ПОСТАНОВА

Іменем України

01 жовтня 2024 року м. Кропивницький

справа № 385/460/24

провадження № 22-ц/4809/1162/24

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючий суддя - Дьомич Л. М. (суддя - доповідач),

судді Головань А. М., Чельник О. І.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитними договорами за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 10 травня 2024 року (суддя Андріянова С. М.).

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог та заперечень на позов

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (далі ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів») звернулось до Гайворонського районного суду Кіровоградської області з позовною заявою, відповідно до якої просило стягнути на свою користь зі ОСОБА_1 (далі Позичальник) суму заборгованості за кредитним договором № 40847-03/2023 у розмірі 19700,00 грн, з яких: 5000,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу, 14700,00 грн - сума заборгованості за відсотками; суму заборгованості за кредитним договором №101734013 в розмірі 6240,00 грн, з яких: 1440,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу, 4640,00 грн сума заборгованості за відсотками, 160,00 грн - заборгованість за комісією; суму заборгованості за кредитним договором № 5575556 в розмірі 8976,00 грн, з яких: 3000,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу, 5976,00 грн - сума заборгованості за процентами за користування позикою; суму заборгованості за кредитним договором № 9703998 в розмірі 2950,27 грн, з яких: 744,00 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу, 2150,27 грн - сума заборгованості за відсотками; 56,00 грн. заборгованість за комісією, а всього -37866,27 грн.

В обґрунтування позову вказує, що ОСОБА_1 як Позичальником укладені наступні договори: 1) договір про надання фінансового кредиту від 25 березня 2023 року № 40847-03/2023 (далі - Договір 1) з Кредитодавцем - Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвеструм» (далі - ТОВ «ФК «Інвеструм»); 2) договір про споживчий кредит від 29 травня 2023 року № 101734013 (далі - Договір 2) з Кредитодавцем - Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» (далі - ТОВ «Мілоан»); 3) договір позики від 11 травня 2023 року №5575556 (далі - Договір 3) з Позикодавцем - Товариством з обмеженою відповідальністю «Маніфою» (далі - ТОВ «Маніфою»); 4) договір про споживчий кредит від 18 червня 2023 року № 9703998 (далі - Договір 4) з Кредитодавцем - ТОВ «Мілоан».

Кредитодавці та Позикодавець свої зобов`язання за Договорами 1-4 виконали у повному обсязі надавши відповідачу у користування грошові кошти на умовах строковості, зворотності та платності.

Однак, Позичальник свої зобов`язання за Договорами 1-4 у погоджені сторонами строки належним чином не виконав.

У подальшому, на підставі укладених з ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів договорів факторингу ТОВ «ФК «Інвеструм», ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Маніфою» відступили свої права вимоги до відповідача за Договорами 1-4 позивачу.

У зв`язку із невиконанням відповідачем зобов`язань за Договорами 1-4, позивач вимушений звернутись до суду з позовом у даній справі.

Відповідач у поданих до суду першої інстанції письмових поясненнях просив у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування заперечень зазначив, що ніколи не мав та не має договірних відносин як з позивачем, так із ТОВ «ФК «Інвеструм», ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Маніфою». Жодних договорів в письмовій, електронній та будь-якій іншій формі із вищезазначеними юридичними особами не укладав, грошових коштів від зазначених юридичних осіб не отримував, будь-яких розрахунків за вказаними договорами не здійснював. Зауважує, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які підтверджують підписання відповідачем Договорів 1-4, перерахування ТОВ «ФК «Інвеструм», ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Маніфою» грошових коштів відповідачу за Договорами 1-4. Не надані також детальні розрахунки заборгованості по вказаним договорам (а.с. 125-128).

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції

Рішенням Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 10 травня 2024 року позов ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» задоволено; стягнуто з відповідача на користь позивача суму заборгованості за кредитним договором № 40847-03/2023 в розмірі 19700,00 грн, з яких: 5000,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу, 14 700,00 грн - сума заборгованості за відсотками; за кредитним договором №101734013 в розмірі 6240,00 грн, з яких: 1440,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу, 4640,00 грн - сума заборгованості за відсотками, 160,00 грн заборгованість за комісією; за кредитним договором №5575556 в розмірі 8976,00 грн, з яких: 3000,00 грн сума заборгованості за основною сумою боргу, 5976,00 грн - сума заборгованості за процентами за користування позикою; за кредитним договором №9703998 в розмірі 2950,27 грн, з яких: 744,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу, 2150,27 грн - сума заборгованості за відсотками, 56,00 грн - заборгованість за комісією, а всього стягнуто заборгованості за договорами у загальному розмірі 37866,27 грн, а також судові витрати у розмірі 3028,00 грн.

Задовольняючи позов у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що вважав встановленим факт укладення Договорів 1-4 із дотриманням вимог ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію».

На переконання суду першої інстанції, всі Кредитодавці за Договорами 1-4 свої зобов`язання виконали у повному обсязі, надавши відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договорами. Натомість, відповідач не виконав своїх зобов`язань та не здійснив платежів для погашення заборгованості.

Суд виснував, що належними у справі доказами підтверджено факт відступлення права грошової вимоги до відповідача на користь ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів».

Місцевим судом враховано, що заперечення відповідача на позов не підтверджені відповідними доказами. Зважено на те, що відповідачем не спростовано факту отримання кредитних коштів.

Судом не прийнято до уваги доводи відповідача про необхідність підтвердження заборгованості, користування та повернення кредитних коштів первинною документацією, випискою про сплату/несплату боргу.

На підставі викладеного, суд першої інстанції в повному обсязі погодився з доводами позивача щодо наявності підстав для стягнення з відповідача заборгованості за Договорами 1-4.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції у даній справі, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Відповідно до поданої апеляційної скарги вважає рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 10 травня 2024 року незаконним, таким, що прийнято при неповному з`ясуванні обставин справи, неправильному застосуванні норм матеріального та процесуального права, а тому просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач наводить наступні доводи.

Суд першої інстанції безпідставно встановив факт існування між відповідачем та ТОВ «ФК «Інвеструм», ТОВ «Мілоан», ТОВ «Маніфою» договірних відносин, які в подальшому послугували підставою для звернення позивача до суду, оскільки відповідач заперечував підписання вказаних договорів у будь-який спосіб, у тому числі - цифровим ідентифікатором. Однак, суд вказаних заперечень до уваги не взяв.

В оскаржуваному рішенні зазначено, що судом не приймаються доводи відповідача про необхідність підтвердження заборгованості, користування та повернення кредитних коштів первинною документацією, випискою про сплату/несплату боргу. З такими висновками суду відповідач не погоджується, оскільки згідно із правовою позицією Верховного Суду, що зазначена у постанові від 25 травня 2021 року у справі №554/4300/16-ц, належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розміру, є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

На переконання скаржника, він не зобов`язаний доводити доказами обставини, учасником яких він не був, і доводити нікчемність правочинів, в процесі укладення яких він участі не приймав. Обов`язок доказування факту укладення договорів із відповідачем, факту отримання коштів у позику за договорами, факту наявності заборгованості відповідача перед позивачем покладається безпосередньо на позивача, оскільки це він звернувся із позовом до суду. Натомість, ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» не доведено належними та допустимими доказами факту наявності у Відповідача боргових зобов`язань за Договорами 1-4. Крім того, позивачем не було надано разом із позовом розрахунку заборгованості за кожним з договорів із зазначенням всіх її складових, на що також зверталась увага суду.

Рух справи у суді апеляційної інстанції

Відповідно до ухвали Кропивницького апеляційного суду від 01 липня 2024 року відкрито апеляційне провадження у справі; встановлено строк для подання позивачем відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою апеляційного суду від 05 липня 2024 року закінчено підготовчі дії; постановлено розгляд справи за апеляційною скаргою здійснювати без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Позивачем у встановлений апеляційним судом строк надіслано відзив на апеляційну скаргу, у якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін. Вважає оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, у процесі розгляду справи суд першої інстанції не припустився порушень норм законодавства (а.с. 162-169).

Разом з тим, з метою всебічного, повного та об`єктивного з`ясування всіх фактичних обставин справи позивачем у поданому відзиві заявлено клопотання про долучення до матеріалів справи та врахування судом нових доказів, які не були предметом дослідження суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Наведені положення передбачають наявність таких критеріїв для вирішення питання про прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів, як: «винятковість випадку» та «причини, що об`єктивно не залежать від особи», і тягар доведення покладений на учасника справи, який звертається з відповідним клопотанням (заявою). Близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 13 квітня 2021 року у справі № 909/722/14, від 01 липня 2021 року у справі № 46/603.

У розгляді питання щодо прийняття додатково поданих доказів суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, повинні існувати на момент звернення до суду з відповідним позовом, і, виходячи з принципу змагальності сторін, сторони повинні подати всі докази на підтвердження своєї позиції саме в суді першої інстанції. Єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом, у тому числі апеляційної інстанції, доказів з порушеннями встановленого процесуальним законом порядку,- це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії з причин, що не залежали від позивача, тягар доведення яких покладений на останнього.

Принцип рівності сторін у процесі у розумінні «справедливого балансу» між сторонами вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.

У наведеному контексті поза увагою суду апеляційної інстанції не може бути залишено і те, що судом першої інстанції вирішено спір між сторонами та прийнято відповідне рішення, з урахуванням позовних вимог, за встановлених судом першої інстанції обставин та на підставі поданих саме до місцевого суду доказів.

Оскільки у відзиві не зазначено та не доведено у встановленому процесуальним законом порядку того, що надані докази неможливо було з об`єктивних причин подати до суду першої інстанції, у задоволенні відповідного клопотання позивачу належить відмовити.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, за наступного.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» є фінансовою установою, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію фінансової установи серія НОМЕР_1 від 01 серпня 2013 року, виданим Національною комісією з регулювання ринків фінансових послуг України, та здійснює діяльність на ринку фінансових послуг без отримання ліцензій та/або дозволів відповідно до законодавства «Факторинг» (а.с. 95).

25 березня 2023 року між ТОВ «ФК «Інвеструм» (Кредитодавець) та ОСОБА_1 (Позичальник) укладено Договір 1 (а.с. 11-16),за умовами якого останній отримав у кредит грошові кошти у розмірі 5 000,00 грн строком на двадцять п`ять днів до 18 квітня 2023 року та зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за кожен день користування кредитом у погодженому сторонами розмірі.

Договір 1 підписаний електронним підписом Позичальника шляхом використання одноразового ідентифікатора.

26 вересня 2023 року між ТОВ «Інвеструм Груп» (Клієнт) та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» (Фактор) укладено Договір факторингу № 26092023, за яким Клієнт передає (відступає) Фактору за плату належні йому права вимоги, а Фактор приймає належні Клієнту права вимоги до боржників, вказаних у Реєстрі боржників (а.с. 20-22).

Відповідно до витягу з Реєстру боржників до Договору факторингу №26092023 від 26 вересня 2023 року та розрахунку заборгованості, позивач набув право грошової вимоги до відповідача за Договором 1 в сумі 19700,00 грн,з яких: 5000,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу, 14700,00 грн - сума заборгованості за відсотками (а.с. 23, 24).

29 травня 2023 року між ТОВ «Мілоан» (Кредитодавець) та ОСОБА_1 (Позичальник) укладено Договір 2 (а.с. 30-36),за умовами якого останній отримав у кредит грошові кошти у розмірі 1600,00 грн строком на сто п`ять днів до 11 вересня 2023 року та зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за кожен день користування кредитом у погодженому сторонами розмірі, а також інші передбачені умовами договору платежі.

Договір 2 підписаний електронним підписом Позичальника шляхом використання одноразового ідентифікатора.

28 вересня 2023 року між ТОВ «Мілоан» (Клієнт) та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» (Фактор) укладено Договір факторингу № 28092023, за яким Клієнт передає (відступає) Фактору за плату належні йому права вимоги, а Фактор приймає належні Клієнту права вимоги до боржників, вказаних у Реєстрі боржників (а.с. 37-40).

Відповідно до витягу з Реєстру боржників до Договору факторингу № 28092023 від 28 вересня 2023 року та розрахунку заборгованості, позивач набув право грошової вимоги до відповідача за Договором 2 в сумі 6240,00 грн, з яких:1440,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу, 4640,00 грн - сума заборгованості за відсотками, 160,00 грн - заборгованість за комісією (а.с. 41-42).

11 травня 2023 року між ТОВ «Маніфою» (Позикодавець) та ОСОБА_1 (Позичальник) укладено Договір 3 (а.с. 49-64),за умовами якого останній отримав у позику грошові кошти у розмірі 3000,00 грн строком на шістдесят днів до 10 липня 2023 року та зобов`язався повернути позику та сплатити проценти у погодженому сторонами розмірі. Шляхом укладення в електронній формі Додаткових угод № 1 та № 2 до Договору 3 Позикодавцем та Позичальником погоджувалось продовження строку позики шляхом встановлення строку користування позикою за цими Додатковими угодами.

Договір 3 та Додаткові угоди до нього підписані електронним підписом Позичальника шляхом використання одноразового ідентифікатора.

15 листопада 2023 року між TOB «Маніфою» (Клієнт) та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» (Фактор) укладено Договір факторингу № 15-11/2023, за яким Клієнт передає (відступає) Фактору за плату належні йому права вимоги, а Фактор приймає належні Клієнту права вимоги до боржників, вказаних у Реєстрі боржників (а.с. 65-68).

Відповідно до витягу з Реєстру боржників до Договору факторингу № 15-11/2023 від 15 листопада 2023 року та розрахунку заборгованості, позивач набув право грошової вимоги до відповідача за Договором 3 в сумі 8976,00 грн, з яких: 3000,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу, 5976,00 грн - сума заборгованості за процентами за користування позикою (а.с. 69-70).

18 червня 2023 року між ТОВ «Мілоан» (Кредитодавець) та ОСОБА_1 (Позичальник) укладено Договір 4 (а.с. 75-81),за умовами якого останній отримав у кредит грошові кошти у розмірі 800,00 грн строком на сто днів до 26 вересня 2023 року та зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за кожен день користування кредитом у погодженому сторонами розмірі, а також інші передбачені умовами договору платежі.

Договір 4 підписаний електронним підписом Позичальника шляхом використання одноразового ідентифікатора.

28 листопада 2023 року між ТОВ «Мілоан» (Клієнт) та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» (Фактор) укладено Договір факторингу № 28112023, за яким Клієнт передає (відступає) Фактору за плату належні йому права вимоги, а Фактор приймає належні Клієнту права вимоги до боржників, вказаних у Реєстрі боржників (а.с. 82-85).

Відповідно до витягу з Реєстру боржників до Договору факторингу № 28112023 від 28 листопада 2023 року та розрахунку заборгованості, позивач набув право грошової вимоги до відповідача за Договором 4 в сумі 2950,27 грн, з яких: 744,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу, 2150,27 грн - сума заборгованості за відсотками, 56,00 грн - заборгованість за комісією (а.с. 86-87).

З умов Договорів 1-4 вбачається, що кошти за договорами надавались Позичальникові у безготівковій формі шляхом перерахування коштів на картковий рахунок, реквізити якого повідомлялись останнім з метою отримання кредиту та позики.

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1 ст. 367 ЦПК України).

Відповідно до положень ч. ч. 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Загальними положеннями ЦПК України передбачено обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються, перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки, оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції у даній справі зазначеним вимогам процесуального закону відповідає у повній мірі.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені у ст. 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

За правилом ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

У відповідності до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч. 2 ст. 639 ЦК України).

Абзац 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.

Відповідно до правового висновку, висловленого Верховним Судом у постановах від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст. 205, 207 ЦК України).

Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що принцип юридичної сили електронного правочину найбільш повно відображається у вимогах щодо форми правочину. Це підтверджується закріпленими на рівні міжнародних документів правовими нормами: ч. 1 ст. 8 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про використання електронних повідомлень у міжнародних договорах - повідомлення або договір не можуть бути позбавлені дійсності або позовної сили лише на тій підставі, що вони складені у формі електронного повідомлення; ст. 5 Типового закону про електронну торгівлю Комісії Організації Об`єднаних Націй з права міжнародної торгівлі - інформація не може бути позбавлена юридичної сили, дійсності або позовного захисту лише на тій підставі, що вона складена у формі повідомлення даних.

Аналогічна норма міститься й у ч. 1 ст. 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг»: юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст.1048 ЦК України).

Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (п. 12 чю. 1 ст. 3 Закону).

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно із ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

З указаного вбачається, що укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину.

В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

У справі, що переглядається, встановлено, що послідовність дій щодо акцептування пропозиції укласти електронний договір чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію.

Таким чином, виконавши послідовно дії в інформаційних системах, які використовують ТОВ «ФК «Інвеструм», ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Маніфою», вважається, що сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину.

Завершальним етапом укладення Кредитного договору є його підписання сторонами.

Підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 674/461/16-ц.

У даній справі Договори 1-4 підписано Позичальником шляхом введення одноразового ідентифікатора (одноразового пароля), тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами правочину.

Колегією суддів враховано, що без здійснення входу на сайт Кредитодавців, без отримання Позичальником листа з умовами договору (оферти) і смс-повідомлення з одноразовим ідентифікатором та без введення відповідачем одноразового ідентифікатора, що означає підписання електронного повідомлення про прийняття пропозиції (акцепту), Договори 1-4 не були б укладеними.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 12 січня 2021 у справі №524/5556/19, від 28 квітня 2021року у справі №234/7160/20, від 10 червня 2021 року у справі №234/7159/20, від 18 червня 2021 року у справі №234/8079/20, від 14 червня 2022 року у справі №757/40395/20, від 12 серпня 2022 року у справі №234/7297/20, від 09 лютого 2023 року у справі №640/7029/19.

Таким чином, відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» Договори 1-4 вважаються такими, що за правовими наслідками прирівнюються до договорів, укладених у письмовій формі, та укладення цих договорів у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідача.

Апеляційним судом також враховано, що з урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (див. зокрема, постанови Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17, від 25 липня 2024 року у справі № 500/6150/14.

Відповідно до положень с. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Під час вирішення питання розподілу тягаря доведення судом підлягають застосуванню ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, згідно з якими кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 зазначено, що ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

У ст. 629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати (постанова Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17).

Якщо договір позики укладений у письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики (постанова Верховного Суду від 5 жовтня 2022 року у справі № 463/9914/20).

Разом з тим, заперечуючи факт отримання кредитних коштів за кредитними договорами, відповідач Кредитний договір 1 та/або Кредитний договір 2 в судовому порядку не оспорював. Судові рішення, що набрали законної сили, про визнання зазначених кредитних договорів недійсними в матеріалах справи відсутні.

За викладеного, видаються необґрунтованими доводи скаржника про відсутність у нього обов`язку доводити у суді нікчемність Договорів 1-4.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово згадував про категорію стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, від 03 серпня 2022 року у справі № 910/11027/18.

Стандарт доказування «вірогідність доказів» підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач.

Колегією суддів враховано, що відповідач не спростував того, що він укладав відповідні кредитні договори та отримував кредитні кошти за такими договорами, а лише посилася на недоведеність таких фактів позивачем.

У контексті викладеного, колегія суддів звертає увагу також на те, що до предмета доказування належить сукупність юридичних фактів матеріально-правового характеру, з якими закон пов`язує виникнення, зміну й припинення правовідносин між сторонами та на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Таким чином, у процесуальному та матеріальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини.

Відповідно, звертаючись із позовом на захист свого порушеного права в зобов`язальних правовідносинах, позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами підстави виникнення в боржника обов`язку та зміст цього обов`язку згідно з нормами права, що регулюють спірні правовідносини.

У свою чергу процесуальні обов`язки відповідача полягають також у здійснені ним активних процесуальних дій, наведенні доводів та наданні доказів, що спростовують існування цивільного права позивача як кредитора у зобов`язанні. Тож виходячи з принципу змагальності сторін у процесі на позивача за загальним правилом розподілу тягаря доказування не може бути покладено обов`язок доведення обставин, за які відповідає боржник.

Колегією суддів зважено на те, що відповідач не надав жодного доказу, який би спростовував доводи позивача про те, що він укладав відповідні договори та отримував кошти за такими договорами.

Відтак, суд першої інстанції обґрунтовано вважав встановленими факти отримання відповідачем коштів за Договорами 1-4.

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

З матеріалів справи вбачається та підтверджується належними доказами те, що відповідач взяті на себе зобов`язання за Кредитним договором належним чином не виконав, у результаті чого утворилась заборгованість у розмірі пред`явленої до стягнення суми.

При цьому, як зазначив Верховний Суд у постанові від 23 грудня 2020 року у справі № 127/23910/14-ц, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій є тією дією, яка свідчить про визнання ним боргу.

За встановлених у даній справі обставин часткової сплати відповідачем заборгованості за Кредитним договором, не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо категоричного невизнання скаржником факту отримання ним кредитних коштів від позивача.

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

З матеріалів справи вбачається та підтверджується належними доказами те, що відповідач взяті на себе зобов`язання за Договорами 1-4 належним чином не виконав, кредитні кошти у межах встановлених строків кредитування Позичальникам не повернув, відсотки за користування кредитними коштами та інші передбачені договорами платежі не сплатив.

Колегією суддів зважено також на те, що посилаючись на ненадання позивачем розрахунку заборгованості за кожним з договорів із зазначенням всіх її складових, відповідач власних контррозрахунків не надав.

При цьому, на неправильність наявних у матеріалах справи розрахунків заборгованості за Договорами 1-4 скаржник не посилався, а тому у відповідній частині рішення суду першої інстанції апеляційним судом не переглядається.

Доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують відповідних обґрунтованих та правомірних висновків місцевого суду, а зводяться до власного суб`єктивного розуміння як спірних правовідносин, так і їх нормативно-правового регулювання. Так, скаржником не враховано, що учасниками спірних правовідносин з відповідачем є не банки, а фінансові установи, нормативно-правове регулювання діяльноситі яких має свої особливості, зокрема, що стосується оформлення первинної документації.

Таким чином, визначені процесуальним законом підстави для зміни або скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції відсутні. За викладеного, у задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до положень ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, оскаржуване рішення суду першої інстанції у даній справі необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 10 травня 2024 року у даній справі, - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Л. М. Дьомич

О. І. Чельник

Судді А. М. Головань