ПОСТАНОВА

Іменем України

01 жовтня 2024 року м. Кропивницький

справа № 401/4568/23

провадження № 22-ц/4809/1123/24

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючий суддя - Дьомич Л. М. (суддя - доповідач),

судді Головань А. М., Карпенко О. Л.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитними договорами за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 02 травня 2024 року ( ОСОБА_2 ).

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог та заперечень на позов

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (далі ТОВ « ФК «Європейська агенція з повернення боргів) звернулось до Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області з позовною заявою, відповідно до якої просило стягнути на свою користь з ОСОБА_1 (далі позичальник) заборгованість за кредитним договором № 630235793 в розмірі 20 731,00 грн, з яких: 5000,00 грн заборгованість за основною сумою боргу, 15731,00 грн заборгованість за відсотками та заборгованість за кредитним договором № 2532136 в розмірі 927,00 грн, з яких: 300,00 грн - заборгованість за основною сумою боргу, 627,00 грн заборгованість за відсотками.

В обґрунтування позову позивач вказує, що 14 жовтня 2021 року між ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 630235793. Відповідно до договору факторингу № 28/1118/-01 укладеного між ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» до ТОВ «Таліон Плюс» перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 630235793. Між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» 20 жовтня 2022 року укладено договір факторингу № 20102022, у відповідності до умов якого ТОВ «Таліон Плюс» передає ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» приймає належні ТОВ «Таліон Плюс» права вимоги до боржників. На підставі зазначеного договору факторингу позивач набув право грошової вимоги до ОСОБА_1 в сумі 20 731,00 грн, яка складається з 5 000,00 грн заборгованості за основною сумою боргу та 15 731,00 грн. заборгованості за відсотками. Згідно з умовами Кредитного договору позичальник зобов`язався вчасно повернути кредит, сплатити відсотки за користування кредитом в порядку, визначеному цим договором. Однак, відповідач не виконав свого обов`язку та припинив повертати наданий йому кредит у строки, передбачені кредитним договором.

01 листопада 2021 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 2532136. Між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» 11 серпня 2023 року укладено договір факторингу № 11082023, у відповідності до умов якого ТОВ «Лінеура Україна» передає ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» приймає належні ТОВ «Лінеура Україна» права вимоги до боржників, вказаними у реєстрі боржників. Згідно з зазначеним договором факторингу ТОВ « ФК «Європейська агенція з повернення боргів» набуло право грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №2532136 в сумі 927,00 грн., що складається з 300,00 грн заборгованості за основною сумою боргу та 627,00 грн заборгованості за процентами. З моменту отримання права вимоги до відповідача позивачем не здійснювалося нарахування жодних штрафних санкцій. У зв`язку із невиконанням відповідачем зобов`язань за кредитними договорами позивач вимушений звернутись до суду.

Відповідач у поданому до суду першої інстанції відзиві просив у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування заперечень зазначив, що факт надання кредитних коштів ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» відповідачу не підтверджений жодними доказами, позивачем не надано платіжного доручення на перерахування грошових коштів на рахунок відповідача. Також не підтверджено жодними доказами факт зміни кредитора з ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» на ТОВ «Таліон Плюс», відсутні докази й переходу права грошової вимоги до позивача. Витяг із реєстру прав вимоги № 1 до Договору факторингу № 20102022 від 20 жовтня 2022 року не містить підписів сторін договору, що ставить під сумнів достовірність цього доказу. Окрім того, доказів повідомлення відповідача про відступлення права вимоги за договором факторингу № 20102022 від 20 жовтня 2022 року позивачем не надано. Щодо нарахування відсотків за спірним кредитним договором відповідач вказує, що право позивача, як і первісного кредитора нараховувати відсотки за користування кредитом припинилося зі спливом строку дії договору - 08 листопада 2021 року, а тому починаючи із зазначеної дати, нарахування процентів за користування кредитом не відповідає вимогам закону. До того ж, позивачем не надано детальний розрахунок заборгованості за кредитним договором № 630235793 від 14 жовтня 2021 року за період з 14 жовтня 2021 року по 14 грудня 2022 року від ТОВ «Таліон Плюс» та детальний розрахунок заборгованості за вказаним кредитним договором за період з 14 жовтня 2021 року по 08 листопада 2021 року від ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога». На переконання відповідача, позивачем не доведено перехід права вимоги за кредитним договором № 2532136 від 01 листопада 2021 року від ТОВ «Лінеура Україна» до ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів», а також суму боргу відповідача перед ТОВ «Лінеура Україна», оскільки відсутні докази щодо правильності нарахувань за кредитним договором (а.с. 66-76 том 1).

У відповіді на відзив позивач вказує, що 14 жовтня 2021 року між ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та відповідачем було укладено кредитний договір № 630235793, який підписано електронним підписом шляхом введення коду MNV8J4M7. 01 листопада 2021 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 2532136, який підписано електронним підписом одноразовим ідентифікатором «Х 54901.11.2021 00:30:44 ОСОБА_1 ». Сторони узгодили розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строк,умови кредитування та нарахування відсотків, що свідчить про наявність волі відповідача на укладення договору на таких умовах шляхом підписання договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

Позивач акцентує увагу, що нарахування заборгованості здійснювалось згідно з умовами кредитних договорів та виключно первісними кредиторами. Надані первісними кредиторами розрахунки заборгованості жодним чином не суперечать розрахункам, які було додано до позовної заяви на підтвердження розміру заборгованості за договорами, а лише їх доповнюють та деталізують. Так, з детального розрахунку заборгованості за кредитним договором від 14 жовтня 2021 року № 630235793, який був наданий первісним кредитором, вбачається, що 27 листопада 2021 року відповідач здійснив сплату відсотків за договором у розмірі 5,00 грн, що відповідно до позиції Верховного суду, викладеній у постанові від 10 січня 2019 року у справі № 526/405/13, є визнанням кредитних договорів такими що укладені з досягненням всіх істотних умов, а також підтвердженням отримання всіх благ, передбачених Кредитними договорами.

Наголошує, що враховуючи, що кредитні кошти були видані на платіжну картку позичальника, всі правовідносини між позичальником, кредитором та банком-еквайром регулюються Постановою НБУ №705 від 05.11.2014р. «Про здійснення операцій з використанням спеціальних платіжних засобів», відповідно до вимог якої ні Первісні кредитори, ні позивач не мають доступу до інформації щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним. Відповідно до ст. 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність», інформація про операції, проведені на користь чи за дорученням клієнта є банківською таємницею. Водночас, відповідач, заперечуючи проти доводів позову, не позбавлений права та можливості надати до суду банківську виписку про рух коштів на власному картковому рахунку.

Наполягає на тому, що договори факторингу між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів», ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та ТОВ «Таліон Плюс», між ТОВ «Таліон Плюс» і ТОВ «ФК«Європейська агенція з повернення боргів» укладені у відповідності до вимог чинного законодавства України, яке діяло на момент укладення цих правочинів, та є чинними і дійсними (а.с. 126-147 том 1).

Відповідно до заперечень на відповідь на відзив відповідач наполягає на відсутності обов`язку сплачувати позивачу заборгованість за кредитними договорами з підстав, наведених ним у зазначеній заяві по суті справи (а. с. 210-222 том 1).

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції

Рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 02 травня 2024 року позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» задоволено повністю; стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 630235793 у розмірі 20 731,00 грн, з яких: 5 000,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу, 15 731,00 грн - сума заборгованості за відсотками та заборгованість за кредитним договором № 2532136 у розмірі 927,00 грн, з яких: 300,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу; 627,00 грн - сума заборгованості за процентами.

Задовольняючи позов у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до Реєстру прав вимоги №1 від 21 жовтня 2022 року ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» набуло право грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 630235793 на суму 20 731,00 грн. З розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач частково сплатив кредитну заборгованість за кредитним договором №630235793 до відступлення права вимоги позивачу у розмірі 5,00 грн. На час звернення з позовом до суду відповідач має непогашену заборгованість за кредитним договором №630235793 перед ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» у розмірі 20 731,00 грн, яка складається з 5 000,00 грн заборгованості за основною сумою боргу та 15 731,00 грн заборгованості за відсотками. Також відповідно до Реєстру боржників до договору факторингу № 11082023 ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» набуло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 2532136 на суму 927,00 грн. З розрахунку заборгованості вбачається, що ОСОБА_1 станом на 11 серпня 2023 року мав заборгованість перед ТОВ «Лінеура Україна» за кредитним договором №2532136 у розмірі 927,00 грн, що складається з 300.900 грн заборгованості за тілом кредиту та 627,00 грн заборгованості з процентів за користування кредитом.

Посилаючись на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 липня 2014 року у справі № 6-14194св14, суд вказав, що підтвердженням суми заборгованості є кредитний договір, договір факторингу, який у встановленому порядку недійсним не визнаний та в якому визначено розмір відступленої заборгованості, та розрахунок кредитної заборгованості, здійснений банком при відступленні права вимоги.

На переконання суду першої інстанції, кредитні договори №630235793 від 10 жовтня 2021 року та № 2532136 від 01 листопада 2021 року містять істотні умови кредитного договору, зокрема, про предмет, строк дії та ціну кредиту, підписані відповідачем із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, а тому є належним доказом виникнення між відповідачем та первісними кредиторами кредитних правовідносин. Оскільки умовами кредитних договорів передбачено інший розмір процентів за прострочення виконання грошового зобов`язання, суд вказав, що розрахунок заборгованості позивачем вчинено відповідно до умов кредитних договорів.

Судом зазначено, що висновок про задоволення вимог позову ґрунтується на тому, що відповідачем порушені умови кредитних договорів, в результаті чого утворилась заборгованість, яка була пред`явлена до стягнення позивачем.

На підставі викладеного, суд першої інстанції в повному обсязі погодився з доводами позивача щодо наявності підстав для стягнення з відповідача заборгованості за кредитами та нарахованими відсотками за кредитними договорами.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції у даній справі, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Відповідно до поданої апеляційної скарги просить скасувати рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 02 травня 2024 року та відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач наводить наступні доводи.

Ухвалюючи рішення, суд дійшов хибного висновку що позовна заява підлягає задоволенню, судом не взято до уваги доводи відповідача про недостатність доказів підтвердження факту відступлення прав вимоги ТОВ ««Таліон Плюс» та ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога».Наданими до суду доказами не підтверджено того факту, шо боржник одержав від Клієнта або Фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги Факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий Фактор, якому має бути здійснений платіж. У відповідача відсутній обов`язок сплачувати позивачу кошти відповідно до договорів факторингу.

Надані до суду розрахунки заборгованості не можуть слугувати належним доказом суми заборгованості, оскільки з них не можливо встановити формування заборгованості (кількість днів прострочення платежу) та її складові. Позивачем не надано до суду первинних бухгалтерських документів відносно видачі кредиту та його часткового погашення (платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки тощо), тому немає підстав вважати, що розмір заборгованості відповідача перед позивачем, а також суми відсотків, зазначені в розрахунку та довідці, є правильними.

Щодо нарахування відсотків за спірним кредитним договором, судом не взято до уваги, що право позивача, як і первісного кредитора, нараховувати відсотки за користування кредитом припинилося зі спливом строку дії договору - 08 листопада 2021 року, а тому починаючи із зазначеної дати, нарахування процентів за користування кредитом не відповідає вимогам закону.

Враховуючи наведене, скаржник вважає, що позовні вимоги є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Рух справи у суді апеляційної інстанції

Відповідно до ухвали Кропивницького апеляційного суду від 24 червня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 02 травня 2024 рок залишено без руху; запропоновано скаржнику у встановлений судом строк усунути недоліки апеляційної скарги.

Ухвалою апеляційного суду від 05 липня 2024 року відкрито апеляційне провадження у справі; встановлено строк для подання позивачем відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідно до ухвали апеляційного суду від 05 липня 2024 року закінчено підготовчі дії; постановлено розгляд справи за апеляційною скаргою здійснювати без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Позивач своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, за наступного.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ТОВ «Європейська агенція з повернення боргів» є фінансовою установою, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію фінансової установи серія НОМЕР_1 від 01 серпня 2013 року, виданим Національною комісією з регулювання ринків фінансових послуг України, та здійснює діяльність на ринку фінансових послуг без отримання ліцензій та/або дозволів відповідно до законодавства «Факторинг», за видом діяльності 64.92 «Інші види кредитування» (основний), 64.91 «Фінансовий лізинг», 64.99 «Надання інших фінансових послуг (крім страхування та пенсійного забезпечення), н.в.і.у. (а.с. 47, 43-44 том 1).

14 жовтня 2021 року між ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» (Кредитодавець) та ОСОБА_1 (Позичальник) укладено договір кредитної лінії№ 630235793 (далі - Кредитний договір 1), за умовами якого останній отримав у кредит грошові кошти у розмірі 5 000,00 грн. строком на двадцять п`ять днів до 08 листопада 2021 року та зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за кожен день користування кредитом у розмірі 3,65 % річних (0,01% в день) - за дисконтною процентною ставкою, 722,70% річних (1,98% в день) - за індивідуальною процентною ставкою (а.с. 8-12 том 1).

Кредитний договір 1 підписаний електронним підписом Позичальника шляхом використання одноразового ідентифікатора, який було надіслано на номер мобільного телефону вказаний відповідачем при укладанні договору та введеного Позичальником 14 жовтня 2021 року о 05 год. 33 хв.

Крім того, 01 листопада 2021 року між ТОВ «Лінеура Україна» (Кредитодавець) та ОСОБА_1 (Позичальник) укладено договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 2532136 (далі - Кредитний договір 2), за умовами якого Позичальник отримав кредит у сумі 300,00 грн. строком на двадцять днів та зобов`язався повернути кредит і сплатити проценти за кожен день користування кредитом протягом строку кредитування у розмірі 35610,29% річних (1,90 % в день) (а.с. 25-34 том 1).

Кредитний договір 2 підписаний електронним підписом Позичальника шляхом використання одноразового ідентифікатора, який було надіслано на номер мобільного телефону вказаний відповідачем при укладанні договору та введеного Позичальником 01 листопада 2021 року о 00 год. 30 хв.

Також з`ясовано, що 28 листопада 2018 року між ТОВ «Таліон Плюс» (Фактор) та TOB «Манівео Швидка Фінансова Допомога» (Клієнт) було укладено Договір факторингу №28/1118-01, відповідно до якого Клієнт зобов`язується відступити Фактору Права вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги, а Фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату на умовах, визначених цим договором (а.с. 94-99 том 1).

Відповідно до укладеної між Фактором та Клієнтом Додаткової угоди від 31 грудня 2020 року року № 26 до Договору факторингу №28/1118-01 сторони дійшли згоди викласти текст Договору факторингу №28/1118-01 у новій редакції (а.с. 100-105 том 1). Зокрема, сторони погодили, що за п. 4.1. Договору факторингу №28/1118-01 у новій редакції наявне право вимоги переходить від Клієнта до Фактора з моменту підписання ними відповідного Реєстру прав вимоги, по формі, встановленій у відповідному додатку. Право майбутньої вимогим передається з моменту виникнення такого права вимоги до Боржника та додаткового оформлення не потребує. Підписанням реєстру прав вимоги сторони засвідчують передачу права вимоги до Боржників в повному обсязі за відповідним Реєстром права вимоги. Пунктом 8.2. Договору факторингу №28/1118-01 у новій редакції передбачено, що строк цього договору закінчується 31 грудня 2021 року.

З розрахунку заборгованості ОСОБА_1 за Кредитним договором 1, здійсненого TOB «Манівео Швидка Фінансова Допомога», вбачаються наступні дані по кредиту: дата видачі 14 жовтня 2021 року, строк 25, сума 5000,00 грн, дата продажу 14 грудня 2021 року, оплата 27 листопада 2021 року в сумі 5,00 грн, всього до сплати боржником за період з 14 жовтня 2021 року по 14 грудня 2021 року 7834,00 грн, з яких: 5000,00 грн тіло кредиту (а.с. 92 том 1). При цьому, здійснена відповідачем часткова оплата у сумі 5,00 грн була врахована Кредитодавцем та зарахована у рахунок погашення заборгованості Позичальника по процентам за користування кредитом.

Відповідно до витягу з реєстру прав вимоги № 164 від 14 грудня 2021 року до договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, ТОВ «Таліон Плюс» набуло права грошової вимоги до Боржника ОСОБА_1 за кредитним договором 1 у загальній сумі 12834,00 грн, з яких: 5 000,00 грн - заборгованість по основному боргу (тіло кредиту), 7834,00 грн заборгованість по відсоткам (а.с. 106 том 1). Зазначений документ в електронній формі скріплений електронним підписом директора ТОВ «Таліон Плюс».

20 жовтня 2022 року між ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» (Фактор) та ТОВ «Таліон Плюс» (Клієнт) укладено Договір факторингу № 20102022, у відповідності до умов якого Клієнт зобов`язується відступити Фактору прва вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги, а Факатор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти у розпорядження Клієнта за плату на умовах, визначених цим договором (а.с. 107-111 том 1).

Відповідно до Реєстру прав вимоги від 21 жовтня 2022 року № 1 до договору факторингу №20102022 ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 за Кредитним договором 1 в сумі 20731,00 грн, з яких: 5 000,00 грн заборгованість по основному боргу (тіло кредиту), сума заборгованості за основною сумою боргу, 15731,00 грн - заборгованість по відсоткам (а.с. 112-113 том 1).

Аналогічна інформація щодо розміру заборгованості відповідача за Кредитним договором 1 відображена у розрахунку заборгованості ОСОБА_1 , виконаного TOB «Таліон Плюс» (а.с. 93 том 1).

Позивачем сплачено ТОВ «Таліон Плюс» суму фінансування за цим Реєстром прав вимоги у розмірі 3011843,88 грн, що підтверджується платіжним дорученням від 25 жовтня 2022 року № 18921 (а.с. 114 том 1).

Крім того, 01 листопада 2021 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 було укладено в електронній формі договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 2532136 (далі Кредитний договір 2, а.с. 25-34 том 1), підписаний відповідачем електронним підписом з використанням одноразового ідентифікатора, який було введено останнім 01 листопада 2021 року о 00 год. 30 хв.

Відповідно до умов Кредитного договору 2 відповідач отримав кредитні кошти в сумі 300,00 грн, зобов`язавшись повернути кредит у двадцятиденний строк та сплати проценти за користування кредитом у розмірі 1,90% в день.

11 серпня 2023 року між ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» (Фактор) та ТОВ «Лінеура Україна» (Клієнт) укладено договір факторингу №11082023, відповідно до якого Фактор зобовязується передати грошові кошти у розпорядження Клієнта за плату, а Клієнт відступити Факторові права грошової вимоги, строк виконання за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осбі Боржників, включаючи суму осного зобовязання (кредиту), плату за кредитом (плату за процентною ставкою) та інші платежі, право на одержання яких належить Клієнту (а.с. 115-119 том 1).

З Реєстру боржників від 11 серпня 2023 року до договору факторингу №11082023 вбачається, що позивач набув права грошової вимоги до відповідача за Кредитним договором 2 в сумі 927,00 грн, з яких: 300,00 грн тіло кредиту, 627,00 грн проценти за користування кредитом (а.с. 120-121том 1).

ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» сплачено на користь ТОВ «Лінеура Україна» плату за відступлення права вимоги за Договором факторингу від 11 серпня 2023 року №11082023 в сумі 814326,81 грн, що підтверджується платіжною інструкцією від 15 серпня 2023 року № 20086 (а.с. 122 том 1).

Така ж інформація щодо розміру заборгованості відповідача за Кредитним договором 2, що і в Реєстрі боржників від 11 серпня 2023 року, міститься у розрахунках заборгованості, виконаного позивачем та первісним кредитором (а.с. 40, 232-236 том 1).

Встановлено, що кредитні кошти за Кредитним договором 1 у розмірі 5000,00 грн та Кредитним договором 2 у розмірі 300,00 грн Кредитодавцями надавались Позичальникові у безготівковій формі шляхом перерахування коштів на картковий рахунок відповідача № НОМЕР_2 , реквізити якого були надані останнім з метою отримання кредиту (а.с. 6-10 том 2).

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1 ст. 367 ЦПК України).

Відповідно до положень ч. ч. 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Загальними положеннями ЦПК України передбачено обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються, перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки, оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Однак, оскаржуване рішення суду першої інстанції у даній справі зазначеним вимогам процесуального закону відповідає не у повній мірі.

У відповідності до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч. 2 ст. 639 ЦК України).

Абзац 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.

Відповідно до правового висновку, висловленого Верховним Судом у постановах від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст. 205, 207 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст.1048 ЦК України).

Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (п. 12 ч. 1 ст. 3 Закону).

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно із ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Колегією суддів враховано, що без здійснення входу Позичальником на сайти Кредитодавців, без отримання Позичальником умов договору (оферти) і смс-повідомлення з одноразовим ідентифікатором та без введення відповідачем одноразового ідентифікатора, що означає підписання електронного повідомлення про прийняття пропозиції (акцепту), Кредитний договір 1 та Кредитний договір 2 не були б укладеними.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18 , від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 12 січня 2021 у справі №524/5556/19, від 28 квітня 2021року у справі №234/7160/20, від 10 червня 2021 року у справі №234/7159/20, від 18 червня 2021 року у справі №234/8079/20, від 14 червня 2022 року у справі №757/40395/20, від 12 серпня 2022 року у справі №234/7297/20, від 09 лютого 2023 року у справі №640/7029/19.

З урахуванням викладеного, Кредитний договір 1 та Кредитний договір 2 відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» вважаються такими, що за правовими наслідками прирівнюються до договорів, укладених у письмовій формі, та укладення яких у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідача.

Колегією суддів враховано, що відповідач не спростував того, що він укладав відповідні кредитні договори та отримував кредитні кошти за такими договорами.

При цьому, колегія суддів відхиляє посилання ОСОБА_1 на відсутність доказів надання йому кредитних грошових коштів за Кредитним договором 1 та Кредитним договором 2, оскільки такі доводи відповідача спростовуються інформацією, наданою АТ КБ «ПриватБанк» листом від 04 квітня 2024 року на вимогу суду першої інстанції та банківською випискою з рахунку відповідача за період з 14 жовтня 2021 року по 10 листопада 2021 року. Так, згідно з наданими банківською установою даними, станом на 14 жовтня 2021 року у ОСОБА_1 були наявні карткові рахунки в АТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_2 та № НОМЕР_3 ; на картковий рахунок № НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 були зараховані грошові кошти у розмірі 5000,00 грн, 01 листопада 2021 року грошові кошти у розмірі 300,00 грн.

Крім того, перерахування ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» кредитних коштів за Кредитним договором 1 у сумі 5000,00 грн відповідачу підтверджується платіжним дорученням від 14 жовтня 2021 року (а.с. 13 том 1).

Апеляційним судом також враховано, що з урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (див. зокрема, постанови Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17, від 25 липня 2024 року у справі № 500/6150/14.

Відповідно до положень с. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Під час вирішення питання розподілу тягаря доведення судом підлягають застосуванню ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, згідно з якими кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 зазначено, що ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

У ст. 629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати (постанова Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17).

Якщо договір позики укладений у письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики (постанова Верховного Суду від 5 жовтня 2022 року у справі № 463/9914/20).

Разом з тим, заперечуючи факт отримання кредитних коштів за кредитними договорами, відповідач Кредитний договір 1 та/або Кредитний договір 2 в судовому порядку не оспорював. Судові рішення, що набрали законної сили, про визнання зазначених кредитних договорів недійсними в матеріалах справи відсутні. До того ж, у межах розгляду даної справи судом першої інстанції, відповідач про нікчемність Кредитних договорів 1, 2 або ж їх окремих частин (розділів, пунктів) не заявляв.

Відтак, суд першої інстанції обґрунтовано вважав встановленими факти отримання ОСОБА_1 кредитних коштів у сумі 5000,00 грн за Кредитним договором 1 та кредитних коштів у сумі 300,00 грн за Кредитним договором 2.

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

З матеріалів справи вбачається та підтверджується належними доказами те, що відповідач взяті на себе зобов`язання за Кредитним договором 1 та Кредитним договором 2 належним чином не виконав, кредитні кошти у сумі 5000,00 грн та 300,00 грн відповідно у межах встановлених строків кредитування Позичальникам не повернув.

При цьому, як зазначив Верховний Суд у постанові від 23 грудня 2020 року у справі № 127/23910/14-ц, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій є тією дією, яка свідчить про визнання ним боргу.

За встановлених у даній справі обставин часткової сплати відповідачем заборгованості за Кредитним договором 1 у сумі 5,00 грн, яка була зарахована Кредитодавцем у рахунок погашення заборгованості по процентам за користування кредитом, не заслуговують на увагу доводи боржника щодо невизнання факту отримання ним кредитних коштів за Кредитним договором 1 також і з наведеної підстави.

Щодо стверджуваної скаржником обставини відсутності у позивача права вимоги до відповідача за Кредитним договором 1 та Кредитним договором 2, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Частинами 1, 3 ст. 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ч. 1 ст. 513, ст. 514 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Згідно зі ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

Статтею 1081 ЦК України передбачено, що клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Грошова вимога, право якої відступається, є дійсною, якщо клієнт має право відступити право грошової вимоги і в момент відступлення цієї вимоги йому не були відомі обставини, внаслідок яких боржник має право не виконувати вимогу. Клієнт не відповідає за невиконання або неналежне виконання боржником грошової вимоги, право якої відступається і яка пред`явлена до виконання фактором, якщо інше не встановлено договором факторингу.

З викладених вимог чинного законодавства можна дійти висновку, що факт неповідомлення боржника про уступку права вимоги новому кредитору за умови невиконання боржником грошового зобов`язання жодному з кредиторів не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язань.

До того ж, як вбачається з висновків Верховного Суду, викладених, зокрема, у постановах від 06 лютого 2018 року у справі № 278/1679/13-ц, від 06 лютого 2019 року у справі № 361/2105/16-ц, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Наслідками неповідомлення боржника є відповідальність нового кредитора за ризик настання несприятливих для нього наслідків і визнання виконання боржником зобов`язання первинному кредитору належним. Неповідомлення боржника про заміну кредитора не тягне за собою відмову у позові новому кредитору, а може впливати на визначення розміру боргу перед новим кредитором у випадку проведення виконання попередньому або ж свідчити про прострочення кредитора. Тобто факт неповідомлення боржника про уступку права вимоги новому кредитору за умови невиконання боржником грошового зобов`язання не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язань.

У постанові від 06 лютого 2019 року у справі № 667/11010/14-ц Верховним судом зазначено також, що боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним. Якщо боржник не сплачував заборгованість за кредитним договором ні новому, ні старому кредитору, внаслідок чого в останнього утворилася заборгованість, правильним є стягнення заборгованості на користь нового кредитора, оскільки неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі. Таким чином, саме по собі неповідомлення позичальника про уступку права вимоги, на що, зокрема, посилається скаржник, не припиняє зобов`язань сторін за кредитними договорами і не може бути підставою для відмови у стягненні заборгованості за кредитними договорами на користь нового кредитора.Колегією суддів також зважено на те, що Верховний Суд у постанові від 02 листопада 2021 року у справі № 905/306/17 зробив висновок, що належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором.Оскільки доказів належного виконання відповідачем кредитних зобов`язань на користь TOB «Манівео Швидка Фінансова Допомога», ТОВ «Таліон Плюс» за Кредитним договором 1 та на користь ТОВ «Лінеура Україна» за Кредитним договором 2 матеріали справи не містять, натомість, належними доказами у справі підтверджується факт набуття ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» прав вимоги за Кредитним договором 1 та Кредитним договором 2,колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції щодо належності позивача у даній справі, тобто наявності у останнього права вимоги до відповідача за вказаними кредитними договорами.Доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують відповідних обґрунтованих та правомірних висновків місцевого суду, а зводяться до власного суб`єктивного розуміння як спірних правовідносин, так і їх нормативно-правового регулювання. Так, скаржником не враховано, що учасниками спірних правовідносин з відповідачем є не банки, а фінансові установи, нормативно-правове регулювання діяльноситі яких має свої особливості, зокрема, що стосується оформлення первинної документації.Разом з тим, суд першої інстанції формально поставився до доводів відповідача щодо необґрунтованості обчислення розміру пред`явлених до стягнення процентів за користування кредитними коштами, не надав їм належної правової оцінки та безпідставно відхилив.Так, задовольняючи позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитними договорами в повному обсязі, суд першої інстанції не врахував того, що за змістом ст. 1048 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.Такі висновки викладені, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц, в постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі №300/438/18.У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч. 1 ст. 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої ст. 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та ч. 1 ст. 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.Умовами п.п. 1.3., 1.7. Кредитного договору 1 передбачено, зокрема, що Кредитодавець надає перший транш за договором в сумі 5000,00 грн одразу після укладення договору, який має бути повернуто до 08 листопада 2021 року; кредитна лінія надається строком на 25 днів від дати отримання кредиту Позичальником, а саме до 08 листопада 2021 року.У п. 1.8. Кредитного договору 1 його сторони погодили, що встановлений у п. 1.7. договору строк дисконтного періоду та відповідно строк надання кредитної лінії може бути продовжено Позичальником шляхом здійснення протягом дисконтного та пільгового періоду оплати всіх фактично нарахованих процентів, за умови якщо Позичальником в особистому кабінеті чи в терміналах самообслуговування партнерів Кредитодавця активовано функцію продовження дисконтного періоду.Докази виконання Позичальником умов п. 1.8. Кредитного договору 1 у матеріалах справи відсутні, відтак, погоджений сторонами строк кредитування залишається незмінним - до 08 листопада 2021 року.Як вбачається зі змісту пп. 1.9.3. п. 1.9. Кредитного договору 1, якщо Позичальник користується кредитом після закінчення дисконтного періоду без своєчасної оплати процентів, умови щодо нарахування процентів за дисконтною та індивідуальною процентною ставкою за весь строк дисконтного періоду скасовуються з дати надання кредиту і до взаємовідносин між сторонами застосовуються правила нарахування процентів за базовою процентною ставкою в розмірі 722,70 процентів річних, що становить 1,98 процентів в день від суми кредиту за кожний день користування ним. Встановлені у даній справі фактичні обставини свідчать, що Позичальника виникли зобов`язання по оплаті процентів за Кредитним договором 1 у розмірі, що розрахований за базовою процентною ставкою за кожен день користування кредитом протягом строку кредитування, та який згідно з пп. 1.14.2. п. 1.14 договору складає 2 475,00 грн.Подальше, поза строком кредитування, нарахування TOB «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» процентів за користування відповідачем кредитними коштами за Кредитним договором 1 було безпідставним, чого не враховано судом першої інстанції. З урахуванням здійсненої відповідачем часткової оплати за Договором 1 в сумі 5,00 грн, що була зарахована Кредитодавцем у рахунок погашення процентів за договором, стягненню з відповідача за згаданим кредитним договором підлягають 5000,00 грн основної заборгованості та 2470,00 грнпроцентів за користування кредитом, всього - 7470,00 грн.За умовами Кредитного договору 2 передбачено надання кредиту у розмірі 300,00 грн строком на 20 днів (п.п. 1.2., 1.3. договору); орієнтовна загальна вартість кредиту на дату укладення договору за стандартною ставкою складає 414,00 грн; нарахування процентів за договором у розмірі 1,90% в день здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом протягом строку кредиту (включаючи періоди пролонгації/автопролонгації) за методом «факт/факт» (п.п. 1.6., 3.1. договору).Доказів зміни погодженого сторонами договору строку кредитування у порядку, визначеному розділом 4 Кредитного договору 2, матеріали справи не містять, а тому ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» має право на стягнення процентів за користування кредитом за вказаним договором у межах строку кредитування та виходячи із установленої у договорі процентної ставки, розмір яких складає 114,00 грн (5,7 грн в день х 20 днів = 114,00 грн).Нарахування та стягнення процентів за користування кредитом поза визначеним строком суперечить вимогам ЦК України та висновкам Верховного Суду, що також помилково не враховано судом першої інстанції.

Таким чином, стягненню з відповідача за Кредитним договором 2 підлягають 300,00 грн основної заборгованості та 114,00 грн процентів за користування кредитом, всього - 414,00 грн.

Оскільки в інших частинах заборгованість по процентам за Кредитним договором 1 та Кредитним договором 2 стягненню з відповідача не підлягала, подану ОСОБА_1 апеляційну скаргу належить задовольнити частково.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, суд апеляційної інстанції керується висновками, що їх зробив Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у справі «Проніна проти України» (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

На переконання колегії суддів,скаржнику надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, його аргументи, що стосуються предмету та підстав пред`явленого позову, були почуті та враховані.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

За вимогами ч.ч. 1, 2 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Викладене, а також встановлені у даній справі фактичні обставини свідчать, що оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

На виконання вимог ч. 13 ст. 141 ЦПК України апеляційним судом здійснено розподіл судових витрат у справі пропорційно до задоволених вимог.

Керуючись ст. 268, 367, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 02 травня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованість за кредитним договором № 630235793 у розмірі 7470,00 грн, з яких: 5 000,00 грн сума заборгованості за тілом кредиту, 2470,00 грн сума заборгованості за процентами, а також заборгованість за кредитним договором № 2532136 у розмірі 414,00 грн, з яких: 300,00 грн сума заборгованості за тілом кредиту, 114,00 грн сума заборгованості за процентами.

В іншій частині позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» залишити без задоволення.

Стянути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» судовий збір за подання позовної заяви в сумі 966,24 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 2576,64 грн.

Головуючий суддя Л. М. Дьомич

Судді А. М. Головань

О. Л. Карпенко