РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

копія
Справа № 401/2276/23 Провадження № 2/401/131/24

30 жовтня 2024 року м. Світловодськ

Світловодський міськрайонний суд Кіровоградської області у складі:

головуючого судді Мельничика Ю.С.,

з участю: секретаря судового засідання Рудської В.А.,

сторони справи: представник позивача, адвокат Лейковська А.О.,

представник відповідачів, адвокат Федик О.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє приватний виконавець виконавчого округу Кіровоградської області Роткевич Ірини Вікторівни, до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання недійсним правочину щодо майна боржника, -

ВСТАНОВИВ:

Процедура (рух справи) :

Позивач звернувся до суду з позовною заявою про стягнення з відповідачів про визнання недійсним правочину щодо майна боржника.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.07.2023 року головуючим суддею у справі визначено суддю Гармаш Т.І.

Ухвалою суд від 07 липня 2023 року заяву приватного виконавця виконавчого округу Кіровоградської області Роткевич Ірини Вікторівни, що діє в інтересах позивача (стягувача): ОСОБА_1 про забезпечення позову - задоволено. Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 109), що належить на праві приватної власності ОСОБА_3 .

Відповідно до ч.4 та ч.6 ст.19, ч.ч. 1-4 ст.274 ЦПК України ухвалою суду від 19 липня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та постановлено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 17 листопада 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24 листопада 2023 року для судового розгляду цивільної справи визначено суддю Мельничика Ю.С.

Ухвалою суду від 04 грудня 2023 року суддею Мельничиком Ю. С. прийнято справу до свого провадження, призначено судове засідання.

Позивач ОСОБА_1 надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судове засідання не з`явились, надали заяву про розгляд справи без їх участі.

Аргументи позивача, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє приватний виконавець виконавчого округу Кіровоградської області Роткевич Ірини Вікторівни:

Позовні вимоги позивач мотивував тим, що у приватного виконавця виконавчого округу Кіровоградської області Роткевич Ірини Вікторівни, на виконанні перебуває виконавче провадження № 71264828, відкрите постановою від 13.03.2023, з примусового виконання виконавчого листа Автозаводського районного суду м. Кременчука № 524/10199/21 від 03 березня 2023 року, виданого на примусове виконання рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 15.09.2022 у справі № 524/10199/21, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 відшкодування матеріальної шкоди.

Визнання ОСОБА_2 винним у вчинені ДТП з матеріальними збитками та притягнення його до адміністративної відповідальності стало передумовою для звернення позивача ОСОБА_1 у жовтні 2021 року до Автозаводського районного суду м. Кременчука про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки внаслідок ДТП.

Проте, 02.11.2021 року боржник ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 02.11.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Олександрійського районного нотаріального округу Кіровоградської області Бабенко В.М. за реєстр. № 2588, здійснив відчуження належного йому на праві приватної власності майна. А саме, згідно вказаного договору, укладеного між ОСОБА_2 (дарувальник) та ОСОБА_3 (обдарована), дарувальник передав у власність обдарованої квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 109).

На підставі договору №2588 та згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 61314553 приватний нотаріус Олександрійського районного нотаріального округу Кіровоградської області Бабенко В.М. зареєстрував за ОСОБА_3 право власності на квартиру (номер відомостей про речове право: 44800893).

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 15.09.2022 року у справі № 524/10199/21, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 відшкодування матеріальної шкоди у розмірі - 509 239,03 грн. та відшкодування моральної шкоди у розмірі 2000 грн, витрат на оплату висновку експерта за проведення автотоварознавчої експертизи 2500 грн, вартості витрат на професійну правничу допомогу 5000 грн, витрати зі сплати судового збору - 5417,40 грн.

03.03.2023 року Автозаводським районним судом м. Кременчука видано виконавчий лист про примусове виконання рішення у справі №524/10199/199, який в подальшому стягувачем пред`явлено на примусове виконання.

Щодо особи обдарованої, а саме ОСОБА_3 , яка відповідно до інформації, зазначеної у витязі з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб № 7, є дружиною дарувальника (боржника). Більш того, шлюб зареєстровано в день укладення договору, а саме 02.11.2021 року. Враховуючи вищенаведене, позивач вважає, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб з метою ухилення від сплати податків під час відчуження квартири за оспорюваним договором дарування, адже в даному випадку перехід майна від чоловіка до дружини оподатковується за 0 ставкою. Зазначене підтверджує факт того, що дії ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є недобросовісними та направлені на виведення майна ОСОБА_2 з під стягнення, адже враховуючи заподіяння останнім матеріальних збитків ОСОБА_1 , ОСОБА_2 чітко усвідомлював факт того, що на його квартиру рано чи пізно може бути звернуто стягнення в рахунок погашення заборгованості. Отже, після того, як ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні ДТП та після того, як позивач звернувся до Автозаводського районного суду м, Кременчука про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки внаслідок ДТП, він усвідомлюючи те, що власними діями завдав матеріальних збитків позивачу, передбачаючи правові наслідки у вигляді стягнення з нього грошових коштів, в тому числі за рахунок нерухомого майна, діючи очевидно недобросовісно, відчужив єдине належне йому на праві власності нерухоме майно на користь пов`язаної особи (дружини) на підставі оспорюваного договору дарування, який порушує майнові інтереси кредитора (стягувача) і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника.

В обґрунтування позовних вимог позивач надала суду копії доказів: посвідчення приватного виконавця № 0903, виданого 29.11.2022; виконавчого листа Автозаводського районного суду м. Кременчука № 524/10199/21; постанови про відкриття виконавчого провадження №71264828 від 13.03.2023; рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 15.09.2022 р; ухвала Автозаводського районного суду м. Кременчука від 18.02.2022 р.; інформаційні довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; договору дарування від 02.11.2021, посвідченого приватним нотаріусом Олександрійського районного нотаріального округу Кіровоградської області Бабенко В.М. за реєстр. № 2588; витягу з ДРАЦС; постанови про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 09.05.2023 ВП № 71264828; - виписка по рахунку щодо надходжень коштів від ПП «Віктор і К» на виконання постанови про звернення стягнення на заробітну плату боржника, інші докази.

У судовому засіданні представник позивача, адвокат Лейковська А.О. позовні вимоги підтримала та просила задовольнити з вищевикладених підстав.

Аргументи відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 :

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не прибув, доказів про поважність причин своєї неявки не надав.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні позов не визнала.

У наданому 07.08.2023 році відзиві на позовну заяву відповідачі зазначили, що позовні вимоги не визнають. Вважають, що ОСОБА_2 розпорядився належною йому квартирою подарувавши її ОСОБА_3 з дотриманням усіх необхідних процедур. З приводу ДТП, яка сталась 16.10.2021 року вказують, що пошкоджений автомобіль, який належав ОСОБА_1 був застрахований, тому всі відшкодування по його ремонту мала сплатити страхова компанія.

Представник відповідачів у судовому засіданні заперечив проти позовних вимог.

У відповіді на відзив позивач вказала, що згідно висновку експерта вартість матеріального збитку нанесеного її автомобіля внаслідок ДТП, яка сталась 16.10.2021 року становить 639 239,03 грн. Страхова компанія виплатила 130 000 грн. страхової суми. Відповідач ОСОБА_2 на момент відчуження квартири був обізнаний про наявність цивільного провадження про стягнення з нього 509 239,03 грн. матеріальної шкоди.

Розглянувши справу в порядку загального позовного провадження, заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи та зміст заяви позивача по суті справи, оцінивши у єдності та в сукупності надані докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, проаналізувавши норми права, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в судовому засіданні доведені належними та допустимими доказами, тому позов слід задовольнити з таких підстав.

Встановлені судом обставини справи:

У приватного виконавця виконавчого округу Кіровоградської області Роткевич Ірини Вікторівни, на виконанні перебуває виконавче провадження № 71264828, де ОСОБА_2 є боржником.

Позивача ОСОБА_1 у жовтні 2021 року звернулась до Автозаводського районного суду м. Кременчука із позовною заявою про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки внаслідок ДТП.

02.11.2021 року ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 02.11.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Олександрійського районного нотаріального округу Кіровоградської області Бабенко В.М. за реєстр. № 2588, здійснив відчуження належного йому на праві приватної власності майна.

Так, згідно вказаного договору, укладеного між ОСОБА_2 (дарувальник) та ОСОБА_3 (обдарована), дарувальник передав у власність обдарованої квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 109).

ОСОБА_3 , відповідно до інформації, зазначеної у витязі з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб № 7 від 02.11.2021 року, є дружиною дарувальника (боржника) ОСОБА_2 .

На підставі договору №2588 та згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 61314553 приватний нотаріус Олександрійського районного нотаріального округу Кіровоградської області Бабенко В.М. зареєстрував за ОСОБА_3 право власності на квартиру (номер відомостей про речове право: 44800893).

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 15.09.2022 року у справі №524/10199/21, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 відшкодування матеріальної шкоди у розмірі - 509 239,03 грн., та відшкодування моральної шкоди у розмірі - 2 000 грн, витрат на оплату висновку експерта за проведення автотоварознавчої експертизи - 2 500 грн., вартості витрат на професійну правничу допомогу - 5 000 грн., витрати зі сплати судового збору - 5 417,40 грн.

03.03.2023 року Автозаводським районним судом м. Кременчука видано виконавчий лист про примусове виконання рішення у справі №524/10199/199, який в подальшому стягувачем пред`явлено виконавцю ОСОБА_4 на примусове виконання.

Вказані обставини справи підтверджуються належними та допустимими доказами.

Оцінка суду:

Статтею 6 Європейської конвенції з прав людини передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Що стосується виконання судових рішень, стаття 6 Конвенції застосовується на усіх стадіях провадження. Виконання рішення суду будь-якої інстанції необхідно розглядати як важливу частину «судового провадження» відповідно до статті 6 (Горнсбі проти Греції).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Пунктом 2 частини 1 статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад, зокрема обов`язковості виконання рішень.

Абзацом 7 статті 41 Конституції України передбачено, що використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно ч.1 ст.15, ч.ч.1-2 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, в тому числі у спосіб визнання правочину недійсним.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 зроблено висновок, що недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За положеннями ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За змістом ч.5 ст.203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст.203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (ч.1 ст.718 ЦК України).

Відповідно до ч.2 ст.719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (ч.1 ст.722 ЦК України).

Відповідно до змісту ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Тлумачення ст.234 ЦК України, свідчить, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Такий правочин завжди укладається умисно. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Аналогічний висновок зроблений у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На суд покладено обов`язок надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що відповідно до принципу jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація сторонами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15, від 4 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц та від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц. Зокрема у п.7.43 постанови від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 Велика Палата зазначила, що суд, з`ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

У постанові від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови в позові, оскільки згідно з принципом jura novit curia неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.

Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту та не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог (висновок Великої Палати Верховного Суду у постановах: від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15, від 17 березня 2021 року у справі № 299/396/17).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п.6 ч.1 ст.3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із ч.ч.2 та 3 ст.13 ЦК України при здійсненні свої прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі вироку).

Боржник, який має невиконані (непогашені) боргові зобов`язання за договором, або у відношенні якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та проти якого розпочате виконавче провадження по його стягненню, і який дає письмову згоду на відчуження спільного майна іншим співвласником цього майна на підставі безоплатного договору дарування, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки погоджує укладання договору дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п.6 ст.3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч.3 ст.13 ЦК України).

Такі правові висновки містяться у наведеній вище постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 2-591/11 зазначено, що в юридичній науці та судовій практиці договори, дії та бездіяльність осіб, що вчиняються з метою завдати шкоди кредитору і така мета досягнута, називають фраудаторними правочинами. Правочин, вчинений боржником у період виникнення у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину як такого, що вчинений боржником на шкоду кредиторам. Фраудаторний правочин укладається боржником у період проведення виконавчого провадження з метою виведення свого майна з-під стягнення (п.п.47,48,51).

Наведені правові висновки Верховного Суду сформовані ряді постанов.

Зокрема, у постанові Верховного Суду від 05 липня 2018 у справі № 922/2878/17 зазначено, що цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили. Укладення боржником, проти якого розпочате судове провадження про стягнення боргу, договору купівлі-продажу, і в першу чергу, з тривалою відстрочкою платежу, може свідчити про його недобросовісність та зловживання правами стосовно кредитора, оскільки такий договір купівлі-продажу може порушити майнові інтереси кредитора і бути направлений саме на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які можуть хоч і не порушувати конкретних імперативних норм, але бути недобросовісними та зводитися до зловживання правом.

У постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 зроблено висновок, що договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) тощо.

У постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року в справі № 754/5841/17 вказано, що приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

Схожі висновки містяться у постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року в справі № 757/33392/16, де Верховний Суд вказав, що правочином, який вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним правочином), може бути як односторонній, так і двосторонній чи багатосторонній правочин. Застосування конструкції «фраудаторності» при односторонньому правочинові має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати односторонній правочин як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься те, що внаслідок вчинення одностороннього правочину відбувається унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг майна.

Висновок суду:

Судом встановлено, що рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 15.09.2022 у справі № 524/10199/21, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 відшкодування матеріальної шкоди у розмірі - 509 239,03 грн., та відшкодування моральної шкоди у розмірі - 2 000,00 грн., витрат на оплату висновку експерта за проведення автотоварознавчої експертизи - 2 500,00 грн., вартості витрат на професійну правничу допомогу - 5 000,00 грн., витрати зі сплати судового збору - 5 417,40 грн. Позовна заяву була подана до суду 29.10.2021 року.

Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним оспорюваного договору дарування, зміст якого суперечить ЦК України, суд враховує, таке:

1) на час укладання оспорюваного договору дарування відповідач ОСОБА_2 мав непогашені боргові зобов`язання перед ОСОБА_1 ;

2) відповідач ОСОБА_2 як власник квартири АДРЕСА_1 відчужив квартиру своїй дружині, в один день з укладанням з нею шлюбу, а саме після подачі до нього позову про стягнення матеріальної шкоди, про який він був обізнаний;

3) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором;

4) майно відчужене на підставі безоплатного договору;

5) майно відчужене на користь фізичної особи, яка є близьким родичем, а саме дружиною боржника.

Отже, суд дійшов висновку, що сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач ОСОБА_2 діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки його відчуження майна, яким він володів, відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно.

Відповідно, договір дарування, вчинений відповідачем в період наявності непогашеного боргу, підтвердженого судовим рішенням на стадії його примусового виконання, внаслідок якого відповідач перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правові висновки Верховного Суду у постановах: від 17 липня 2019 року у справі № 299/396/17, від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17).

Боржник не є абсолютно вільним у обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, у якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами.

Судом враховано, що на момент здійснення безоплатного відчуження майна у відношенні відповідача мав місце непогашений борг, стягувачем ініційований судовий спір та наявне судове рішення про стягнення матеріальної шкоди, а отже відповідач є боржником по відношенню до позивача щодо стягнення матеріальної шкоди.

Встановлено, що на момент надання дарування ОСОБА_5 своїй дружині квартири відповідач очевидно та поза всяким розумним сумнівом був обізнаний як про факт наявності невиплаченої матеріальної шкоди, так і про ініціювання кредитором ОСОБА_1 судового позову про стягнення шкоди, а тому міг передбачати негативні для себе наслідки задоволення цих позовних вимог. Отже, оспорюваний правочин був укладений з метою уникнення звернення стягнення на майно, належне ОСОБА_2 , тобто всупереч інтересам позивача, що вказує на наявність умислу приховати справжні наміри його укладення, а саме вивести нерухоме майно з власності ОСОБА_2 , під час існування у нього боргових зобов`язань, з метою уникнення виконання відповідного грошового зобов`язання на підставі рішення суду.

За таких обставин суд дійшов до висновку про наявність передбачених законом підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 , укладеного 02 листопада 2021 року між відповідачами.

Аналогічні висновки щодо обгрунтованості визнання недійсним договору, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом, сформовані у цілому ряді постанов Верховного Суду та є усталеними.

Так у постанові від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17ц Верховний Суд, скасовуючи судові рішення про відмову у задоволенні позову про визнання договору дарування квартири недійсним та ухвалюючи нове про задоволення вимог, зазначив, що боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову ПАТ «Піреус Банк» про стягнення заборгованості, діяв очевидно недобросовісно та зловживав правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора та спрямований на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання недійсним договору, спрямованого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п.6 ст.3 ЦК) та недопустимості зловживання правом (ч.3 ст.13 ЦК).

У постанові від 11 листопада 2020 року у справі № 619/82/19 Верховний Суд, скасовуючи судові рішення про відмову у задоволенні позову про визнання договору дарування будинку недійсним та ухвалюючи нове про задоволення вимог, зазначив, що оспорюваний правочин був укладений з метою уникнення відповідача звернення стягнення на належне йому майно, тобто всупереч інтересам позивача, що вказує на наявність умислу обох сторін правочину приховати справжні наміри його укладення, а саме вивести нерухоме майно з власності відповідача під час існування майнового спору за його участю як боржника, з метою уникнення виконання відповідного грошового зобов`язання на підставі рішення суду, що у свою чергу є підставою для визнання договору дарування недійсним як фраудаторного на підставі загальних засад цивільного законодавства (п.6 ст.3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч.3 ст.13 ЦК України).

У постанові від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17 Верховний Суд, змінюючи мотивувальну частину постанови суду апеляційної інстанції про визнання недійсним договору дарування частки квартири, зазначив, що апеляційний суд вірно встановив, що оспорюваний договорів дарування укладений між відповідачами з метою приховання майна від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення грошових коштів, а тому підлягає визнанню недійсним. Разом з тим апеляційний суд помилково вказав, що цей договір є фіктивним, оскільки обдарована зареєструвала за собою право власності на 1/3 частку квартири та відчужила це майно за договором купівлі-продажу. Тому постанову апеляційного суду у частині задоволених позовних вимог про визнання недійсним договору дарування слід змінити в мотивувальній частині, а саме, що договір визнаний недійсним як вчинений на шкоду кредитору (фраудаторний договір).

У постанові від 17 березня 2021 року у справі № 299/396/17 Верховний Суд, змінюючи мотивувальну частину постанови суду апеляційної інстанції про визнання недійсними договорів дарування будинку і присадибної ділянки, вказав, що апеляційний суд, встановивши, що боржник відчужив майно на підставі договорів дарування на користь свого сина після виникнення у нього зобов`язання із поверненням позики, діяв очевидно недобросовісно та зловживав правами, оскільки вчинив договори дарування, які порушують права кредитора та які направлені на недопущення звернення стягнення на майно боржника, зробив обґрунтований висновок про визнання договорів недійсними. Разом із тим апеляційний суд помилково вказав, що ці договори є фіктивними, оскільки не спрямовані на реальне настання обумовлених ним правових наслідків. Тому постанову апеляційного суду у частині задоволених позовних вимог про визнання недійсним договору дарування слід змінити в мотивувальній частині, встановивши, що договір дарування визнається недійсним як вчинений на шкоду кредитору (фраудаторний договір).

Відповідно до положень ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Судові витрати у справі розподіляються у відповідності з положеннями ст.141 ЦПК України та покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись статтями 10-13, 76-81, 83, 89, 141, 223, 264, 265, 268 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 , в інтересах якої діє приватний виконавець виконавчого округу Кіровоградської області Роткевич Ірини Вікторівни, до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання недійсним правочину щодо майна боржника, - задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 02 листопада 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , та який посвідчено приватним нотаріусом Олександрійського районного нотаріального округу Кіровоградської області Бабенко В.М., зареєстрований в реєстрі за №2588.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь приватного виконавця виконавчого округу Кіровоградської області Роткевич Ірини Вікторівни по 2013 грн. судового збору з кожного.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Кропивницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Складання повного рішення суду відкладено на десять днів з дня закінчення розгляду справи.

Дата складення повного судового рішення 11 листопада 2024 року.

Найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Представник позивача: приватний виконавець виконавчого округу Кіровоградської області Роткевич Ірина Вікторівна, місце знаходження: вулиця Героїв України, будинок №50, офіс №7, м. Світловодськ Кіровоградська область, РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 , паспорт серія НОМЕР_3 виданий 05 березня 2009 року Світловодським МВ УМВС України в Кіровоградській області, РНОКПП НОМЕР_4 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_5 .

Суддя Світловодського

міськрайонного суду Ю.С. Мельничик

Згідно з оригіналом