Дата документу 05.06.2024 Справа № 337/3990/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №337/3990/23 Головуючий у 1 інстанції Мурашова Н.А.
Провадження № 22-ц/807/1119/24 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2024 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Трофимової Д.А.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на ухвалу Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 03 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення пені (неустойки) за прострочення сплати аліментів,-

В С Т А Н О В И Л А:

28.07.2023р. позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про стягнення пені (неустойки) за прострочення сплати аліментів за період з 29.01.2021р. по 01.07.2023 р. в сумі 32 462,75грн.

Ухвалою суду від 31.07.2023 р. відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі за цим позовом та призначено її розгляд по суті у відкритому судовому засіданні на 14.09.2023р. з повідомленням (викликом) сторін.

Розгляд справи по суті фактично розпочато в судовому засіданні 03.10.2023р.

03.11.2023 р. до суду надійшла заява позивачки ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 від 01.11.2023 про уточнення позовних вимог у частині розміру стягуваної пені, в якій п.61 первісної позовної заяви було викладено в новій редакції, за змістом якої позивачка просить стягнути з ОСОБА_3 пеню (неустойки) за прострочення сплати аліментів за період з 01.02.2021р. по 16.10.2023р. в сумі 132 916,18грн.

Ухвалою суду від 29.01.2024 в прийнятті до судового розгляду заяви позивачки ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 від 01.11.2023р. про збільшення розміру позовних вимог відмовлено.

31.01.2024 до суду через систему «Електронний суд» повторно надійшла заява представника позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про уточнення позовних вимог в

частині розміру стягнутої пені, в якій п.61 первісної позовної заяви було викладено в новій редакції, за змістом якої позивачка просить стягнути з ОСОБА_3 пеню (неустойки) за прострочення сплати аліментів за період з 01.02.2021р. по 16.10.2023р. в сумі 132 916,18грн.

Одночасно представник позивачки ОСОБА_2 заявив клопотання про поновлення строку на подання зазначеної заяви, обґрунтовуючи це тим, що при зверненні до суду позивачка керувалась розрахунком заборгованості по аліментам, який пізніше, після початку розгляду справи по суті, було визнано помилковим самим державним виконавцем. Крім того, до початку розгляду справи по суті позивачем було заявлено клопотання про витребування матеріалів виконавчого провадження, яке було спочатку судом відхилено, а потім задоволено з власної ініціативи. Тому про помилку державного виконавця стороні позивача стало би відомо раніше. Також позивачка та її представник мають обмежені можливості для ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження, оскільки позивачка 01.02.2023 народила дитину, представник мешкає в м.Нікополь, має 3 групу інвалідності, в Україні дії воєнний стан, що створює йому додаткові труднощі в організації роботи та є поважними причинами для поновлення процесуального строку на подання заяви про збільшення обсягу позовних вимог.

Ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 03 квітня 2024 року, відмовлено в задоволенні клопотання представника заявниці про поновлення процесуального строку для подання заяви про збільшення позовних вимог, залишено без розгляду заяву позивача про збільшення позовних вимог.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить ухвалу суду скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Представник апелянта 31 травня 2024 року подав до апеляційного суду клопотання про проведення судового засідання в режимі відео конференції з Нікопольським міськрайонним судом Дніпропетровської області.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 03 червня 2024 року клопотання задоволено, доручено Нікопольському міськрайонному суду Дніпропетровської області, який знаходиться за адресою: 53213, м. Нікополь, вулиця Шевченка, будинок 201 Забезпечення проведення відеоконференції для участі представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 у судовому засіданні, яке призначене на 05 червня 2024 року на 10 год. 30 хв. в приміщенні Запорізького апеляційного суду за адресою: м. Запоріжжя, пр. Соборний, 162.

Проте відеоконференція з Нікопольським міськрайонним судом Дніпропетровської області не відбулась.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, представників не направили, причини суду не повідомила.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей

про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Отже, зі змісту вказаної норми права вбачається, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. З врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

З огляду на вказане та враховуючи баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, обізнаність учасників справи про дату, час та місце розгляду справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності учасника справи, який не з`явився в судове засідання.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Згідно з частиною першою статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам ухвала суду першої інстанції не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні клопотання про поновлення строку для подання зави про збільшення позовних вимог та залишаючи таку заяву без розгляду, суд першої інстанції

виходив з того, що відсутні будь-які поважні причини для поновлення позивачці строку для подання заяви про збільшення позовних вимог, у зв`язку з чим заява про збільшення позовних вимог підлягає залишенню без розгляду.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 28.07.2023 звернулась з позовом про стягнення з відповідача неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів за період з 29.01.2021р. по 01.07.2023р. в сумі 32 462,75грн., додавши розрахунки заборгованості по аліментам, якими обґрунтовувала розмір неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, визначаючи його за принципом «не більше 100% заборгованості», що у різні часи існувала по аліментному зобов`язанню.

Позовну заяву було прийнято до судового розгляду та відкрито спрощене позовне провадження. Розгляд справи по суті призначено у відкритому судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін на 14.09.2023.

24.08.2023 представник відповідача подав відзив на позовну заяву, в якому повністю не визнав позовні вимоги, пославшись на відсутність заборгованості, невірність розрахунку заборгованості по аліментам та відповідно неустойки (пені).

У відповіді на відзив на позовну заяву, яка надійшла 12.09.2023, позивачка вказала на недоведеність доводів відповідача, наголосила на тому, що розрахунок пені по аліментам у повній мірі є тотожним розрахункам боргу по аліментам, що складені державним виконавцем і неправильність яких відповідачем в установленому законом порядку не оскаржена.

Призначене на 14.09.2023 судове засідання було відкладено за клопотанням представника позивачки ОСОБА_2 .

В наступному судовому засіданні 03.10.2023 представник позивачки позовні вимоги підтримав повністю. При цьому, ухвалою суду від 03.10.2023 в задоволенні заявленого позивачкою у відповіді на відзив на позовну заяву клопотання про витребування доказів, зокрема, копій матеріалів виконавчого провадження, які за поясненнями представника позивачки необхідні для підтвердження факту ухилення відповідача від сплати аліментів, було відмовлено.

В той же час, 03.11.2023 до суду надійшло клопотання представника позивачки ОСОБА_2 про долучення до справи копій з матеріалів виконавчого провадження, які були самостійно отримані позивачкою.

Як на підставу збільшення розміру позовних вимог (збільшення періоду нарахування неустойки (пені) та її розміру за період з 01.02.2021 по 16.10.2023р. в сумі 132 916,18грн.) та поновлення строку подання відповідної заяви представник позивачки посилається на те, що про помилковість розрахунку заборгованості державного виконавця, яким керувалась позивачка при зверненні до суду з цим позовом, їм стало відомо після початку розгляду справи по суті, зокрема, після того, як судом було відмовлено в задоволенні клопотання позивачки про витребування матеріалів виконавчого провадження.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Право на справедливий судовий розгляд, закріплене у пункті 1 статті 6 Конвенції, потрібно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Згідно з частиною першою статті 8 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із цим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі "ДеЖуфр да ла Праделль проти Франції" De Geouffre de la Pradelle v. France від 16 грудня 1992 року, заява № 12964/87).

Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.1,3 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно з п.2 ч.2 ст.49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом (ч.1 ст.120 ЦПК України).

Відповідно до ст.126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції передчасно зроблено висновок про відсутність поважних причини для поновлення позивачці строку для подання заяви про збільшення позовних вимог.

Оскільки, при зверненні до суду позивач керувався розрахунком заборгованості по аліментам, який пізніше, вже після початку розгляду справи по суті, було визнано помилковим самим державним виконавцем, що унеможливлювало уточнення чи зміну позовних вимог раніше.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для відмови в задоволенні клопотання про поновлення строку на подання заяви про збільшення позовних вимог та залишення без розгляду такої заяви є передчасним.

Відповідно до положень статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи,

які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала постановлена за неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм процесуального права, тому ухвала суду підлягає скасуванню на підставі статті 379 ЦПК України, а справа направленню для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Оскільки постанова апеляційного суду не стосується вирішення справи по суті, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає, тобто розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 379, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 03 квітня 2024року у цій справі скасувати, направити справу до суду першої інстанції для подальшого розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 11 червня 2024 року.

Головуючий

Судді: