РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №766/17682/18

Пров. №2/766/5555/24

13 листопада 2024 року м. Херсон

Херсонський міський суд Херсонської області у складі: головуючого - судді Ус О.В., секретар судового засідання Петішкін О.О., за участю представника позивачки адвоката Токаленко В.М., представника відповідача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань міського суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Херсонської міської ради, третя особа: ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку набувальної давності,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Херсонської міської ради, третя особа: ОСОБА_3 про визнання права власності на частку житлового будинку в порядку набувальної давності.

В обґрунтування позову зазначено, що їй на підставі договору купівлі-продажу від 26.03.2001 року належить 46/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 . Інші частини домоволодіння належать ОСОБА_3 (її син) - 54/200 та ОСОБА_4 (її дядько) -54/200. Фактично вона з 2001 року об`єднала усі частини і її сім`я користується усім будинком, у 2009 році до належної їй частини вона добудувала літню кухню, оформила документи. Вказує, що з 26.03.2001 року вона добросовісно відкрито та безперервно володіє 54/200 домоволодіння, що належала ОСОБА_4 .

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 14.09.2018 р. (суддя Дорошинська В.Е.) провадження у зазначеній справі було відкрито, та справу призначено в підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 16.01.2019 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

14.05.2019 року відповідно до повторного протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказана справа надійшла в провадження судді Херсонського міського суду Херсонської області Прохоренко В.В., призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 24.10.2019 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Відповідно до розпорядження керівника апарату Херсонського міського суду Херсонської області від 28.02.2024 року у зв`язку з тим, що суддя Прохоренко В.В. відповідно до рішення Вищої ради правосуддя від 20.07.2023 р. №732/0/15-23 звільнена з посади судді, відповідно до п.2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №766/17682/18.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.02.2024 р., головуючим у справі визначена суддя Ус О.В.

Ухвалою судді Херсонського міського суду Херсонської області від 04.03.2024 р. справа прийнята в провадження, призначеного підготовче засідання. Ухвалою суду від 03.07.2024 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Представник позивачки позов підтримала та дала пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Вказала, що зі слів позивачки ОСОБА_4 помер багато років тому в рф, документи, що підтверджують цей факт відсутні. Просила задовольнити позов.

Представник відповідача в судовому засіданні вказав, що покладається на розсуд суду.

Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання повторно не з`явився - про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

На підставі ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, та оцінивши докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до положень ст.2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Положеннями ч.1 ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_2 є власницею 46/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 26.03.2001 року, зареєстрованого на товарній біржі за р.34; інші частини домоволодіння належать: ОСОБА_3 54/100 на підставі Договору дарування від 16.01.2002 р., посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Скульским А.А. за р.№ 145; ОСОБА_4 - 544/200 на підставі свідоцтва № НОМЕР_1 про право власності на житловий будинок від 22.10.1981 р., виданого виконкомом Комсомольської районної ради на підставі рішення № 608/17 від 11.09.1981 р.

Докази, що підтверджують смерть ОСОБА_4 не надані.

Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, а також заперечень на позов, суд приймає до уваги те, що статтею 15 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Відповідно до ч.2 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За змістом ч.1 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Відповідно до ч.4 ст.344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Відсутність добросовісності в позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України.

Зазначене відповідає висновку у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18).

Крім того, у постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду також зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Згідно з ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до положень частин 1 та 2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з частин 1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оскільки встановлено, що позивачка знала і розуміла, що користувалася чужим майном, була обізнана про власника спірної частини домоволодіння, суд дійшов висновку, що безтитульність та добросовістність як початкові елементи заволодіння майном були відсутні, а тому підстав для визнання за позивачкою права власності на спірну частину домоволодіння за набувальною давністю немає. Сам по собі факт користування ОСОБА_2 спірною часткою домоволодіння не є підставою для виникнення у неї права власності за набувальною давністю.

Враховуючи, що умови передбачені ст. 344 ЦК України для набуття права власності за набувальною давністю відсутні суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Суд розподіляє судові витрати, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, та у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, покладає понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору на позивача.

Заходи забезпечення позову не застосовувалися.

Підстави для негайного виконання рішення відсутні.

Рішення в повному обсязі складене 13 листопада 2024 року.

Керуючись ст. 13, 19, 56, 77-81, 259, 263-265, 274, 268, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Херсонської міської ради (, місцезнаходження: м. Херсон, просп. Незалежності, буд. 37), третя особа: ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) про визнання права власності в порядку набувальної давності - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Херсонського апеляційного суду шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СуддяО. В. Ус