КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження № 22-ц/824/4002/2024 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Сукач О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», поданою представником Сокуренком Євгеном Сергійовичем, на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 листопада 2023 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог: державний нотаріус Києво-Святошинської державної нотаріальної контори Київської області Плющ Наталія Василівна, про визнання недійсним договору дарування,-

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2022 року АТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування, у якому просило суд: визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , що укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і посвідчений державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Київської області Плющ Н.В. і зареєстрований в реєстрі за №2-490; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 51341409 від 26 лютого 2020 року про реєстрацію права власності на вказану вище квартиру за ОСОБА_2 , прийняте державним реєстратором Києво-Святошинської державної нотаріальної контори Київської області Плющ Н.В.; вирішити питання розподілу судових витрат.

Разом із позовною заявою банк звернувся до суду із заявою про забезпечення позову, в якій просив суд вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкт № 224) та встановлення заборони ОСОБА_2 та будь-яким іншим особам, державним реєстраторам, реєстраційним службам, нотаріусам, а також будь-яким іншим суб`єктам, які наділені владними повноваженнями щодо здійснення реєстраційних дій щодо нерухомого майна, відчужувати у будь-який спосіб та розпоряджатися нерухомим майном, в тому числі але не виключно, шляхом продажу, дарування, міни, звернення стягнення, внесення до статутного капіталу юридичних осіб, шляхом передачі у спільну власність та вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо спірного нерухомого майна, із внесенням до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про зазначену заборону, до набрання рішенням суду законної сили по вказаній справі.

Свої вимоги заявник мотивував тим, що 27 серпня 2010 року рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у справі № 2-10170/10, яке не оскаржувалось та набрало законної сили, позов ПАТ КБ «Приватбанк» до ТОВ «Українське фінансове агентство «ВЕРУС», ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , Фермерського господарства «Рось 14» про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково, зокрема стягнуто солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , Фермерського господарства «Рось 14» на користь банку заборгованість за кредитним договором «207КМ_В від 23 липня 2008 року у розмірі 1 007 969, 61 грн.

Так, 12 червня 2012 року відкрито виконавче провадження № НОМЕР_6 про стягнення заборгованості з ОСОБА_3 й 09 лютого 2021 року виконавчий лист повернуто стягувачу без виконання у зв`язку з відсутністю майна.

Заявник вказував, що в подальшому 20 квітня 2021 року повторно відкрито виконавче провадження № НОМЕР_3, яке перебуває на виконанні.

Крім того, 03 серпня 2012 року відкрито виконавче провадження № НОМЕР_5 про стягнення заборгованості з Фермерського товариства «Рось 14» й 26 грудня 2012 року виконавчий лист повернуто стягувачу без виконання (підприємство не працює, транспортні засоби не зареєстровані, нерухомого майна не значиться). Повторно виконавчі листи не пред`являлись, провадження не відкривались.

Також 12 червня 2012 року відкрито виконавче провадження № НОМЕР_4 про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 та 09 лютого 2021 року виконавчий лист повернуто стягувачу без виконання у зв`язку з відсутністю майна у боржника.

Вказано, що 16 квітня 2021 року повторно відкрито виконавче провадження № 65171496, яке наразі перебуває на виконанні.

В процесі повторного відкритого виконавчого провадження встановлено, що в період відкритого виконавчого провадження № НОМЕР_4 від 12 червня 2012 року до 09 лютого 2021 року за боржником ОСОБА_1 відповідно до Інформації з Державного реєстру прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно було зареєстровано нерухоме майно: квартира АДРЕСА_1 . Дата прийняття рішення про державну реєстрацію 25 грудня 2009 року. Підстава виникнення договір дарування Р № 2-1977 від 18 грудня 2009 року, державний нотаріус Задорожня М.Є.

21 серпня 2023 року стягувачем направлено запит до приватного виконавця Трофименко М.М. з метою надання інформації відносно спірної квартири.

Згідно відповіді приватного виконавця від 29 серпня 2023 року вих. № 706 вбачається, що відповідно до відомостей з Реєстру прав власності на нерухоме майно боржнику ОСОБА_1 належала трикімнатна квартира АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна 9419022. Дата набуття права власності 25 грудня 2009 року на підставі договору дарування № 2-1977 від 18 грудня 2009 року.

Відповідно до відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 26 лютого 2020 року боржником ОСОБА_1 відчужене зазначене нерухоме майно новому власнику ОСОБА_2 на підставі договору дарування квартири, серія та номер: 2-490, виданий 26 лютого 2020 року, видавник: державний нотаріус Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Київської області Плющ Н.В. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224.

Банк вказує, що на його переконання, боржник намагається уникнути звернення стягнення на нерухоме майно за рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 серпня 2010 року у справі № 2-10170/10, оскільки на момент укладення договору дарування на нерухоме майно було накладено арешт, а сам договір дарування є фраудаторним, фіктивним та є формою зловживання правом.

АТ КБ «Приватбанк» зазначає, що укладаючи спірний договір дарування, ОСОБА_1 не могла не знати, що заборгованість за кредитним договором не погашена, кредитні зобов`язання не виконанні, а банк мав би задовольнити свої вимоги за рахунок спірної квартири, та не надав будь-якої згоди на відчуження майна, однак боржник все одно здійснила свідомі дії щодо його відчуження.

Крім того, спірне майно відчужено боржником іншій особі та наразі відсутні будь-які заборони та обтяження у державних реєстрах щодо цього майна, існує очевидна небезпека відчуження спірного нерухомого майна іншим особам та заподіяння шкоди правам та інтересам стягувача АТ КБ «Приватбанк», оскільки ОСОБА_2 може безперешкодно відчужувати даний об`єкт нерухомості, тому є підстави для забезпечення позову з метою недопущення подальшого відчуження нерухомого майна та виконання рішення суду.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 листопада 2023 року відмовлено у задоволенні заяви АТ КБ «Приватбанк» про забезпечення позову.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник АТ КБ «Приватбанк» - Сокуренко Є.С. подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що судом не враховано, що ОСОБА_1 вже продемонстровано можливість відчужити спірне майно на користь інших осіб без погашення заборгованості за чинним судовим рішенням, а у разі зміни чергового власника спірного майна під час розгляду справи по суті, банк не зможе захистити свої права та інтереси, предмет позову та склад відповідачів прийдеться змінювати та уточнювати, а майбутнє судове рішення не зможе бути виконаним.

Крім того, апелянт вважає, що суд першої інстанції не врахував, що позовні вимоги у даній справі є немайновими, а відтак подання доказів того, що ймовірні дії відповідачів можуть суттєво вплинути на права та інтереси не є необхідним, натомість суд був зобов`язаний дослідити чи не призведе невжиття заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, зокрема, чи зможе позивач їх захистити в межах одного цього судового провадження без нових звернень до суду.

Вказуючи на не співмірність заходу забезпечення позову позовним вимогам судом не обґрунтовано неможливість застосування іншого заходу забезпечення - встановлення заборони відчужувати у будь-який спосіб та розпоряджтись спірним майном. Разом з тим, висновок про не співмірність не узгоджується із висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18 та Верховного Суду у постанові від 25 вересня 2020 року у справі №921/40/20.

Враховуючи викладене в апеляційній скарзі, АТ КБ «Приватбанк» просить апеляційний суд скасувати оскаржувану ухвалу суду першої інстанції та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити вимоги заяви про забезпечення позову. Вирішити питання розподілу судових витрат.

12 квітня 2024 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 , відповідно до якого зазначено, що сам по собі факт повернення квартири попередньому власнику ( ОСОБА_2 ) не може автоматично свідчити про те, що боржник ОСОБА_1 , яка є поручителем по договору позики 2008 року, намагається уникнути звернення стягнення на нерухоме майно з метою виконання рішення суду про стягнення заборгованості. Вказано, що спірна квартира не була заставою по договору позики, оскільки предметом застави був вантажний автомобіль, який в подальшому був реалізований позивачем з дисконтом у 80%. Таким чином, представник вважає, що у даному випадку встановлення заборони ОСОБА_2 щодо відчуження та розпорядження квартирою, яка була у її власності та повернута після 26 лютого 2020 року є непропорційним обмеженням її прав, доки не встановлено, що таке здійснюється з порушенням.

Враховуючи зазначене, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 просить апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції - без змін.

При апеляційному розгляді справи представник АТ КБ «Приватбанк» - Сокуренко Є.С. підтримав подану апеляційну скаргу та просив її задовольнити й застосувати заходи забезпечення позову.

При апеляційному розгляді справи представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 заперечив щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі та просив залишити її без задоволенні, а оскаржувану ухвалу - без змін.

Інші учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи до суду апеляційної інстанції не з`явилися.

У відповідності до вимог ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились на розгляд до суду апеляційної інстанції, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції, вирішуючи подану заяву про забезпечення позову та відмовляючи у її задоволенні, мотивував своє судове рішення тим, що оскільки у заяві про забезпечення позову не наведено обставин, які вказують на те, що не вжиття заходів забезпечення позову у справі може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист чи поновлення порушених або оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких АТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду, то у суду відсутні правові підстави для задоволення поданої заяви про забезпечення позову.

Суд також вказав, що заявником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач здійснює реальні заходи щодо продажу спірного майна, тому не доведено, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Апеляційний суд не може погодитись із вказаними висновками суде першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвала суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову не відповідає з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ст. 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання. Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, у тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS № 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

У постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 909/835/18 зазначено, що повинен бути наявним зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги. Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

Як вбачається, із матеріалів вказаної справи позивач АТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування, у якому просило суд: визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , що укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і посвідчений державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Київської області Плющ Н.В. і зареєстрований в реєстрі за №2-490; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 51341409 від 26 лютого 2020 року про реєстрацію права власності на вказану вище квартиру за ОСОБА_2 , прийняте державним реєстратором Києво-Святошинської державної нотаріальної контори Київської області Плющ Н.В.; вирішити питання розподілу судових витрат.

Таки чином, предметом розгляду даної справи є саме квартира АДРЕСА_1 , яка по спірному договору дарування була передана від ОСОБА_1 до ОСОБА_2 й договір дарування який оскаржується позивачем по справі.

Водночас, з матеріалів справи вбачається, що стосовно ОСОБА_1 йдуть виконавчі дії щодо виконання рішення суду зі стягнення заборгованості на користь АТ КБ «Приватбанк».

Дослідивши вище вказані матеріали справи та заслухавши пояснення представника позивача та відповідача у справі, колегія суддів доходить висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги, оскільки враховуючи предмету спору, колегія суддів вважає, що існують обґрунтовані припущення, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі його задоволення.

Таким чином, наявні правові підстави для задоволення поданої заяви про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкт № 224).

Апеляційний суд вважає необґрунтованими висновки суду першої інстанції стосовно того, що позивачем не було надано належних доказів на підтвердження того, що відповідач здійснює реальні заходи щодо продажу спірного майна, тому не доведено, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, оскільки як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 вже здійснила дії щодо відчуження спірної квартири на користь відповідача ОСОБА_2 , при цьому будучи обізнаною про наявність відкритого виконавчого провадження стосовно неї про стягнення заборгованості на користь АТ КБ «Приватбанк».

Враховуючи приписи ч.1 ст. 317 ЦК України, відповідно до яких власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, колегія суддів вбачає загрозу відчуження спірного майна на користь третій осіб.

Апеляційний суд зауважує, що обраний позивачем спосіб забезпечення позову, не позбавляє відповідача права володіння та користування майном, а лише обмежує його право розпорядження вказаним майном до часу ухвалення судом рішення у вказаній справі, що є справедливим по відношенню і до позивача.

Обраний позивачем вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки спірне майно фактично перебуває у його володінні, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним.

Що стосується заяви позивача про забезпечення позову шляхом встановлення заборони ОСОБА_2 та будь-яким іншим особам, державним реєстраторам, реєстраційним службам, нотаріусам, а також будь-яким іншим суб`єктам, які наділені владними повноваженнями щодо здійснення реєстраційних дій щодо нерухомого майна, відчужувати у будь-який спосіб та розпоряджатися нерухомим майном, в тому числі але не виключно, шляхом продажу, дарування, міни, звернення стягнення, внесення до статутного капіталу юридичних осіб, шляхом передачі у спільну власність та вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо спірного нерухомого майна, із внесенням до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про зазначену заборону, до набрання рішенням суду законної сили по вказаній справі, то апеляційний суд доходить висновку про відмову у задоволенні вказаної заяви в цій частині, оскільки вказані заборони на дії охоплюються накладеним арештом на нерухоме майно.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною 2 статті 376 ЦПК України визначено, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та наданим доказам, судом порушені норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання, тому ухвала суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення заяви про забезпечення позову.

Керуючись ст. 149, 150, 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», подану представником Сокуренком Євгеном Сергійовичем, задовольнити частково.

Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 листопада 2023 року скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення, яким подану Акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» заяву про забезпечення позову задовольнити частково.

Забезпечити позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про визнання недійсним договору дарування, шляхом накладення арешту на нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкт № 224).

В решті частині заяву залишити без задоволення.

Стягувач: Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (юридична адреса: 01001 м.Київ, вул. Грушевського 1Д, )

Боржники: ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , прож. АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 );

ОСОБА_2 , ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , прож. : АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_2 ).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дати складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови виготовлено 20 червня 2024 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв