня не була передана ОСОБА_9 .

В матеріалах справи наявний протокол засідання комісії по реформуванню і врегулювання майнових відносин між пайовиками СС «Україна»» від 10.03.2004 відповідно до якого комісія по реформуванню і врегулюванню майнових відносин між пайовиками СС «Україна» прийняла рішення про виділення ОСОБА_8 на майнові паї майно в натурі, в тому числі конюшні в АДРЕСА_1 .

Тому незрозуміло, що мав на увазі суд, стверджуючи про відсутність протоколу загальних зборів пайовиків.

Посилання в рішенні на лист від 07.08.2023 №1688/04-10 Отинійської селищної ради про те, що згідно із журналами №1 і №2 обліку свідоцтв про право на майновий пай реорганізованого КСП «Україна» за ОСОБА_5 не зареєстровано суми майнового паю. Вказана особа не є співласником майна пайового фонду СС «Україна». Кількість пайовиків, яким видано майнові сертифікати і які мали право отримати в натурі майно вказаної спілки, становить 848 осіб.

Однак вказане спростовується списком осіб (співвласників майна), яким видавались майнові сертифікати, які мають (мали) право отримати майновий пай в натурі в колишній СС «Україна» реорганізованої в ТзОВ «Отинія, які Отинійська селищна рада долучила до справи, де під №295 вказано прізвище відпоповідачки - ОСОБА_9 . Таким чином ОСОБА_8 є в списку осіб яким видавалися майнові сертифікати на право отримати майновий пай в натурі в колишній СС «Україна» реорганізованої в ТЗОВ «Отинія».

Таким чином, свідоцтвом про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства серія IB-VII виданого 06 березня 2003 року Отинійською селищною радою підтверджено, що ОСОБА_8 має право на пайовий фонд майна колективного сільськогосподарського підприємства СП «Україна» реорганізованого у ТзОВ «Отинія відповідно до списку осіб, які мають право на майновий пай, затвердженого зборами співвласників 02 литня 2002 року.

Також суд відмовляючи в задоволенні позовних вимог зазначив, що з наявних у справі доказів неможливо встановити яким із способів (за структурою пайового фонду, за взаємною згодою співвласників, на конкурентних засадах шляхом проведення аукціону) ОСОБА_6 одноособово, без рішення зборів співласників визначено адресу, площу, інвентарний номер, балансова вартість майна для виділення позивачу. Крім того, ОСОБА_6 згідно із протоколом вирішила виділити (продати) конюшню ОСОБА_7 та ОСОБА_1 , однак, позов поданий тільки ОСОБА_1 , а кошти в сумі 22 000 доларів США згідно із цим протоколом передані цими особами ОСОБА_6 в рівних частках.

Однак апелянт зазначає, що ОСОБА_8 скористалася своїм правом на отримання майнового паю в натурі про, що свідчить «Протокол засідання комісії по реформуванню і врегулювання майнових відносин між пайовиками СС «Україна»» від 10.03.2004, відповідно до якого комісія по реформуванню і врегулюванню майнових відносин між пайовиками СС «Україна» прийняла рішення про виділення ОСОБА_8 на майнові паї майно в натурі, в тому числі конюшню в АДРЕСА_1 .

ОСОБА_8 розпорядилася своїм майновим паєм в натурі, відчуживши його ОСОБА_6 . Сільськогосподарське товариство ТОВ «Отинія» зареєстроване 01.03.2000 року. Засновниками (учасниками) Товариства є громадяни України: ОСОБА_6 , розмір частки капіталу 5 540,00 грн і ОСОБА_10 , розмір частки статутного капіталу 5 540,00 грн.

Рішення про видачу майна ОСОБА_1 та ОСОБА_7 приймалося зборами учасників СС ТОВ «Отинія» на балансі якого знаходилося майно СС «Україна» яка реорганізована в ТзОВ «Україна».

Також суд в рішенні зазначив, що позивачем не було надано достатніх доказів про те, що він є володільцем, користувачем або власником спірної конюшні, оскільки речове право на це майно не було за ним зареєстроване у встановленому законом порядку.

Однак в матеріалах наявний договір купівлі-продажу від 18 червня 2008 року відповідно до якого ОСОБА_1 купив у ОСОБА_6 майновий пай у розмірі 3420 грн у майновому фонді майна колективного сільськогосподарського підприємства колишня селянська спілка «Україна» (далі СС «Україна»), яка потім реформована у ТзОВ «Отинія» Коломийського району Івано-Франківської області.

Відповідно до Протоколу СС «Україна», яка реорганізована в ТзОВ «Отинія» від 18.06.2008 «Про розгляд заяв пайовиків», було прийнято рішення про видачу конюшні, яка знаходиться в селі Глибока, Коломийського району Івано-Франківської області ОСОБА_1 для оформлення правовстановлюючих документів. ОСОБА_1 не може виконати вимоги, які необхідні для здійснення реєстрації права власності на майно, набуте у незаборонений спосіб, оскільки ТзОВ «Отинія» на підставі ухвали господарського суду Івано-Франківської області від 20 жовтня 2009 року у справі №Б-13/54 ліквідовано.

Ліквідація ТОВ «Отинія», як правонаступника реорганізованого колективного сільськогосподарського підприємства, та відсутності спеціального нормативного акта, який би врегульовував дане питання унеможливлює дотримання процедури виділення майна пайового фонду в натурі. Таким чином, будучи фактичним власником майна (конюшні), позивач не має можливості в повній мірі здійснювати свої права як власника.

Відсутність правовстановлюючих документів, на підставі яких здійснюється державна реєстрація права власності на нерухоме майно, перешкоджає оформленню і реєстрації у встановленому порядку права власності на об?єкт нерухомості, а відтак і можливості вільно володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном, що стало підставою для звернення позивача до суду із позовом про захист його майнового права та інтересу.

Представник апелянта зазначив, що ОСОБА_1 право власності на конюшню в АДРЕСА_1 набув на підставі рішення зборів пайовиків СС «Україна» реорганізованої в ТОВ «Отинія» від 18.06.2008. Рішення зборів пайовиків про передачу ОСОБА_1 право власності на конюшню в селі Глибока, є дійсним і ніким не скасоване, а тому ОСОБА_1 є законним власником конюшні в АДРЕСА_1 .

Представник апелянта посилається на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 15 травня 2019 року у справі №522/7636/14- (провадження №14-636с18) відповідно до яких за змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею, а також на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду зроблений у постанові від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 (провадження №14-208цс18) відповідно до якого задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 388 ЦІК України, є неефективними».

Зазначив, що конюшня вибула з володіння ОСОБА_1 поза його волею.

Між ОСОБА_1 та теперішніми володільцями його майна (конюшні) не існує юридичних відносин, відтак належний спосіб захисту порушеного права є звернення до суду з віндикаційним позовом на підставі ст. 388 ЦК України про повернення майна від добросовісного набувача.

Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 до суду апеляційної інстанції подали відзиви на апеляційну скаргу ОСОБА_1 .

Відповідчачі у відзивах на скаргу зазначили, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги його законності не спростовують.

Зокрема відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у відзивах зазначили, що являються добросовісними набувачами за договорами купівлі- продажу, так як при придбанні частки у майні - нежитлової будівлі-конюшні продавцем ОСОБА_4 були надані всі належні документи, які підтверджують його право власності на спірне майно (що підтверджується рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 27 січня 2017 року по справі №346/6184/16-ц та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності), в яких підтверджено що ОСОБА_4 є первинним власником.

Позивач ОСОБА_1 ніколи не володів спірним майном та не був його власником.

ОСОБА_4 у відзиві на апеляційну скаргу зазначив, що на той час він був єдиним власником спірного майна. ОСОБА_1 не набув право власності на нежитлову будівлю-конюшню в законному порядку, а тому його права не підлягають захисту в порядку ст. 392 ЦК України.

Просили рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

У судовому засіданні апеляційного суду апелянт ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_11 підтримали доводи апеляційної скарги з наведених у ній мотивів.

Представник відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_2 адвокат Святненко С.В., представник ОСОБА_3 адвокат Ломничук Ю.Ю., представник ОСОБА_5 адвокат Гуменюк Б.С. надіслали на адресу апеляційного суду клопотання про розгляд справи у їх відсутності.

Колегія суддів відповідно до положень ч.2 ст. 372 ЦПК України, дійшла висновку про розгляд справи у відсутності осіб які не з`явилися та подали клопотання про розгляд справи у їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта та його представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ч.ч.1, 2 та 5 ст.263 ЦПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду відповідає.

Постановляючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що стороною позивача не надано суду доказів на підтвердження обставин, якими він обґрунтовує свої позовні вимоги. Судом встановлено, що позивач не був ні володільцем, ні користувачем, ні власником спірної конюшні, відповідне речове право на це майно не було за ним зареєстроване у встановленому законом порядку, а відтак відсутні правові підстави для визнання судом за позивачем права власності на майно та витребування його з володіння відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

З таким висновком колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

Судом встановлено, що предметом спору є нежитлове приміщення - конюшня, яка знаходиться в с.Глибока Коломийського району Івано-Франківської області.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, а саме спірної конюшні, об`єкт, реєстраційний номер об`єкта нерухомості майна: 232, загальною площею 393,3 кв. м, право власності на вказане майно зареєстроване за відповічами ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (по (одній другій) частці за кожним) на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 18.05.2018 року та 02.11.2020 року відповідно. Підставами для державної реєстрації вказані договори купівлі-продажу, посвідчені 15.05.2018 р. та 02.11.2020 року відповідно приватним нотаріусом Коломийського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Сахром Г.Ф. (т.1, а.с.16).

Позивач ОСОБА_1 пред`явив позов про визнання за ним права власності на спірне приміщення конюшні та витребування його з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Однією з засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами ч.1,2 ст.12 ЦК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Відповідно до ч.3 ст.12 та ч.ч.1,6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У статті 3 ЦК України серед загальних засад цивільного законодавства значаться справедливість, добросовісність та розумність.

У частині першій статті 2 ЦПК України зазначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтями 328, 329 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно зі статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статі 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього.

Відповідно до статей 386, 387 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України встановлено, що в разі придбання майна за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Саме власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 17 лютого 2016 року (провадження № 6-2407цс15)).

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року (провадження № 6-140цс14), власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке в подальшому відчужене набувачем третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Право власника згідно із частиною першою статті 388 ЦК України на витребування майна від добросовісного набувача пов`язане з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Й однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої згаданої статті).

За змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Саме такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року (провадження № 6-251цс15).

Отже, з урахуванням викладених вище норм процесуального та матеріального права однією з обов`язкових умов для задоволення віндикаційного позову є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема й тієї обставини, чи перебувало спірне майно у володінні позивача, який указує на порушення своїх прав як власника, на підставах, визначених законодавством, та який на момент подання позову не є власником цього майна, однак вважає себе таким.

Із наданих сторонами письмових доказів судом встановлено наступні обставини у справі.

Так, згідно договору купівлі-продажу майнового паю від 18.06.2008 року ОСОБА_6 продала, а ОСОБА_1 купив майновий пай у майновому фонді сільськогосподарського підприємства колишня с/с «Україна» реформованої в ТзОВ «Отинія» в розмірі 3420 грн, продаж вчинено на суму 3420 грн. Згідно вказаного договору, майновий пай належить продавцю на підставі на підставі свідоцтва про право власності на майновий пай члена сільськогосподарського підприємства серії ІВ-VII № 007919, виданого Отинійською селищною радою 30.01.2003 року.

Згідно протоколу СС «Україна», яка реорганнізоваена в ТОВ «Отинія» від 18.06.2008 року по розгляду заяв пайовиків директор ТОВ «Отинія» ОСОБА_6 , повідомилоал про поступлення заяви від ОСОБА_7 та ОСОБА_1 про виділення і продаж їм майна колишнього СС «Україна» реорганізованої в ТОВ «Отинія», а саме конюшні яка знаходиться в с. Глибока Коломийського району, від цих осіб ОСОБА_6 отримала додатково 22000 доларів США за ферму.

Майнові права вказаних пайовиків підтвероджуються договором купівлі-продажу майнового паю.

Більшістю голосів прийнято рішення видати ОСОБА_7 та ОСОБА_1 згідно поданої заяви вищевказане майно для оформлення ними правовстановлюючих документів.

ОСОБА_6 22000 доларів США зарахувати на рахунок підприємства за продану конюшню та передати її покупцям (т. 1 а.с. 14)

Згідно Сертифіката серії ІВ-VII № 025911 виданого Отинійською селищною радою, ОСОБА_1 має право на пайовий фонд майна колективного сільськогосподарського підприємства СС «Україна» реорганізованого в ТзОВ «Отинія» відповідно до списку осіб які мають право на майновий пай, затвердженого зборами співвласників 02 липня 2002 року, частка якого визначена в розмірі 3420 грн або 0,0743 відсотків. Сертифікат видано 11 квітня 2012 року.

Згідно переліку майна під борги СС «Україна» під нпорядковим номер 10 у с. Глибока значиться будівля конюшні Інв № 70 на суму 4084 (т.1 а.с.32).

Відповідно до п.1.1 Протоколу загальних зборів пайовиків СС «Україна» від 11.08.2002 року, на яких були присутні 839 пайовиків, було затверджено список пайовиків у кількості 1128 чоловік.

Комісією по реформуванню СС «Україна» уточнено список пайовиків та виявлено в даномку господарстві 1 128 осіб та розмір майнового паю кожного з них.

Для врегулювання розподілу майна даного господарства створено комісію по реформуванню та врегулюванню майнових відносин між пайовичками СС «КУкраїна» та уповноважено її провести повний розподіл майна пайового фонду СС «Україна» між пайовиками даного господарства. (т. 1 а.с. 33-34)

Згідно з відомостями, вказаними в протоколі засідання комісії по реформуванню і врегулювання майнових відносин між пайовиками СС «Україна» від 10.03.2004 співвідповідачці ОСОБА_5 виділено на майновий пай майно в натурі на загальну суму 13 608 грн, куди ввійшла будівля спірної конюшні (т.1, а.с.177, 178).

Постановляючи рішення по суті спору, суд першої інстанції правильно зазначив про те, що Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2001 року № 177 було затверджено Методику уточнення складу і вартості пайових фондів майна членів колективних сільськогосподарських підприємств, у тому числі реорганізованих (далі - Методика) і Типове положення про комісію з організації вирішення майнових питань, що виникають у процесі реформування аграрного сектору економіки (далі Положення, Типове положення).

Згідно з підпунктом 10 пункту 4 Типового положення комісія вносить пропозиції щодо виділення групі осіб (окремим особам), які є власниками паїв, індивідуально визначених об`єктів із складу майна реорганізованого підприємства та передачі їх у спільну власність.

Рішення комісії оформляються протоколом, що підписується головою і секретарем комісії, а затверджується зборами співвласників у порядку, встановленому співвласниками (п. 15 Типового положення).

Пунктами 8-10 вище вказаного Порядку передбачено, що кожен із співвласників має право скористатися своїм майновим паєм в один із таких способів, серед яких отримати свій майновий пай у натурі індивідуально чи разом із членами своєї сім`ї і використати його на свій розсуд. Виділення із складу пайового фонду майна у натурі окремим власникам чи групам власників за їх бажанням у процесі вирішення майнових питань здійснюється підприємством-правонаступником (користувачем) на підставі рішення зборів співвласників. З метою реалізації права власності громадян на майнові паї комісія приймає від власників майна заяви на ім`я керівника підприємства-правонаступника (користувача майна) про способи використання належних їм майнових паїв у відповідності до пункту 8 цього Положення; готує для розгляду на загальних зборах переліки майна для виділення майнових паїв особам, які виявили бажання отримати свої паї в індивідуальну власність; визначає користувачів пайового фонду майна реорганізованого підприємства, до яких перейшли зобов`язання з виділення майнових паїв співвласникам. Підставою для визначення користувача є: акти приймання-передавання майна при реорганізації КСП, роздільні (передавальні) баланси, інвентаризаційні описи або встановлений факт використання майна пайового фонду.

Пунктом 12 цього Порядку визначено, що збори співвласників після розгляду пропозицій комісії щодо визначення розмірів майнових паїв затверджують результати розподілу майна пайового фонду та переліки майна, яке виділяється для виділення майнових паїв особам, які виявили бажання отримати свої паї в індивідуальну власність. Виділення майнових паїв у натурі окремим особам, які виявили бажання отримати свої майнові паї в індивідуальну власність, проводиться підприємством - користувачем майна із переліку майна, виділеного на ці цілі.

Згідно з п.15 вищевказаного Порядку №62 при виділенні майна в натурі конкретному власнику підприємство-правонаступник (користувач) одночасно з підписанням акта приймання-передавання майна робить відмітку про виділення майна в натурі у Свідоцтві про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства, що засвідчується підписом керівника підприємства та печаткою.

Свідоцтво з відміткою про виділення майна в натурі індивідуально, акт приймання-передавання майна можуть бути підставою для оформлення прав власності на зазначене майно в установленому порядку.

Такі ж норми містить пункт 51 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджений постановою Кабінету Міністрів України 25.12.2015 р. № 1127.

Отже, належними правовстановлюючими документами, які є підставою для державної реєстрації права власності у зв`язку із виділенням нерухомого майна в натурі власникам майнових паїв членів колективних сільськогосподарських підприємств, є: 1) свідоцтво про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) з відміткою підприємства правонаступника реорганізованого колективного сільськогосподарського підприємства про виділення майна в натурі, засвідченою підписом керівника такого підприємства та печаткою; 2) акт приймання-передачі нерухомого майна, виданий підприємством- правонаступник (користувач) майна.

Таким чином належним доказом виділення майна в натурі конкретному власнику є акт приймання-передавання майна з відміткою про виділення майна в натурі у Свідоцтві про право власності на майновий пай.

Однак такі докази виділення спірного майна в натурі у позивача відсутні.

Перевіряючи доводи позивача щодо порушення його прав як власника нежитлової будівлі - конюшні в АДРЕСА_1 , суд першої інстанції дав належну правову оцінку зібраним доказам у справі.

Так, суд обґрунтовано зазначив про те, що протокол СС «Україна», яка реорганнізоваена в ТОВ «Отинія» від 18.06.2008 року по розгляду заяв пайовиків, підписаний директором ТОВ «Отинія» ОСОБА_6 не містить підпису секретаря зборів; не вказано кількість присутніх пайовиків; відсутній затверджений зборами співвласників перелік майна, яке виділяється для виділення майнових паїв особам, які виявили бажання отримати свої паї в індивідуальну власність.

Згідно вказаного протоколу приміщення конюшні передано пайовикам ОСОБА_7 та ОСОБА_1 , а не виключно позивачу ОСОБА_1 .

ОСОБА_1 в обгрунтування позову посилався на те, що право на майновий пай у сумі 3420 грн набуте ним шляхом укладення цивільно-правової угоди із власником спірного майна ОСОБА_6 18.06.2008 року, однак сертифікат на майновий пай ним оформлено 11.04.2012.

Окрім того, майновий сертифікат видано позивачу на суму 3420 грн у той час як згідно переліку майна під борги СС «Україна» вартість будівлі конюшені в с. Глибока значиться на суму 4084 грн.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що згідно протоколу засідання комісії по реформуванню і врегулювання майнових відносин між пайовиками СС «Україна» від 10.03.2004 співвідповідачці ОСОБА_5 виділено на майновий пай майно в натурі на загальну суму 13 608 грн, куди також ввійшла будівля спірної конюшні, яку вона передала ТзОВ «Отинія», а майнові права передано ОСОБА_6 , то такі окрім пояснень ОСОБА_5 не підтверджені належними письмовими доказами щодо передачі спірної будівлі.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду про те, що позивачем не подано суду доказів того, що він є володільцем, користувачем чи власником спірної конюшні, оскільки з часу укладення договору купівлі-продажу майнового паю та з часу прийняття рішення про виділення йому приміщення спірною конюшні 18.06.2008 року (на які посилається позивач) по час звернення з позовом до суду у березні 2023 року ОСОБА_1 не надав суду будь-яких доказів щодо володіння зазначеним приміщенням.

Та обставина, що в списку осіб (співвласників майна), яким видавались майнові сертифікати, які мають (мали) право отримати майновий пай в натурі в колишній СС «Україна» реорганізованої в ТзОВ «Отинія», які Отинійська селищна рада долучила до справи, під № 295 є ОСОБА_8 не дає підстав для висновку про обґрунтованість вимог позивача щодо його права власності на спірне приміщення конюшні в с. Глибока.

Суд правильно зазначив, що наявність у позивача Сертифіката серії ІВ-VII № 025911 виданого Отинійською селищною радою 11 квітня 2012 року, про право на пайовий фонд майна колективного сільськогосподарського підприємства СС «Україна» реорганізованого в ТзОВ «Отинія» частка якого визначена в розмірі 3420 грн або 0,0743 відсотків засвідчує право ОСОБА_1 виключно право на майновий пай, а не конкретне майно пайового фонду.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 набув право власності на приміщення конюшні, що знаходиться в с. Глибока не знайшли свого підтвердження, а відтак і вимоги про витребування вказаного майна з чужого незаконного володіння є необґрунтованими.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та постановив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Мушинського Віктора Тадеушовичазалишити без задоволення, а рішення Коломийського міськрайонного суду від 28 серпня 2024 року без зміни.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 13 листопада 2024 року.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: І.В. Бойчук

О.О. Томин