ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 629/834/24 Головуючий суддя І інстанції Цендра Н. В.
Провадження № 22-ц/818/2534/24 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: інших видів кредиту
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2024 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Мальованого Ю.М., Маміної О.В.,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргуАкціонерного товариства «Таскомбанк» на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 09 квітня 2024 року, у справі №629/834/24, за позовом Акціонерного товариства «Таскомбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

У лютому 2024 року Акціонерне товариство «Таскомбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором №2189743-604 від 19.08.2021 року.

Позовна заява мотивована тим, що 19.08.2021 року між АТ «Таскомбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір №2189743-604 про надання споживчого кредиту, згідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 62940,00 грн., зі строком користування 60 місяців, проценти за користування кредитом 0,01% річних, комісія за обслуговування кредиту 4,9% щомісячно.

Вказано, що позивач свої обов`язки за кредитним договором виконав повному обсязі. Відповідач взяті на себе обов`язки щодо виконання умов договору належним чином не виконував, у зв`язку з чим станом на 27.12.2023 у нього виникла заборгованість по сплаті= кредиту у сумі 108555,52 грн, яка складається з наступного: заборгованості по тілу кредиту (в т.ч. прострочена) 56119,36 грн, заборгованість по процентам (в т.ч. прострочена) 7,17 грн, заборгованість по комісії (в т.ч. прострочена) 52429,02грн.

Зазначено, що відповідачу було надіслано повідомлення-вимогу про дострокове повернення кредиту та погашення заборгованості за процентами, пенею тощо в стислі терміни. Однак, станом на день звернення до суду заборгованість відповідачем не погашена.

На підставі вищевикладеного, АТ «Таскомбанк» просило суд стягнути з відповідача вищевказану заборгованість, а також відшкодувати за рахунок відповідача понесені позивачем судові витрати.

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 09 квітня 2024 року частково задоволено позов.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Таскомбанк» заборгованість за кредитним договором №2189743-604 про надання споживчого кредиту від 19.08.2021 року у розмірі 37622 гривні 14 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Таскомбанк» витрати зі сплати судового збору у розмірі 1049 гривень 42 копійки.

В решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Таскомбанк» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 5000 гривень.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представник Акціонерного товариства «Таскомбанк»- Лисай О.П. в апеляційній скарзі просить скасувати рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 09.04.2024, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги AT «ТАСКОМБАНК» задовольнити в повному обсязі. Відмовити представнику ОСОБА_1 - ОСОБА_2 у стягненні витрат на правову допомогу. Стягнути з Відповідача на користь AT «ТАСКОМБАНК» сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги.

Вказав, що суд ухвалив своє рішення при неповному з`ясуванні обставин справи.

Вважає, що позов є доведений, оскільки відповідач підписанням та поданням Заяви-договору підтвердив, що він попередньо ознайомлений та у письмовій формі у повному обсязі отримав від Банку інформацію, визначену ст. 9 Законом України «Про споживче кредитування». Відповідно до ч. 14 ст. 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність" банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги.

Зазначив, що у даному випадку АТ «ТАСКОМБАНК» вже надав Позичальнику послугу у повному обсязі - надав кредит у розмірі та на умовах, встановлених укладеним обома сторонами Кредитним договором. Кредитний договір, укладений між Банком та Позичальником повністю відповідає принципам справедливості, добросовісності та розумності встановленим у статті З ЦК України. Послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (п.17 ст. 1 ЗУ «Про захист прав споживачів»). Крім того, у п. 1.9 Кредитного договору у визначені переваги та недоліки пропонованої схеми кредитування, серед яких, зручність в обслуговуванні кредиту, конкурентний рівень процентної ставки, швидкість в ухваленні рішення, відсутність будь-якого забезпечення. Недоліки, є Ваші додаткові витрати, пов`язанні з оформленням і обслуговуванням кредиту. Проте слід мати на увазі, такі недоліки властиві будь - якій кредитній операції. У п. 1.10 Кредитного договору визначено, що більш детальну інформацію стосовно умов обслуговування кредиту можливо одержати, зокрема у будь-якому відділенні AT «ТАСКОМБАНК».

Зауважив, що до відзиву на позовну заяву не подано належних та допустимих документів, які б підтверджували оплату правничої допомоги, в тому числі документів, які б підтверджували перерахунок коштів адвокату. AT «ТАСКОМБАНК» в свою чергу і так понесло збитки в зв`язку з невиконанням боргових зобов`язань у встановлені договором строки, що стало наслідком звернення до суду з позовною заявою. Таким чином, у AT «ТАСКОМБАНК» є підстави вважати, що витрати на правову допомогу, заявлені адвокатом відповідача у даній справі до відшкодування є необґрунтованими, передчасними, а тому не підлягають відшкодуванню.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Крижановський М.В. просить відмовити у задоволенні скарги. Стягнути з позивача на користь ОСОБА_1 понесені ним витрати на правничу допомогу. Вважає, що рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 09.04.2024 по справі №629/834/24 ухвалено із повним з`ясуванням обставин справи, є ухваленим законно та обґрунтовано, а відповідно є таким, що не підлягає скасуванню, обґрунтування чого полягає у наступному.

На обґрунтування вказав, що відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Тому умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, - є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Такий правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19.

Разом з тим, відповідно до частин першої-другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на дату укладення договору в цій справі) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Згідно з частиною 6 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцю будь-які платежі, не зазначені у договорі про споживчий кредит.

Як вбачається з матеріалів справи, у пункті 1.4 кредитного договору №2189743-604 від 19.08.2021 року щомісячна комісія за обслуговування кредиту визначена у розмірі 4,9% від суми кредиту щомісячно.

Необхідність внесення плати за додаткові, супутні послуги банку, пов`язанні з обслуговуванням кредитної заборгованості, передбачена додатком №1 «Графік платежів/розрахунок загальної вартості кредиту для клієнта та реальної процентної ставки» кредитного договору (колонка 7 графіку). Загальний розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості у період з 10.09.2021 року до 10.08.2026 року сукупно складає 185043,60 грн.

Встановивши у кредитному договорі №2189743-604 від 19.08.2021 сплату комісійної винагороди за обслуговування кредиту щомісячними платежами, що у загальному розмірі складає 185043,60 грн. банк не повідомив, які саме послуги за вказану плату надаються позичальнику. Розмір такої комісійної винагороди, з огляду на обставини справи (зокрема, розмір кредиту та процентів), вносить істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу, що в сукупності свідчить про те, що вказані умови кредитного договору є несправедливими.

При цьому, згідно з графіком платежів і розрахунку сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки загальний розмір плати за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 185 043,60 грн. є суттєвим порівняно із розміром кредиту, отриманого відповідачем ОСОБА_1 (62 940 грн.), що вочевидь не можна визнати справедливим та розумним.

Водночас, АТ «ТАСКОМБАНК» не було позбавлене можливості надати докази на підтвердження справедливості умов договору щодо встановленої комісії, зокрема, з урахуванням переліку та обсягу послуг, які надаються позичальнику за таку плату.

Разом з тим, наявні в матеріалах справи документи взагалі не містять будь- якого опису послуг, за які банком встановлена комісія.

Щодо вказівки у апеляційній скарзі на перелік послуг, які начебто надавалися відповідачу та за які стягується комісійна винагорода, апеляційний суд має віднестися критично та не брати до уваги, адже такі твердження позивача не підтверджуються жодними належними та допустимими доказами, які не були подані позивачем до суду та спростовується вищенаведеним та матеріалами справи.

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що банк не повідомив позичальника, які саме послуги за вказану плату йому надаються, розмір комісійної винагороди вносить істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу, тобто умови кредитного договору в частині розміру комісії за обслуговування кредиту є несправедливими.

Наведене дає підстави для висновку, що положення пункту 1.4 кредитного договору, яким передбачено сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту 4,9% суперечать положенням частини першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», а тому таке положення є нікчемним.

Як вже зазначалось, АТ «ТАСКОМБАНК» не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору.

Вказане узгоджується із правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 17 серпня 2022 року у справі №180/1434/20 від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19.

Суть зобов`язання за кредитним договором полягає в обов`язку банку надати гроші (кредит) позичальникові та в обов`язку позичальника їх повернути і сплатити за користування ними проценти. Підписання договору не означає безспірності його умов, якщо вони суперечать законодавчим обмеженням.

Враховуючи вищенаведене, вважає, що відсутні підстави для задоволення позовної вимоги АТ «ТАСКОМБАНК» про стягнення з відповідача ОСОБА_1 заборгованості по комісії за обслуговування кредиту у розмірі 52 429,02 грн., а відтак апеляційна скарга АТ «ТАСКОМБАНК» не підлягає задоволенню, а рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 09.04.2024 по справі №629/834/24 ухвалено законно та обґрунтовано, та має бути залишеним без змін.

Щодо витрат відповідача на правничу допомогу при розгляді справи у суді першої інстанції.

Згідно п. 1.1. Додаткової угоди №1 від 05.03.2024 до Договору №08/24 від 05.03.2024 2024 вартість правової допомоги (гонорар) у розмірі 5 000 (п`ять тисяч) гривень сплачується Клієнтом за ознайомлення з матеріалами справи, підготовку відзиву на позовну заяву по цивільній справі №629/834/24 до Лозівського міськрайонного суду Харківської області, у якому розглядається цивільна справа №629/834/24 за позовною заявою Акціонерного товариства «Таскомбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та супроводження даної справи в суді першої інстанції.

Згідно п. 1.2. Додаткової угоди №1 від 05.03.2024 до Договору №08/24 від 05.03.2024 Вартість правової допомоги (гонорар успіху), сплачується Клієнтом у разі досягнення позитивного результату у справі, а саме відмова у задоволенні або часткове задоволення Лозівським міськрайонним судом Харківської області позовної заяви Акціонерного товариства «Таскомбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, та складає 15 (п`ятнадцять) відсотків від розміру не задоволеної частини позовних вимог Акціонерного товариства «Таскомбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у цивільній справі №629/834/24.

Отже витрати відповідача складалися із фіксованої суми у розмірі 5 000 (п`ять тисяч) гривень, а також гонорару успіху у розмірі 15 (п`ятнадцять) відсотків від розміру не задоволеної частини позовних вимог.

Твердження позивача стосовно не співмірності понесених судових витрат, а також їх не обґрунтованості слід не брати до уваги, адже при ухваленні рішення судом першої інстанції вже зроблено висновок стосовно співмірності та обґрунтованості судових витрат та стягнуто із позивача лише частину заявлених витрат на правничу допомогу у розмірі 5 000 грн. та відхилено вимогу про стягнення гонорару успіху.

На підтвердження сплати відповідачем витрат на правничу допомогу у суді першої інстанції було надано апеляційному суду дві квитанції до платіжної інструкції на загальну суму 5 000 грн. та дві платіжні інструкції на загальну суму 5 000 грн., які були сплачені відповідачем ОСОБА_1 у передбачений п. 1.1. Додаткової угоди №1 від 05.03.2024 до Договору №08/24 від 05.03.2024 строк.

Відтак витрати відповідача на правничу допомогу у суді першої інстанції є співмірними та обґрунтовані належними і допустимими доказами, про що суд першої інстанції зазначив у рішенні Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 09.04.2024 по справі №629/834/24. Суд першої інстанції дійшов правильного рішення про стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правничу допомогу у загальному розмірі 5 000 грн.

Також у скарзі зазначено, що рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 09.04.2024 по справі №629/834/24 в частині часткового задоволення стягнення витрат на професійну правничу допомогу - не оскаржується.

Щодо витрат відповідача на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції.

Вказано, що між відповідачем ОСОБА_1 та Адвокатським об`єднанням «Крижановський та партнери» було укладено Договір про надання правничої допомоги №08/24 від 05.03.2024

Згідно п. 1.1. Додаткової угоди №2 від 18.06.2024 до Договору №08/24 від 05.03.2024 сторони погодились, що вартість правової допомоги (гонорар) у розмірі 3 000 (три тисячі) гривень сплачується Клієнтом за ознайомлення з апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Таскомбанк» на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 09.04.2024, у справі №629/834/24, за позовом Акціонерного товариства «Таскомбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, підготовку відзиву на апеляційну скаргу по цивільній справі №629/834/24 до Харківського апеляційного суду та супроводження даної справи в суді апеляційної інстанції. Сума вартості правової допомоги може бути внесена Клієнтом частинами та сплачується протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дня прийняття судом апеляційної інстанції остаточного рішення по справі.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Керуючись вищевказаною нормою, апелянт повідомив суд щодо подання доказів стосовно витрат відповідача на професійну правничу допомогу та зазначив, що коли по справі №629/834/24 буде ухвалене рішення апеляційним судом, то представником відповідача протягом п`яти днів після ухвалення рішення будуть надані до суду відповідні докази стосовно розміру витрат відповідача на професійну правничу допомогу.

Згідно ч. 3 ст. 368 ЦПК України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Оскільки ухвалою Харківського апеляційного суду від 18 червня 2024 року було відкрито апеляційне провадження за вказаною скаргою, то відповідно до змісту ст. 3 ЦПК України суд апеляційної інстанції визначив порядок розгляду цієї скарги відповідно до норми ч. 1 ст. 369 ЦПК України, яка була чинною на той день, а саме: апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (з 01 січня 2024 року 3 028 грн.х100 = 302800 грн.), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Тому, колегія суддів з огляду на ціну позову, який розглянув суд, відсутність нових доказів, які мають досліджуватися судом у змагальному процесі, з урахуванням змісту доводів скарги та відзиву на неї, а також вимог апеляційної скарги, та відповідно до принципу пропорційності, ст. 11 ЦПК України, - вважала за необхідне розглянути скаргу у письмовому провадженні.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Рішення суду в частині задоволення позову щодо стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту та відсотками за користування кредитом апелянтом не оскаржується, тому апеляційним судом в цій частині не переглядається.

Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду відповідає.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до положення Заяви-Договору №2189743-604 від 19.08.2021 року про сплату позичальником на користь банку комісії за обслуговування кредиту щомісяця в період сплати у розмірі 4,9 % суперечать положенням ч. 1, ч. 2 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» і є нікчемними з моменту укладення цього правочину, а тому позовні вимоги у частині стягнення комісії у розміру 52429,02 грн. не підлягали до задоволення.

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача комісії за обслуговування кредиту щомісяця, оскільки надання грошових коштів за укладеним кредитним договором є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою оплатою позичальника.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду, з огляду на наступне.

Матеріалами справи підтверджується, що 19.08.2021 року між АТ «Таскомбанк» та ОСОБА_1 підписано Заяву-договір про надання споживчого кредиту № 2189743-604. Відповідно до умов якого останньому надано кредит у розмірі 62940,00 грн зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 0,01% річних, комісії за обслуговування кредиту в розмірі 4,9% щомісячно із терміном користування кредитом на 60 місяців.

Відповідно до умов кредитного договору відповідач акцептував Публічну пропозицію АТ «Таскомбанк», яка розміщена на веб-сайті банку: www.nascombank.kom.ua, на укладення договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб і беззастережно приєднався до умов договору.

Підписавши кредитний договір відповідач зобов`язався належним чином виконувати усі умови даного договору та взяті на себе зобов`язання.

АТ «Таскомбанк» свої зобов`язання за кредитним договором виконало повністю, кредитні кошти ОСОБА_1 надані у розмірі та у спосіб, визначений у договорі.

Згідно виписки по особовому рахунку ОСОБА_1 20.08.2021 року на рахунок НОМЕР_1 зараховано кредитні кошти за договором №2189743-604 від 19.08.2021 у розмірі 62940,00 грн.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду у постанові від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16-ц банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.

З дослідженого судом розрахунку заборгованості, встановлено, що банком було нараховано до сплати заборгованість станом на 27.12.2023 загальна сума боргу становить 108555,52 грн, яка складається з: заборгованості по тілу кредиту (в т.ч.прострочена) 56119,36 грн, заборгованість по процентам (в т.ч.прострочена) 7,17 грн, заборгованість по комісії (в т.ч.простроченій) 52429,02 грн.

Необхідність внесення плати за обслуговування кредиту, передбачена в Графіку платежів. Розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості складає 3084 грн. 06 коп. щомісяця.

При цьому в кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються відповідачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування).

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги (частини перша та друга статті 633 ЦК України).

Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (частина перша статті 634 ЦК України).

Споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 11 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування»).

Тобто, споживчим є будь-який кредит наданий споживачу для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит (частини перша та друга статті 11 Закону України «Про споживче кредитування»).

Умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними (частина п`ята статті 12 Закону України «Про споживче кредитування»).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2021 року у справі № 740/3852/19 (провадження № 61-7745св21) зазначено, що: «відповідно до частини другої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Однак, у випадку невизнання іншою стороною такої недійсності правочину в силу закону та за наявності відповідного спору вимога про встановлення нікчемності може бути пред`явлена до суду окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У такому разі суд своїм рішенням не визнає правочин недійсним, а лише підтверджує його недійсність у силу закону у зв`язку з її оспоренням та невизнанням іншими особами. Такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21) зазначено, що:

«31.14. 10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

31.15. Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними, проте, враховуючи ультраактивну форму дії Закону України «Про захист прав споживачів», визначені ним наслідки включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, підлягають перевірці на відповідність змісту положень Закону України «Про споживче кредитування».

31.16. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

31.17. Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

31.18. Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

31.19. На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит(далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

31.20. Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, -щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.

31.22. Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, уключаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.

31.23. Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.

31.24. Додатком 2 до протоколу Комітету з управління активами, пасивами і тарифами ПАТ «Ідея Банк» № 119.2 від 02 жовтня 2017 року (діяв на момент укладення оспорюваного договору) затверджено тарифи банку, у тому числі щодо послуг з кредитування. Тарифи передбачають такі послуги за обслуговування кредитної заборгованості: обслуговування кредитної лінії (визначення вартості послуги обумовлено умовами договору), видача довідок про кредитну заборгованість (50 грн), надання довідки про рух по рахунку (виписка по одному рахунку) (50 грн), надання довідки про рух по всіх рахунках кредитної угоди (історія договору) (75 грн), детальна розшифровка заборгованості за кредитом (150 грн), зміна дати щомісячного чергового платежу (100 грн), надання нового графіку щомісячних платежів за зверненням позичальника (100 грн), видача завірених печаткою банку копій кредитних договорів та додатків на них (за кожну), які зберігаються в архіві (50 грн), надання термінової послуги (200 грн).

31.25. У кредитних відносинах економічною метою кредитодавця є повернення суми кредиту та одержання процентів за користування кредитом. Кредитодавець заінтересований у своєчасному виконанні позичальником обов`язків за кредитним договором, для чого позичальник має бути поінформований про строки i суми належних платежів.

31.29. З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

32.3. Розмір плати за обслуговування кредиту визначений у пункті 6 кредитного договору (у графіку щомісячних платежів) та змінюється залежно від погашення кредиту: перший платіж за обслуговування кредиту становить 1 923 грн 49 коп., останній - 118 грн 61 коп.

32.2. Пунктом 1.4 кредитного договору ОСОБА_1 встановлено плату за надання інформації щодо кредиту без уточнення систематичності запиту такої інформації споживачем.

32.4. Надання інших послуг за обслуговування кредиту, не пов`язаних з інформуванням про стан кредитної заборгованості, за вказану плату умовами договору не передбачено.

32.8. Враховуючи те, що позивачу встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, Велика Палата дійшла висновку про те, що положення пунктів 1.4 та 6 кредитного договору, укладеного між ОСОБА_1 та АТ «Ідея Банк», щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними.

33.5. Отже, якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги i заперечення й вирішити cпip по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового рішення в якості обґрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення.

34.3. З огляду на встановлені у справі обставини, а також сформульовані у цій постанові висновки щодо нікчемності пунктів 1.4 та 6 кредитного договору, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне у порядку застосування наслідків виконання нікчемного правочину зобов`язати ПАТ «Ідея Банк» здійснити перерахунок заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором від 9 червня 2018 року № Р24.00301.004034055 з огляду на нікчемність пунктів 1.4 та 6 цього договору, що забезпечує захист інтересу позивача у правовій визначеності».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі № 204/224/21 (провадження № 61-4202сво22) зазначено, що :

«згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19.

У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19 зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

При цьому в кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту.

Ураховуючи, що банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору, то положення пункту 1.2.3 та 1.4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати плату за обслуговування кредиту є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, тобто належним виконанням зобов`язань з боку відповідача є повернення кредиту та сплата процентів за користування ним у строки, у розмірі та валюті, як це було визначено кредитним договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У постанові Верховного Суду від 20 липня 2022 року у справі за № 343/557/15-ц зроблено висновок: «Так, за змістом частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній станом на 08 травня 2007 року) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Згідно зі ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Частиною третьою вищезазначеної статті (в редакції на час укладення кредитного договору) передбачено, що банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.

Згідно із ч. 3 ст. 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами.

Відповідно до правового висновку, викладеного Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-2071цс16 послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у своєму правовому висновку у постанові від 09 грудня 2019 року в справі № 524/5152/15 (провадження № 61-8862сво18) зазначив, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконанні прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.»

Відтак, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволені вимоги про стягнення з відповідача комісії за обслуговування кредиту, оскільки надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України є обов`язком банку.

Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 12 квітня 2022 року в справі № 640/14229/15 (провадження № 61-16739св20), від 21 квітня 2021 року в справі № 677/1535/15 (провадження № 61-19356св19), від 15 грудня 2021 року в справі № 209/789/15 (провадження № 61-16561св20), від 21 липня 2021 року в справі № 751/4015/15 (провадження № 61-8543св20).

Колегія суддів звертає увагу на те, що умови договору про сплату позичальником на користь банку винагороди за надання фінансового інструменту, відсотків за дострокове погашення кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу, тобто за дії, які банк здійснює на власну користь є несправедливим, суперечить принципу добросовісності, є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, за своєю природою є дискримінаційним та таким, що суперечить моральним засадам суспільства.

На підставі вищевикладеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що АТ «Таскомбанк» не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору, а тому положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

З урахуванням викладеного, позовна вимога про стягнення комісії в розмірі 52429 грн. 02 коп. дійсно є необґрунтованою та задоволенню не підлягала.

Щодо доводів скарги що стосується витрат на надання правової допомоги, які суд першої інстанції стягнув з позивача на користь відповідача, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом ч. ч. 1, 2, 3, 8 ст. 141 ЦПК України порядок розподілу судових витрат між сторонами, зокрема, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позові на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Згідно ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо в визначаються в договорі про надання правової допомоги (ст. 30 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Засади обчислення гонорару (фіксована сума, погодинна оплата, доплата гонорару за позитивний результат по справі тощо) визначаються за домовленістю між адвокатом та клієнтом і також мають бути закріплені в угоді.

За частиною другою статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Ці висновки узгоджуються з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 (провадження № 11-1465заі18) та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року, у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19), постанові від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18 (провадження № 12-136гс19) та постанові від08 червня 2021 року у справі № 550/936/18 (провадження № 14-26цс).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».

У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення».

Процесуальними нормами встановлено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів. Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Варто також зауважити, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Дана позиція є усталеною і підтверджується численними постановами ВС у справах № 923/560/17, № 329/766/18, № 178/1522/18.

Статтею 264 ЦПК України визначені питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення, в тому числі - як розподілити між сторонами судові витрати (п.6 ч.1 цієї статті).

Матеріали справи свідчать, що у відзиві на позовну заяву представником відповідача на підтвердження понесених судових витрат на професійну правничу допомогу адвоката, надано суду договір про надання правової допомоги №08/24, укладений 05.03.2024 року між ОСОБА_1 та Адвокатським об`єднанням «Крижановський та Партнери» в особі Керуючого партнера Крижановського М.В., додаткову угоду №1 до Договору №08/24, укладений 05.03.2024 року про надання правничої допомоги (а.с.70-83).

Згідно п. 1.1. Додаткової угоди №1 від 05.03.2024 до Договору №08/24 від 05.03.2024 вартість правової допомоги (гонорар) у розмірі 5 000 (п?ять тисяч) гривень сплачується Клієнтом за ознайомлення з матеріалами справи, підготовку відзиву на позовну заяву по цивільній справі №629/834/24 до Лозівського міськрайонного суду Харківської області, у якому розглядається цивільна справа №?629/834/24 за позовною заявою Акціонерного товариства «Таскомбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та супроводження даної справи в суді першої інстанції. Сума вартості правової допомоги може бути внесена Клієнтом частинами, але не пізніше 10 (десяти) календарних днів з дня прийняття судом першої інстанції остаточного рішення по справі.

Отже, розмір гонорару визначено у фіксованому розмірі та складає 5000 грн.

У постанові Верховного Суду від 28.12.2020 по справі №640/18402/19 зроблено висновок про те, що розмір гонорару адвоката, встановлений сторонами договору у фіксованій сумі, не змінюється від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу, а отже є визначеним. Тому, у разі встановлення адвокатом та клієнтом фіксованого розміру гонорару, детальний опис робіт, виконаних під час надання правової допомоги, не потрібен.

З матеріалів справи вбачається, що адвокату Крижановському М.В. було надано доступ до даної цивільної справи відповідно до його повідомлення №39702 для ознайомлення з матеріалами справи, подано відзив на позовну заяву. Зазначені обставини свідчать про реальність надання таких послуг та відповідність умов сплати гонорару адвоката фактичним обставинам справи.

З урахуванням викладеного, суд керуючись принципом співмірності та розумності судових витрат, складності справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, дійшов висновку про стягнення з позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 5000 грн.

Таким чином, витрати позивача на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції підтверджені належними та допустимими доказами.

Щодо вирішення питання про стягнення гонорару успіху адвоката в розмірі 15% від не задоволеної частини позовних вимог, судова колегія зазначає наступне.

Згідно п. 1.2. Додаткової угоди №?1 від 05.03.2024 до Договору №?08/24 від 05.03.2024 вартість правової допомоги (гонорар успіху), сплачується Клієнтом у разі досягнення позитивного результату у справі, а саме відмова у задоволенні або часткове задоволення Лозівським міськрайонним судом Харківської області позовної заяви Акціонерного товариства «Таскомбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, та складає 15 (п?ятнадцять) відсотків від розміру не задоволеної частини позовних вимог Акціонерного товариства «Таскомбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у цивільній справі

У п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 1 Про адвокатуру та адвокатську діяльність від 05 липня 2012 року №5076-VI (далі Закон №5076-VI) встановлено, що адвокат фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом; адвокатська діяльність це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Згідно із п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону №5076-VI договір про надання правової допомоги домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Тлумачення п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону №5076-VI свідчить, що правова допомога має інтерес для клієнта не сама по собі, а переслідує певну мету і задовольняє потребу у захисті, відновленні і задоволенні його прав. Саме тому ці наслідки бажані клієнтом і сприймаються ним саме як результат надання правової допомоги. Наявність або відсутність бажаного судового рішення, що задовольняє права і інтереси замовника, є для нього чіткою і найбільш переконливою оцінкою якості послуг виконавця і при відсутності інших критеріїв нормальною і законною умовою розміру відповідної винагороди за спільною домовленістю сторін.

Відповідно до ст. 28 Правил адвокатської етики, затверджених від 09 червня 2017 року Звітно-виборним з`їздом адвокатів України, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід, завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. У разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, у межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18).

Також у зазначені постанові Великої Палати Верховного Суду вказано, що гонорар успіху є сумою, обумовленою сторонами до сплати у твердому розмірі під відкладальною умовою, є складовою частиною гонорару адвоката, і тому належить до судових витрат.

Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18 роз`яснила, що за наявності угод, які передбачають гонорар успіху, ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат. У рішенні від 22 лютого 2005 року у справі Пакдемірлі проти Туреччини (заява №35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала гонорар успіху у сумі 6672,90 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3000 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (пункт 5.43 вказаної постанови Великої Палати Верховного Суду).

Таким чином, зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату гонорару успіху не є обов`язковими для суду при вирішенні питання про розподіл судових витрат та покладення таких витрат на іншу сторону справи, оскільки у такому випадку суд, застосовуючи відповідні положення процесуального законодавства, зокрема, положень ч. ч. 4, 5 ст. 137 ЦПК України, може оцінювати необхідність, розумність та інші критерії співмірності цих витрат.

Верховний Суд у постанові від 12 квітня 2023 року у справі №127/9918/14-ц роз`яснив, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату гонорару успіху, у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Відшкодування витрат на правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються, і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу.

За змістом ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Дослідивши матеріали справи, взявши до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для спору, колегія суддів приходить до висновку про те, що заявлений до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу в сумі 5 000 грн є розумним та співмірним із складністю справи; виконаними адвокатом роботами (наданими послугами; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт. Представник відповідача ОСОБА_2 не приймав безпосередню участь в судовому засіданні, вказана цивільна справа не є складною, та за відсутності заперечення позивача, хоча йому направлялися документи (а.с.89), колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно стягнув з позивача на користь відповідача стягнуто витрати на правничу допомогу в розмірі 5000 грн., а для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема, у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату гонорару успіху, тому стягнення із позивача на користь відповідача гонорару успіху в розмірі зазначеному у договорі, не відповідають критерію розумності, такі витрати не мають характеру необхідних та їх відшкодування з огляду на обставини цієї справи, ціну позову, та стягнуті витрати за виконану адвокатом роботу, матиме надмірний характер.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції вірно виходив з того, що заявлений розмір витрат на професійну правничу допомогу є частково обґрунтованим та співмірним зі складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт та обсягом наданих адвокатом послуг, виконаних робіт, а тому підлягає стягненню з АТ «Таскомбанк» на користь ОСОБА_1 . Суд першої інстанції, визначаючи розмір витрат на правничу допомогу, врахував критерії реальності адвокатських послуг, розумності їхньої вартості, виходячи з дійсних обставин справи.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права. Наведені у відзиві на скаргу заперечення та аргументи знайшли своє підтвердження у матеріалах справи.

На підставі вищевказаних обставин та правового обґрунтування колегія суддів визнає, що оскаржене рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи скарги висновків суду не спростували, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, то відповідно до ст. 141 ЦПК України підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції - немає.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382, 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Таскомбанк» - залишити без задоволення.

Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 09 квітня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 13 листопада 2024 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді Ю.М. Мальований.

О.В.Маміна.