Провадження №: 4-с/755/127/24
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"28" жовтня 2024 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючої судді Яровенко Н.О.

при секретарі Локотковій І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві скаргу ОСОБА_1 на дії Дніпровського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ),-

в с т а н о в и в :

Скаржник звернувся до суду зі скаргою на дії Дніпровського відділу ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) посилаючись на те, що Дніпровським відділом державної виконавчої служби ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), в рамках виконавчого провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 2-16832 від 23.01.2013 Дніпровського районного суду м. Києва, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ОТП Банк», боргу в сумі 206916,00 та 22292, 13 грн. - було накладено арешт на все нерухоме майно боржника. У виконавчому провадженні № НОМЕР_1 було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП № НОМЕР_1 від 07.03.2014 року, якою накладено арешт на все нерухоме майно скаржника. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єктів за № 378906932 від 16.05.2024 року, у реєстрах містяться записи про державну реєстрацію обтяжень нерухомого майна, яке належить скаржнику, за наступними номерами: - № 11832197 від 04.04.2014 року, предметом обтяження є все нерухоме майно, згідно актуальної інформації про об`єкт речових прав зазначена інформація про квартиру, загальною площею 77,80 кв.м., розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; № 11829658 від 04.04.2014 року, предметом обтяження є все нерухоме майно; - № 5233831 від 04.04.2014 року (спеціальний розділ) від 04.04.2014 року, предметом обтяження є все нерухоме майно. На підставі вищезазначеного, так-як скаржнику не була відома інформація з приводу накладеного арешту, 02.08.2024 року, представник скаржника - адвокат Ілляшенко М.О., звернулась до Дніпровського відділу державної виконавчої служби ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) із заявою від 31.07.2024 року про зняття арешту з об`єктів нерухомості та виключення записів про обтяження з Реєстрів. 05.08.2024р. було отримано лист-відповідь за № 84415 від Дніпровського відділу державної виконавчої служби ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), яким було відмовлено у задоволенні звільнення майна з-під арешту та зазначено, що необхідно звернутися до суду для зняття арешту. Дніпровський відділ державної виконавчої служби ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) зазначив, що надати для ознайомлення матеріали виконавчого провадження за № НОМЕР_1 (яке входило до зведеного виконавчого провадження № НОМЕР_3) не вдасться за можливе, оскільки знищено за закінченням строків зберігання. Скаржник є власником нерухомого майна, а саме, двокімнатної квартири, загальною площею 77,80 кв.м, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Також, скаржнику на праві приватної спільної часткової (1/4) власності належить домоволодіння, загальною площею 603,1 кв.м, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 . Окрім наявного виконавчого провадження, для виконання в примусовому порядку того ж самого документу, а саме, виконавчого листа № 2-16832 від 23.01.2013 Дніпровського районного суду м. Києва, було відкрите ще одне виконавче провадження за № НОМЕР_2 у приватного виконавця виконавчого округу міста Києва - Жаботинського І.В. 28.07.2021 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва - Жаботинським І.В., в рамках виконавчого провадження за № НОМЕР_2 винесено постанову про закінчення виконавчого провадження при примусовому виконанні виконавчого листа № 2-16832 від 23.01.2013 Дніпровського районного суду м. Києва на підставі пункту 9 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», тобто, в зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Натомість, постанова про зняття арешту з майна, належному скаржнику, не виносилася. З моменту завершення виконавчого провадження сплинуло три роки, Дніпровський відділ державної виконавчої служби ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) незаконно ухиляється від скасування постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП № НОМЕР_1 від 07.03.2014 року належне скаржнику. За даними Автоматизованої системи виконавчого провадження, станом на 12.08.2024 року - відкриті виконавчі провадження, за якими боржником виступає ОСОБА_1 на виконанні у відділах державної виконавчої служби відсутні. При цьому є наявність протягом тривалого часу (11 років) нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача.

В судове засідання представник скаржника адвокат Ілляшенко М.О. не з`явилась, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність.

В судове засідання представник особи, дії якої оскаржують ся, не з`явився, про час та місце належним чином був повідомлений.

Суд, вивчивши скаргу, перевіривши фактичні обставини справи наданими до неї письмовими доказами, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 23.01.2013 року Дніпровським районним судом м.Києва було видано виконавчий лист № 2-16832 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ОТП Банк» боргу за кредитним договором № CL-003/113/2007 у розмірі 25 902, 38 доларів США, що в гривневому еквіваленті станом на 05.12.2011 року становить 206 916 грн., та 22 292, 13 грн. з яких: 23 569,10 доларів США - залишок заборгованості за кредитом; 2 333,28 доларів США - сума несплачених відсотків за користування кредитом, 22 117,13 грн. - пеня за прострочення виконання зобов`язань за період з 10.05.2011 року по 27.10.2011 року, 175,0 грн. - штраф; судовий збір у розмірі 3 219,0 грн.

Виконавче провадження ВП № НОМЕР_1 було відкрито державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м.Києві.

В межах даного виконавчого провадження постановою державного виконавця від 07.03.2014 року накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_1 та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику.

З відповіді Дніпровського відділу державної виконавчої служби ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 05.08.2024р. вбачається, що скаржнику було відмовлено у знятті арешту повідомлено про те, що арешт може бути знятий за рішенням суду. Матеріали виконавчого провадження знищено за закінченням строків зберігання, передбачених Наказом № 1829/5 від 07.06.2017 виданого Міністерством юстиції України «Про затвердження Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями».

Крім цього, на виконанні приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Жаботинського І.В. перебував виконавчий лист № 2-16832 виданий Дніпровським районним судом м. Києва 23.10.2013 року.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Жаботинського І.В. від 28.07.2021 року про закінчення виконавчого провадження закінчено виконавче провадження на підставі пункту 9 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», тобто, в зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

В межах вказаного виконавчого провадження постанова про зняття арешту з майна не виносилася.

З Інформації з Державного реєстру речових прав № 378906932 від 16.05.2024 року, у реєстрах містяться записи про державну реєстрацію обтяжень нерухомого майна, яке належить ОСОБА_1 , а саме:

- № 11832197 від 04.04.2014 року, предметом обтяження є все нерухоме майно;

- № 11829658 від 04.04.2014 року, предметом обтяження є все нерухоме майно;

- № 5233831 від 04.04.2014 року (спеціальний розділ) від 04.04.2014 року, предметом обтяження є все нерухоме майно.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно із положеннями статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до частини першої статті 56 Закону України "Про виконавче провадження" арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Схожі за змістом положенням містились у статті 25 цього ж Закону у редакції, чинній на час накладення арешту на майно боржника.

Відповідно до положень частини четвертої статті 59 Закону України "Про виконавче провадження" (у редакції, чинній на момент звернення заявника до суду із цією скаргою) підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону.

Чинна на дату винесення постанов про повернення виконавчого документу стягувачу редакція Закону України "Про виконавче провадження" (частина першаа статті 50) передбачала, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження.

Отже, з викладеного вбачається, що повернення виконавчого документа стягувачу на підставі статті 47 Закону України "Про виконавче провадження" (у редакції, чинній на час повернення виконавчих документів стягувачу) не встановлювало прямого обов`язку державного виконавця знімати арешт з майна боржника.

Суд враховує, що застосування державними виконавцями наданого їм широкого кола повноважень та законодавчо визначених механізмів, спрямованих на виконання судових рішень, входить до їх обов`язків, визначених статтею 18 Закону України "Про виконавче провадження", щодо вжиття передбачених цим Законом заходів для неупередженого, ефективного, своєчасного і повного вчинення виконавчих дій.

Аналіз норм Закону України "Про виконавче провадження" щодо підстав накладення арешту на майно боржника та зняття такого арешту дає підстави дійти висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який виконавець має право застосувати для забезпечення реального виконання виконавчого документа, що відповідно до Закону України "Про виконавче провадження" підлягає примусовому виконанню.

Водночас у разі повного виконання виконавчого документа підстави для збереження чинності арешту майна боржника відсутні.

Судом встановлено, що у Дніпровському ВДВС перебувало зведене виконавче провадження в якому постановою від 16.01.2020 року було повернено виконавчий документ № № 2-16832 стягувачу. В подальшому приватним виконавцем за цим виконавчим листом було закінчено виконавче провадження у зв`язку з фактичним виконням.

За таких обставин суд вважає доцільним зняти арешт, накладений на майно боржника для забезпечення виконання вже виконаного судового рішення, оскільки у подальшому застосуванні арешту відсутня необхідність.

Крім того, слід зауважити, що застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права

Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Указані норми визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності.

Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин право реалізаційної та право застосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Зазначеними приписами саме на суд покладено виконання позитивних зобов`язань держави щодо вирішення спорів між учасниками юридичного конфлікту, які виникають між ними у відносинах власності при реалізації належних їм правомочностей.

Суд повинен реалізовувати своє основне завдання (стаття 2 ЦПК України), а саме справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення спорів на засадах верховенства права з метою ефективного забезпечення кожному права на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

На підставі викладеного, суд вважає, що не зняття арешту з майна боржника у виконавчому провадженні саме за обставинами цієї справи є протиправною бездіяльністю органу державної виконавчої служби, і порушене право ОСОБА_1 підлягає захисту шляхом зняти арешту з майна боржника.

Відповідно до частин третьої, восьмої статті 83 ЦПК України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

За таких обставин та враховуючи добровільне погашення боржником боргу, відсутність виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника та відсутність необхідності подальшого застосування такого арешту на майно боржника, суд визнає бездіяльність виконавчої служби щодо не зняття арешту з майна скаржника, що є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном, є законним та обґрунтованим.

Викладені у цій постанові мотиви узгоджуються із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 01 листопада 2021 року у справі N 21/170-08, від 03 листопада 2021 року у справі N 161/14034/20 (провадження N 61-1980св21), від 22 грудня 2021 року у справі N 645/6694/15-ц (провадження N 61-18160св19).

У пункті 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» судам роз`яснено, що вимоги сторони виконавчого провадження про зняття арешту з майна розглядаються не у позовному провадженні, а як оскарження рішення державного виконавця про оцінку майна в процесуальному порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України, оскільки є процесуальною дією державного виконавця незалежно від того, яка конкретно особа (сам державний виконавець, залучений ним суб`єкт оціночної діяльності чи особа, яка рецензувала звіт про оцінку майна) здійснювала відповідні дії, так як виконавчо-процесуальні відносини виникли між сторонами виконавчого провадження та державним виконавцем і між державним виконавцем та суб`єктом оціночної діяльності.

Вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред`явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. У такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах. Орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може бути залученим судом до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Доводи касаційної скарги про те, що державний виконавець своєю постановою від 29 грудня 2017 року повернув виконавчий документ стягувачу, не змінює характер правовідносин. (постанова Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 204/2494/20).

В своїй скарзі скаржник просить суд зобов`язати уповноважену особу зняти арешт окремо з кожного об`єкту нерухомого майна, тоді як згідно постанови про накладення арешту арешт було накладено арешт постановою державного виконавця на все майно, що належить ОСОБА_1 разом.

На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що скарга ОСОБА_1 на дії Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві ЦМУ МЮ (м.Київ) є обґрунтованою проте підлягає задоволенню частково.

На підставі викладеного, керуючись ст. 55 Конституції України, Законом України «Про виконавче провадження», Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 07.02.2014 року № 6, ст.ст. 258-261, 268, 352-354, 447-453 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

п о с т а н о в и в:

Скаргу ОСОБА_1 на дії Дніпровського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) щодо не зняття арешту зі всього майна, що належить ОСОБА_1 в межах виконавчого провадження ВП НОМЕР_1 (яке входило до зведеного виконавчого провадження № НОМЕР_3) з примусового виконання виконавчого листа Дніпровського районного суду м.Києва № 2-16832 від 23.01.2013 року.

Скасувати арешт з усього майна, накладений постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м.Києві від 07.03.2014 року, в межах виконавчого провадження ВП НОМЕР_1, що належить ОСОБА_1 .

Зобов`язати уповноважену особу Дніпровського відділу державної виконавчої служби ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) виключити записи про державну реєстрацію обтяжень нерухомого майна за № 11832197 від 04.04.2014 року; № 11829658 від 04.04.2014 року; № 5233831 від 04.04.2014 року (спеціальний розділ) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду або ухвала суду не були вручені у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Н.О.Яровенко