ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 635/6731/21
Номер провадження 22-ц/818/1389/24
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 листопада 2024 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Пилипчук Н.П., Яцини В.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 20 грудня 2024 року в складі судді Савченка Д.М. у справі № 635/6731/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про витребування земельної ділянки з чужого незаконного заволодіння,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про витребування земельної ділянки з чужого незаконного заволодіння.

Позов мотивовано тим, що на підставі купівлі-продажу земельної ділянки № 612 від 12 квітня 2011 року вона є власником на земельну ділянку, кадастровий номер № :00:033:0055 площею 0,1401 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказує, що навесні 2019 року під час оформлення документів для продажу земельної ділянки, їй стало відомо, що право власності на вищевказану земельну ділянку зареєстровано за відповідачем на підставі купівлі-продажу земельної ділянки від 26 лютого 2019 року.

Зазначала, що оскільки спірна земельна ділянка вибула з її володіння внаслідок неправомірних дій відповідача, то наявні підстави для її витребування з чужого незаконного володіння згідно зі статтею 388 ЦК України.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_2 просила витребувати з володіння ОСОБА_1 на свою користь земельну ділянку, кадастровий номер № :00:033:0055 площею 0,1401 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , а також стягнути судові витрати.

У жовтні 2021 року ОСОБА_3 подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Відзив мотивовано тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів правомірності набуття права власності на земельну ділянку у встановленому законом порядку. Також ОСОБА_4 не спростовано, що земельна ділянка зареєстрована за ним без достатніх підстав.

Вказував, що невиконання позивачкою вимог чинного законодавства під час укладання договору купівлі-продажу земельної ділянки від 12 квітня 2011 року призводить до порушення справедливого балансу сторін та покладає надмірний індивідуальний тягар на нього.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 20 грудня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Витребувано у ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером :00:033:0055, площею 0,1401 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1196,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачка набула право власності на спірну земельну ділянку відповідно до вимог закону, чинного на час укладання правочину, у зв`язку чим на підставі статтей 387, 388 ЦК України вказане майно підлягає витребуванню на користь ОСОБА_2

12 лютого 2024 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_5 , на вказане судове рішення подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що він є добросовісним набувачем земельної ділянки, оскільки після її придбання розпочав будівництво житлового будинку.

Між тим, позивач сплачувала земельний податок лише протягом 2011-2013 років та у 2018 році, а тому відсутні підстави вважати, що позивачка є власником спірної земельної ділянки та несла тягар з утримування цього майна.

Вказував, що нотаріусом при посвідченні договору купівлі-продажу не була проставлена відмітка на державному акті при придбанні земельної ділянки позивачем.

02 квітня 2024 року ОСОБА_2 , в інтересах якої діє ОСОБА_6 , було подано відзив на апеляційну скаргу.

Відзив мотивовано тим, що відповідачем не було подано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх заперечень.

Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України (у редакції, на час призначення справи) апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу ОСОБА_7 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 20 грудня 2023 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі частини 1 статті 369 ЦПК України.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що на підставі Державного акту на право власності серії ЯД № 069628, виданого Циркунівською сільською радою 05 березня 2008 року, на підставі рішення XVII сесії V скликання Циркунівської сільської ради від 26 грудня 2007 року земельна ділянка, кадастровий номер № :00:033:0055 площею 0,1401 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 належала ОСОБА_8 .

12 квітня 2011 року між ОСОБА_8 , від імені якого на підставі довіреності від 25 лютого 2011 року діяв ОСОБА_9 , та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до умов якого остання набула у власність земельну ділянку площею 0,1401 га з кадастровим номером :00:033:0055, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Договір посвідчено приватним нотаріусом ХРНО Десятниченком О.В. та внесено до державного реєстру правочинів (а.с. 19-20).

Відповідно до п.8 Договору право власності на земельну ділянку виникає у продавця (позивача) після нотаріального посвідчення та державної реєстрації цього договору.

19 вересня 2011 року право власності ОСОБА_2 на спірну земельну ділянку зареєстровано в Поземельній книзі за реєстровим номером 01, про що здійснено відповідний запис на Державному акті на право власності на земельну ділянку серії № 069628 від 05 березня 2008 року.

Також, державний акт про права власності на земельну ділянку ЯД №069682 містить відмітку про посвідчення приватним нотаріусом договору ХРНО ОСОБА_10 договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки та про перехід права власності до ОСОБА_2 (а.с. 22).

12 грудня 2018 року державним реєстратором Радіоновим О.С. у Державному реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на земельну ділянку, кадастровий номер :00:033:0055 за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_8 . Підстава виникнення права власності - державний акт права власності на земельну ділянку ЯД № 069628, виданий 05 березня 2008 року, відомості з ДЗК 6267057, виданий 12 грудня 2018 року. В додаткових відомостях зазначено «Державний акт втрачено» (а.с.27).

26 лютого 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 був укладений договір купівлі-продажу, за умовами якого останній відчужив спірну земельну ділянку відповідачу (а.с. 24-25)

Відповідно до положень частини 3 та 4 статті 334 ЦК України (у редакції станом на 12 квітня 2011 року) право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально дійсним.

Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Частиною 3 статті 640 ЦК України (тут і далі- у редакції станом на 12 квітня 2011 року) передбачено, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Відповідно до статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Стаття 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У статті 321 ЦК України закріплено конституційний принцип непорушності права власності. За частинами 1 та 2 цієї статті ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За змістом частини 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Зміст права власності полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Згідно з вимогами статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частини 1 статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до особи, яка незаконно володіє цим майном, з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України.

До подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 674/31/15-ц (провадження № 14-288цс18).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що за загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Близькі за змістом висновки наведені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 98), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 115, 116), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19, пункт 80), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20) та багатьох інших.

Відповідно до пункту 1 статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів.

Згідно з частиною 3 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов:

1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення;

2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

На момент укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки від 12 квітня 2011 року, порядок посвідчення переходу права власності на земельну ділянку був визначений постановою Кабінету Міністрів України від 06 травня 2009 року № 439 «Про деякі питання посвідчення права власності на земельну ділянку».

Відповідно до п. 2 Порядку № 439, відмітка про перехід права власності на земельну ділянку здійснюється на сторінках державного акта, де знаходиться план зовнішніх меж земельної ділянки, план меж земельної ділянки, починаючи з верхнього лівого кута зверху вниз, зліва направо.

Згідно п.3 Порядку № 439, нотаріус у разі посвідчення цивільно-правового договору про відчуження земельної ділянки проставляє на державному акті відмітку про перехід права власності на земельну ділянку.

Відповідно до п.4 Порядку № 439, територіальний орган Держземагентства за місцем знаходження земельної ділянки протягом 14 календарних днів з дня подання до нього документа про перехід права власності на земельну ділянку проставляє на державному акті відмітку про реєстрацію права власності.

Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У частині 2 статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини 1 статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши, що ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 12 квітня 2011 року правомірно набула право власності на земельну ділянку, про що здійснено відповідні записи в Державному акті про право власності на землю, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для витребування майна на користь позивачки.

Доводи відповідача про відсутність відмітки про перехід права власності на земельну ділянку є необґрунтованими, оскільки спростовуються матеріалами справи, які містять державний акт про право власності на землю з відповідною відміткою.

Посилання відповідача щодо початку будівництва житлового будинку на спірній земельній ділянці не свідчить ані про правомірність набуття земельної ділянки відповідачем, ані про неправомірність набуття позивачем права власності на земельну ділянку. Окрім того, відповідачем не доведено ані факт здійснення такого будівництва, ані правомірності набуття земельної ділянки у законний спосіб.

Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, це принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставинам не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17 від 23 жовтня 2019 року, у справі № 917/1307/18 від 18 листопада 2019 року, у справі № 902/761/18 від 04 грудня 2019 року, у справі № 917/2101/17.

Щодо доводів відповідача, що витребування земельної ділянки є надмірним тягарем для нього, то суд виходить з такого.

Захист права власності гарантовано Першим протоколом до Конвенції, відповідно до статті 1 якого визначено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Попередні положення, однак, ніяким чином не обмежують право держави запроваджувати такі закони, які, на її думку, необхідні для здійснення контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків або інших зборів чи штрафів.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу, мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним легітимній меті.

Розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України в поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо (див. пункт 58 постанови Великої Палати від 14 грудня 2022 року в справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20)).

Оцінюючи доводи сторін, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що ОСОБА_3 , ознайомившись зі змістом документів, що стосуються спірної земельної ділянки, врахувавши, що відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено за відсутності оригіналу державного акту на землю, наявність у реєстрі правочинів відомостей про державну реєстрацію договору купівлі продажу від 12 квітня 2011 року, оцінивши всі ризики, пов`язані з укладанням договору купівлі - продажу, набуваючи у власність спірне майно, мав би проявити розумну обачність при укладенні правочину щодо спірної земельної ділянки.

Також, відповідачем не наведено обставин, які б свідчили про те, що через витребування у нього спірного майна він нестиме «індивідуальний надмірний тягар», у зв`язку з чим судова колегія вважає вказані заперечення необґрунтованими.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, фактично зводиться до переоцінки доказів, яким судом надана належна оцінка.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст.367,368,374,375,381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 20 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 12 листопада 2024 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді Н.П. Пилипчук

В.Б. Яцина