ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2024 року

м. Київ

справа № 932/1693/21

провадження № 61-5623св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Райська Тетяна Максимівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 серпня 2022 року в складі судді Кондрашова І. А. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 16 березня 2023 року в складі колегії суддів: Максюти Ж. І., Биліни Т. І., Зайцевої С. А.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Райська Т. М., про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування державної реєстрації та визнання права власності.

В обґрунтування позову вказав, що на підставі ордеру № 2297 від 31 січня 2002 року, виданого Дніпропетровським орендним підприємством «Дніпрошина», він отримав у користування кімнату № НОМЕР_1 в гуртожитку на АДРЕСА_1 , загальною площею 17,0 кв. м, житловою площею 11,5 кв. м, як основний квартиронаймач. Він вселився у вказане житло разом із дружиною ОСОБА_2 . У березні 2019 року, доки він перебував у відрядженні, його дружина самовільно змінила замки до дверей кімнати, а всі його речі віддала його матері. Після чого вона звернулась до суду з позовом про визнання його таким, що втратив право користування цим житлом, який задоволено заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2017 року.

У подальшому ОСОБА_2 звернулась до органу приватизації та стала одноосібним власником житлової кімнати, отримавши свідоцтво про право власності на квартиру від 25 січня 2019 року. На підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 25 квітня 2019 року ОСОБА_2 відчужила спірне житло ОСОБА_3 .

Вказав, що такі дії колишньої дружини є незаконними, оскільки йому був виданий ордер на квартиру як основному квартиронаймачу, і він мав першочергове право на приватизацію вказаного житла. Проте ОСОБА_2 за відсутності на те підстав одноособово оформила кімнату на себе, чим порушила його право на приватизацію спірного житлового приміщення. Отже і подальше відчуження кімнати на користь ОСОБА_3 є незаконним з підстав, передбачених статтями 203, 215, 228, 230 ЦК України.

На підставі викладеного, з урахуванням заяви про зміну предмета позову, позивач просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового приміщення АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Райською Т. М. за реєстр. № 3397, від 25 квітня 2019 року; скасувати державну реєстрацію права власності на вказане приміщення за ОСОБА_3 та визнати за ним право на частину вказаної квартири.

Короткий зміст ухвалених у справі судових рішень

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 серпня 2022 року, залишеними без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 16 березня 2023 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового приміщення АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 25 квітня 2019 року. Скасовано державну реєстрацію права власності на вказане приміщення за ОСОБА_3 .

В іншій частині позову відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що вчиняючи оскаржуваний правочин, відповідач ОСОБА_2 діяла недобросовісно, з метою досягти інших правових наслідків, а саме ускладнити повернення спірного майна позивачу ОСОБА_1 .

Оскільки на частину спірного житла претендує ОСОБА_1 , який отримав спірне житло на підставі ордеру і мав право ним користуватись, вчинений ОСОБА_2 як єдиним продавцем оскаржуваний договір купівлі-продажу спірного житлового приміщення суперечить інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, та підлягає визнанню недійсним.

Водночас суди керувались тим, що наявність заочного рішення про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування вказаним приміщенням, яке наразі скасоване, не може бути визнано достатньою підставою для позбавлення його житла, оскільки втрата права користування житловим приміщенням, з поважних причин не припиняє майнові відносини в частині права спільної сумісної власності подружжя та не змінює статусу позивача як основного квартиронаймача.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на частину спірного приміщення за позивачем, суди виходили із того, що набуття права власності на житло здійснюється через процедуру його приватизації, а суд не може підміняти відповідні органи та вирішувати питання щодо виникнення, зміни чи припинення речових прав.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи

У квітні 2023 року ОСОБА_3 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на судові рішення попередніх інстанцій, в якій просила їх скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Підставами касаційного оскарження заявник зазначає застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року справа № 922/2416/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України), а також відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування частини третьої статті 228 ЦК України у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що скасування рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2017 року само по собі не є підставою для перегляду усіх юридичних фактів, що виникли, змінилися чи припинилися на підставі цього рішення, зокрема і для визнання недійсним оскаржуваного договору купівлі-продажу. Цей правочин укладений відповідно до вимог чинного законодавства, з додержанням усіх його істотних умов, а тому правові підстави для його скасування відсутні. З огляду на встановлене оскаржуваними судовими рішеннями право відповідача на приватизацію половини спірного житлового приміщення, суди мали дійти висновку про часткове скасування оскаржуваного договору купівлі-продажу.

У червні 2023 року від позивача надійшов відзив на касаційну скаргу, мотивований незгодою із її доводами та законністю й обґрунтованістю оскаржуваних судових рішень.

В обґрунтування доводів відзиву позивач вказав, що у даній справі з огляду на встановлені судами фактичні обставини, а також фактичне визнання відповідачем порушення права позивача на приватизацію спірного житла, очевидним є факт порушення відповідачем моральних засад суспільства та добросовісності. Відчужуючи спірне нерухоме майно третій особі, відповідач свідомо приховала право позивача як основного квартиронаймача на вказане житло. Скасування судами неправомірного заочного рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2017 року по справі № 200/17337/17 не свідчить про перегляд усіх пов`язаних із цим юридичних фактів, адже право позивача на спірне житло виникло до скасування цього судового рішення. З огляду на зазначене посилання на постанову Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року в справі № 922/2416/17 є недоречним.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 01 червня 2023 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Ухвалою Верховного Суду від 16 жовтня 2023 року справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою Верховного Суду від 15 листопада 2023 року зупинено касаційне провадження у справі, а ухвалою суду від 02 жовтня 2024 року поновленокасаційне провадження у справі.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

31 січня 2002 року Дніпропетровським орендним підприємством «Дніпрошина» було видано ордер № 2297 на житлову площу в сімейному гуртожитку, за адресою: АДРЕСА_3 , житловою площею 11,5 кв. м.

Ордер виданий на родину з двох осіб: ОСОБА_1 - основний квартиронаймач, та дружина - ОСОБА_2 , член сім`ї.

На момент видання ордеру № 2297 подружжя перебувало у зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 жовтня 2017 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано.

Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2017 року по справі № 200/17337/17 визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування кімнатою № НОМЕР_1 у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 , та знято його з реєстрації.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 листопада 2021 року скасовано рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 29 березня 2023 року залишено без задоволення касаційну скаргу ОСОБА_2 , а постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 листопада 2021 року залишено без змін.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_2 у справі № 200/17337/17, суди керувалися тим, що вона не довела факту непроживання відповідача за місцем реєстрації понад встановлений законом строк без поважних причин, натомість встановили, що ОСОБА_1 з 26 березня 2002 року до 25 березня 2019 року постійно проживав у кімнаті АДРЕСА_2 , іншого житла він не має.

На підставі рішення виконавчого комітету Дніпровської міської ради від 22 січня 2019 року № 33 ОСОБА_2 одноособово приватизувала спірне житло, отримавши свідоцтво про право власності на квартиру від 25 січня 2019 року, реєстраційний № НОМЕР_2 , видане Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради.

Згідно з договором купівлі-продажу від 25 квітня 2019 року, посвідченим приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Райською Т. М., серія та номер 3397, ОСОБА_2 продала ОСОБА_3 житлове приміщення - кімнату у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідно до пункту 1.5. вказаного договору продавець ОСОБА_2 стверджує, що на момент укладання та підписання цього правочину за адресою відчужуваного приміщення не проживають та не мають права користування діти, обмежено дієздатні чи недієздатні особи, а відносно приміщення немає прав третіх осіб.

Мотивувальна частина

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають не у повній мірі з таких підстав.

Положенням статті 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом.

Відповідно до статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Згідно з положеннями статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, судовий захист цивільного права та інтересу.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має прав на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Звертаючись до суду, ОСОБА_1 посилався на те, що дії його колишньої дружини, які полягають у оформленні свідоцтва про право власності на спірне житло та подальша його реалізація останньою на підставі оскаржуваного договору купівлі-продажу третій особі, порушують його право на приватизацію житлового приміщення, у якому він є основним квартиронаймачем.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» цей закон поширюється на громадян, які не мають власного житла, більше п`яти років на законних підставах зареєстровані за місцем проживання у гуртожитках, які є об`єктами прав державної та комунальної власності, і фактично проживають у них. Сфера дії цього закону поширюється на гуртожитки, які є об`єктом права державної та комунальної власності.

Статтею 4 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» передбачено, що громадяни, на яких поширюється дія цього закону, мають право на приватизацію житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад і можуть бути приватизовані відповідно до цього Закону за рішенням місцевої ради.

Згідно із пунктами 17, 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженому наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396 громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), звертається в орган приватизації. Громадянином до органу приватизації подається, зокрема, ордер про надання жилої площі.

Відповідно до статей 1, 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. До об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.

Таким чином, право на приватизацію мають, зокрема, особи, котрі мешкають в житлових приміщеннях гуртожитків, які використовуються громадянами на умовах найму.

Оскільки ОСОБА_1 як основний наймач житлової площі в сімейному гуртожитку, був зареєстрований та мешкав в спірному житлі на законних підставах, не втрачав права користування ним як встановлено у справі № 200/17337/17 про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування кімнатою № НОМЕР_1 у гуртожитку, тому він мав право на приватизацію цього житла.

Водночас право на приватизацію житла ним не реалізовано, натомість реалізовано одноособово його колишньою дружиною ОСОБА_2 на підставі судового рішення у справі № 200/17337/17, яке у подальшому скасовано судами вищих інстанцій.

Статтею 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Також жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, зокрема, у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи.

У статті 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є обов`язковим для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до положень статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною третьою (особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності та волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі) статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно із частиною третьою статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні та обґрунтовані судові рішення.

Підставами касаційного оскарження заявник зазначає застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року в справі № 922/2416/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України), а також відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування частини третьої статті 228 ЦК України у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

У справі, що переглядається, Верховний Суд, проаналізувавши зміст оскаржуваних судових рішень з точки зору застосування норм права, які стали підставою для розгляду позову та вирішення справи по суті, дійшов висновку, що судами попередніх інстанцій були ухвалені судові рішення відповідно до встановлених ними обставин на підставі поданих сторонами доказів. При цьому їх висновки про задоволення позову узгоджуються з правовими висновками щодо застосування вищевказаних норм, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року в справі № 922/2416/17, на яку посилалась заявник у касаційній скарзі.

Так, у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду виснувала, що скасоване судове рішення не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення, але його скасування саме по собі (тобто без встановлення інших обставин, що, зокрема, можуть підтверджувати недобросовісність дій, які були вчинені на підставі цього рішення) не є підставою для перегляду всіх юридичних фактів, що виникли, змінилися чи припинилися на підставі відповідного рішення.

У справі, що переглядається, на підставі скасованого судового рішення про визнання позивача втратившим право користування житловим приміщенням, відповідач одноособово набула у власність спірне житло та продала його.

Надаючи оцінку діям відповідача ОСОБА_2 , вчиненим на підставі заочного рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2017 року по справі № 200/17337/17, суд апеляційної інстанції констатував їх недобросовісність.

Зокрема, суд установив, що під час тимчасової відсутності позивача у спірному житловому приміщенні, ОСОБА_2 самостійно вивезла його речі та змінила замки у цьому житлі, що свідчить про наявність у відповідача умислу на протиправне заволодіння житловою площею позивача та вочевидь не має характеру добросовісності.

Крім того, суд апеляційної інстанції підставно звернув увагу на те, що достеменно знаючи про переважне право позивача на приватизацію спірного житла, відповідач ОСОБА_2 звернулась до органу приватизації та після отримання відповідного рішення через три місяці відчужила вказане житло ОСОБА_3 .

Таким чином, суд апеляційної інстанції, повно встановивши обставини, що, зокрема, можуть підтверджувати недобросовісність дій відповідача ОСОБА_2 , які були вчинені на підставі заочного рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2017 року, що у подальшому було скасоване, у сукупністю з оцінкою дій відповідача щодо одноособової приватизації спірного житла, дійшов висновку про наявність підстав для перегляду законності дій останньої щодо продажу спірної квартири.

За таких обставин аргументи касаційної скарги ОСОБА_3 , які стали підставою для відкриття касаційного провадження у справі, у тому числі невідповідність висновків апеляційного суду висновкам, висловленим у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року в справі № 922/2416/17, є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на матеріалах та обставинах справи.

При вирішенні спору в цій справі суди підставно керувалися тим, що вчиняючи оскаржуваний правочин (договір купівлі-продажу спірного житла від 25 квітня 2019 року) та будучи обізнаною про права позивача як основного квартиронаймача на спірне житлове приміщення, відповідач ОСОБА_2 діяла недобросовісно, з метою ускладнення повернення спірного майна позивачу ОСОБА_1 , а тому дійшли правильного висновку про те, що оскаржуваний договір купівлі-продажу спірного житлового приміщення підлягає визнанню недійсним.

Водночас суди обґрунтовано врахували те, що наявність судового рішення про визнання позивача ОСОБА_1 таким, що втратив право користування вказаним приміщенням, не може бути визнано підставою для позбавлення його житла, оскільки це судове рішення скасоване та не змінює статусу позивача як основного квартиронаймача.

Отже, ОСОБА_1 , який хоч і не є стороною оскарженого договору купівлі-продажу, є заінтересованою особою і може заперечувати його дійсність на встановлених законом підставах.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Колегія судів враховує, що оскаржуваний договір купівлі-продажу укладений під час існування судового спору, ініційованого ОСОБА_2 , про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив користування спірним житловим приміщенням, що свідчить про недобросовісність дій відповідача ОСОБА_2 як сторони оскаржуваного правочину.

У постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 Велика Палата Верховного Суду керувалась тим, що принцип jura novit curia зобов`язує суд самостійно перевірити доводи сторін під час розгляду справи.

З`ясувавши ж, що сторона чи інший учасник процесу, обґрунтовуючи свої вимоги або заперечення, послались на неналежні норми права, суд самостійно кваліфікує?спірні відносинита приймає рішенняна основі правильнихнорм матеріального іпроцесуального права, тобто застосовуєположення, якідійсно регулюють відповідні ?правовідносини.

Окремо зазначено, що самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Колегія суддів зауважує, що під час вирішення спору в цій справі суди попередніх інстанцій побудували свої висновки на положеннях статей 203, 215 ЦК України, якими поряд із іншими нормами законодавства також обґрунтовував свої позовні вимоги ОСОБА_1 .

Водночас, визнаючи недійсним оспорюваний договір купівлі-продажу житлового приміщення, суди попередніх інстанцій керувалися вимогами частини третьої статті 228 ЦК України та зазначали, що він суперечить інтересам держави, суспільства та його моральним засадам, оскільки продавець ОСОБА_2 , знаючи що на частину житла претендує її колишній чоловік, продала його з метою ускладнення повернення майна ОСОБА_1 .

Відповідно до частини третьої статті 228 ЦК України у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

Необхідною умовою для визнання цивільного договору недійсним як такого, що суперечить інтересам держави та суспільства, є наявність наміру хоча б у однієї з сторін щодо настання відповідних наслідків.

Для прийняття рішення зі спору необхідно встановлювати, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави та суспільства мета укладення договору, якою із сторін і в якій мірі виконано зобов`язання, а також наявність наміру у кожної із сторін.

Наявність такого наміру у сторін (сторони) означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність договору, що укладається, і суперечність його мети інтересам держави і суспільства та прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків.

Верховний Суд звертає увагу на те, що посилаючись у позові на норму статті 228 ЦК України, ОСОБА_1 не підтвердив, що оспорюваний правочин було вчинено відповідачами з метою, що завідомо суперечить інтересам держави та суспільства, його моральним засадам.

Водночас колегія суддів вважає неправильними висновки судів попередніх інстанцій про наявність підстав для визнання недійсним оскаржуваного договору купівлі-продажу квартири відповідно до положень частини третьої статті 228 ЦК України з огляду на недодержання вимог щодо відповідності умов цього правочину інтересам держави, оскільки позивач не є особою, яка наділена повноваженнями на звернення до суду з позовом в інтересах держави.

Аналогічний висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 18 вересня 2024 року в справі № 918/1043/21 (провадження № 12-35гс23), до розгляду якої було зупинено касаційне провадження у даній справі.

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду, аналізуючи положення частини третьої статті 228 ЦК України, а також коло суб`єктів, наділених повноваженнями захищати інтереси держави, які порушені або можуть бути порушені вчиненням правочину, виснувала про таке: «Конституційний Суд України в пунктах 3, 4 свого рішення № 3-рп/99 від 08.04.1999, з`ясовуючи поняття «інтереси держави», встановив, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо. Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств із часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й у діяльності приватних підприємств, товариств. При цьому Конституційний Суд України вказав, що «інтереси держави» є оціночним поняттям.

Також Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає в цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, у які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах.

Ураховуючи, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, а також, беручи до уваги, що «інтереси держави» є специфічним оціночним поняттям та можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами інших учасників суспільних відносин, зокрема, комунальних підприємств, установ, які розпоряджаються бюджетними коштами, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що визначати, в чому полягає чи може полягати порушення інтересів держави та оспорювати на цій підставі правочин у суді може тільки суб`єкт, наділений у спірних правовідносинах владними повноваженнями (незалежно від наявності статусу юридичної особи), або прокурор, який у встановленому порядку, виконуючи субсидіарну роль, може представляти державу в судовому провадженні замість відповідного компетентного суб`єкта, який усупереч вимогам закону не здійснює захист інтересів держави або робить це неналежно».

Отже, враховуючи обґрунтованість доводів касаційної скарги в цій частині, колегія суддів вважає за необхідне виключити з мотивувальних частин рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 серпня 2022 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 16 березня 2023 року посилання на норми частини третьої статті 228 ЦК України, а також висновки про те, що оспорюваний правочин було вчинено відповідачами з метою, що завідомо суперечить інтересам держави та суспільства, його моральним засадам.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною четвертою статті 412 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, оскаржувані судові рішення підлягають зміні, із виключенням з їх мотивувальної частини судових рішень посилання на норми частини третьої статті 228 ЦК України, а також висновки про те, що оспорюваний правочин було вчинено відповідачами з метою, що завідомо суперечить інтересам держави та суспільства, його моральним засадам.

Керуючись статтями 400, 412, 415-419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 серпня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 16 березня 2023 року змінити, виключивши з мотивувальних частин судових рішень посилання на норми частини третьої статті 228 ЦК України, а також висновки про те, що договір купівлі-продажу житлового приміщення АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Райською Тетяною Максимівною за реєстровим № 3397, від 25 квітня 2019 року завідомо суперечить інтересам держави та суспільства, його моральним засадам.

В іншій частині рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 серпня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 16 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Шипович