Справа № 591/4978/24
Провадження № 2/591/877/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 жовтня 2024 року Зарічний районний суд м. Суми в складі:

головуючого в особі судді - КЛИМЕНКО А.Я.

при секретарі - Устименко М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми об`єднану цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «СУМБУД»

про визнання права власності на нежитлове приміщення

за зустрічною позовною заявою Приватного акціонерного товариства «СУМБУД» до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних витрат та 3-х процентів річних від простроченої суми за порушення виконання грошових зобов`язань за договором купівлі-продажу майнових прав від 21 лютого 2020 року

встановив:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з первісним позовом до Приватного акціонерного товариства «СУМБУД» про визнання права власності на нежитлове приміщення№87-а, загальною площею 106,6 кв. м., в багатоповерховому будинку по АДРЕСА_1 . Свої позовні вимоги мотивує тим, що 25 листопада 2020 року між ПАТ "СУМБУД", як боржником, та кредиторами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір відступлення права вимоги №15, у відповідності до якого ОСОБА_1 набула право вимоги від ПАТ "СУМБУД" по договору купівлі-продажу майнових прав №28 від 21 лютого 2020 року, а саме: вимагати, після введення об`єкта будівництва в експлуатацію, передачі у власність ОСОБА_1 об`єкта нерухомого майна: нежитлового приміщення АДРЕСА_2 . На виконання пункту 8 договору відступлення права вимоги №15 від 25.11.2020 року ОСОБА_1 як новий кредитор сплатила первісному кредитору ОСОБА_2 кошти в сумі 483828,00 гривень, що підтверджується заявою останнього про повний розрахунок по договору відступлення права вимоги № 15 від 25.11.2020 року. Натомість боржник по договору відповідач за первісним позовом ПАТ "СУМБУД" не визнає право позивача на спірне нерухоме майно та відмовляється передати його у власність позивачки ОСОБА_1 .

21.05.2024 року ухвалою Зарічного районного суду м. Суми було відкрито провадження у справі, і призначено справу до судового розгляду за правилами спрощеного провадження.

03.06.2024 року та 04.06.2024 року представниками відповідача за первісним позовом Приватного акціонерного товариства "СУМБУД" адвокатами Любимим О.М. та ОСОБА_3 подано відзиви на позовну заяву. Заперечуючи проти позову, представники відповідача за первісним позовом зазначають, що громадянин ОСОБА_2 не набув право на спірне нежитлове приміщення, оскільки не розрахувався з ПАТ "СУМБУД" за договором купівлі продажу майнових прав № 28 від 21 лютого 2020 року, а за таких обставин не мав права відступати право вимоги за цим договором позивачці за первісним позовом - ОСОБА_1 .. Крім того представники відповідача за первісним позовом зазначають, що ПАТ "СУМБУД" не є особою, яка може бути відповідачем у цій справі, оскільки спірне нерухоме майно вибуло з його володіння, на підставі договору купівлі-продажу майнових прав №37 від 24 травня 2024 року, який укладений між ПАТ "СУМБУД" та ОСОБА_4 . Також, представник відповідач за первісним позовом - адвокат Коваленко О.І. у відзиві на позовну заяву скористався передбаченим частиною 1 статті 93 ЦПК України правом учасника поставити в першій заяві по суті справи запитання іншому учаснику справи про обставини, що мають значення для справи.

03.06.2024 року разом з відзивами на позовну заяву відповідач за первісним позовом Приватне акціонерне товариство "СУМБУД" звернулося до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат в розмірі 235080,71 грн. та три проценти річних від простроченої суми в розмірі 43550,17 грн. за порушення виконання грошових зобов`язань за договором купівлі-продажу майнових прав від 21 лютого 2020 року № 28. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що згідно умов договору відступлення права вимоги від 25 листопада 2020 року № 15, відповідачка за зустрічним позовом - ОСОБА_1 стала стороною договору купівлі-продажу майнових прав № 28 від 21 лютого 2020 року внаслідок здійсненої заміни сторони у зобов`язанні. Оскільки на момент укладення зазначеного договору відступлення права вимоги громадянин ОСОБА_2 був боржником по відношенню до ПАТ "СУМБУД" в частині здійснення оплати майнових прав в сумі 483828,00 грн., на думку позивача за зустрічним позовом, ОСОБА_1 повинна сплатити на користь ПАТ "СУМБУД" інфляційні втрат та три проценти річних від простроченої суми в розмірі 43550,17 грн. за порушення виконання грошових зобов`язань.

11.06.2024 року ухвалою Зарічного районного суду м. Суми зустрічну позовну заяву Приватного акціонерного товариства "СУМБУД" до ОСОБА_1 прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства "СУМБУД" про визнання права власності на нежитлове приміщення, з переходом до розгляду справи за правилами загального позовного провадження, та призначено підготовче засідання.

24.06.2024 року представником відповідачки за зустрічним позовом адвокатом Цимбал Б.П. подано відзив на зустрічну позовну заяву, в якому він заперечує проти зустрічного позову та зазначає, що договір відступлення права вимоги №15 від 25 листопада 2020 року не передбачає перехід від ОСОБА_2 до ОСОБА_1 обов`язків по договору купівлі-продажу майнових прав від 21 лютого 2020 року № 28. Також представник ОСОБА_1 зазначає, що зі змісту договору відступлення права вимоги №15 вбачається, що ОСОБА_2 своєчасно розрахувався з ПАТ "СУМБУД" по договору купівлі-продажу майнових прав від 21 лютого 2020 року № 28, оскільки на момент укладення договору відступлення права вимоги у ПАТ "СУМБУД" не було зауважень щодо своєчасності проведення з ним розрахунків.

Під час підготовчого засідання представником відповідача за первісним позовом - адвокатом Коваленком О.І. було заявлене клопотання про зобов`язання позивачки вчинити процесуальні дії, в якому представник зазначає про невиконання позивачкою за первісним позовом своїх процесуальних обов`язків, передбачених частиною 2 статті 93 ЦПК України щодо обов`язку учасника справи, якому поставлено питання позивачем, надати вичерпну відповідь окремо на кожне питання по суті.

В задоволенні клопотання про зобов`язання позивачки за первісним позовом вчинити процесуальні дії відмовлено, оскільки згідно з частиною 2 статті 93 ЦПК України учасник справи, якому поставлено питання позивачем, зобов`язаний надати вичерпну відповідь окремо на кожне питання по суті. Тобто, обов`язок надати вичерпну відповідь окремо на кожне питання по суті, покладається на учасників справи, яким поставлено питання позивачем а не відповідачем по справі. Крім того, представник позивачки за первісним позовом адвокат Цимбал Б.П. у відповіді на відзив надав вичерпні обґрунтування окремо по кожному питанню, з приводу того, що поставлені запитання не стосується обставин, що мають значення для справи. Пунктом 2 частини 6 статті 93 ЦПК України передбачено, що учасник справи має право відмовитися від надання відповіді на поставлені запитання якщо поставлене запитання не стосується обставин, що мають значення для справи. Частиною 7 статті 93 ЦПК України передбачено, що за наявності підстав для відмови від відповіді учасник справи повинен повідомити про відмову іншого учасника та суд у строк для надання відповіді на запитання. При цьому стаття 93 ЦПК України не передбачає обов`язку учасника справи здійснити таке повідомлення особисто та не забороняє повідомити іншого учасника та суд про відмову від відповіді через представника.

Також, під час підготовчого судового засідання представником відповідача за первісним позовом - адвокатом Коваленком О.І. було заявлене клопотання про виклик свідка ОСОБА_2 РНКПО НОМЕР_1 .

Оскільки у відповідності до частини 2 статті 91 ЦПК України, у заяві про виклик свідка зазначаються обставини, які він може підтвердити, а клопотання про виклик свідка, заявлене представником ПАТ "СУМБУД", не містить обставини, які може підтвердити свідок, в задоволенні клопотання про виклик свідка було відмовлено.

Представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Цимбал Б.П. в судовому засіданні первісний позов ОСОБА_1 підтримав повністю, просить суд його задоволити. Зустрічний позов не визнають повністю, просить суд в задовленні зустрічного позову відмовити.

Представник відповідача ПАТ`СУМБУД» - адвокат Коваленко О.І. в судовому засіданні первісний позов не визнав повністю, просить суд в позові відмовити. Зустрічний позов ПАТ »СУМБУД» підтримав повністю, просить суд його задоволити.

Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, вважає, що первісний позов ОСОБА_1 обґрунтований і підлягає задоволенню входячи з наступного:

Судом встановлено, що 21 лютого 2020 року між забудовником ПАТ "СУМБУД" та громадянином ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу майнових прав № 28 предметом якого є майнові права на об`єкт нерухомого майна: нежитлове приміщення АДРЕСА_2 .

В подальшому 25 листопада 2020 року між ПАТ "СУМБУД", як боржником, ОСОБА_2 , як первісним кредитором, та ОСОБА_1 , як новим кредитором, був укладений договір відступлення права вимоги № 15. Згідно з пунктом 1 цього договору ОСОБА_1 набула право вимоги від ПАТ "СУМБУД" по договору купівлі-продажу майнових прав №28 від 21 лютого 2020 року, а саме: вимагати, після введення об`єкта будівництва в експлуатацію, передачі у власність ОСОБА_1 об`єкта нерухомого майна: нежитлового приміщення №87-а, розташованого в багатоповерховому будинку по АДРЕСА_1 . На виконання пункту 8 договору відступлення права вимоги № 15 від 25.11.2020 року ОСОБА_1 сплатила на користь ОСОБА_2 кошти в сумі 483828,00 гривень, що підтверджується заявою ОСОБА_2 про повний розрахунок по договору відступлення права вимоги №15 від 25.11.2020 року.

Згідно з пунктом 5 договору відступлення права вимоги №15 від 25.11.2020 року, ПАТ "СУМБУД" підтверджує відсутність заперечень проти вимог ОСОБА_1 , як нового кредитора по договору купівлі-продажу майнових прав №28 від 21.02.2020 року, щодо передачі їй об`єкта нерухомості, а саме нежитлового приміщення № НОМЕР_2 , розташованого в багатоповерховому будинку по АДРЕСА_1 . Також, згідно з пунктом 6 договору відступлення права вимоги № 15 від 25.11.2020 року, ПАТ "СУМБУД" погоджується з тим, що до ОСОБА_1 переходять всі права, які забезпечують виконання обов`язків ПАТ "СУМБУД", як боржника, в тому числі кошти, сплачені ОСОБА_2 , зараховуються як внесок ОСОБА_1 в сумі 483828,00 грн..

Обов`язок ПАТ "СУМБУД" щодо передачі нежитлового приміщення виникає на підставі договору купівлі-продажу майнових прав №28 від 21.02.2020 року. Так, пунктом 3.2. договору купівлі-продажу майнових прав №28 від 21.02.2020 року передбачено, що продавець ПАТ "СУМБУД" зобов`язаний передати майнові права на об`єкт нерухомості в порядку та на умовах, визначених в статті 5 договору. Згідно з п. 5.1. статті 5 договору №28 від 21.02.2020 року, передача покупцю права власності на майнові права на об`єкт нерухомості здійснюється за двостороннім актом прийому-передачі майнових прав на об`єкт нерухомості, який підписується сторонами впродовж двох днів з моменту сплати 100 відсотків ціни майнових прав. Згідно з п. 5.2. статті 5 договору № 28, передача об`єкта нерухомості покупцю, як власнику майнових прав на об`єкт нерухомості, здійснюється після введення об`єкта будівництва в експлуатацію, що підтверджується відповідним сертифікатом відповідності закінченого будівництвом об`єкту.

Об`єкт будівництва, а саме: багатоквартирний 10-ти поверховий житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , введений в експлуатацію, що підтверджується сертифікатом № СМ56, виданим 22.04.2021 року, який є дійсним, згідно з даними, наведеними на офіційному порталі Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва.

ПАТ "СУМБУД" порушило своє зобов`язання та відмовилось передати у власність ОСОБА_1 нежитлове приміщення АДРЕСА_2 .

ПАТ СУМБУД, заперечуючи проти позову зазначає, що ОСОБА_1 не є інвестором у спірних правовідносинах, оскільки не має договору інвестування, укладеного безпосередньо з ПАТ "СУМБУД". На думку відповідача за первісним позовом лише інвестор, який уклав договір з забудовником, є особою, яка первісно набуває право власності на об`єкт нерухомого майна, що споруджений за його кошти. В обґрунтування вищезазначеного, відповідач за первісним позовом посилається на практику Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17. Такі висновки Відповідача не можуть бути прийняті судом, оскільки вищенаведена постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 посилається на положення Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1127 від 25 грудня 2015 року в редакції постанови що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, а саме станом на 2017 рік. В зазначеній постанові Велика палата Верховного Суду, аналізуючи правове регулювання державної реєстрації речових прав на новостворене нерухоме майно, посилається на пункт 78 постанови Кабінету Міністрів України №1127 від 25 грудня 2015 року та робить висновок, що саме пунктом 78 встановлено первинний спосіб набуття права власності на річ, на яку раніше не було і не могло бути встановлене право власності інших осіб. І що саме інвестор, як особа за кошти якої і на підставі договору з яким був споруджений об`єкт інвестування, є особою, якою набувається первісне право власності на новостворений об`єкт інвестування.

У цій справі на момент виникнення спірних правовідносин, щодо спірного нерухомого майна, діяла інша редакція постанови Кабінету Міністрів України №1127 від 25 грудня 2015 року, в якій пунктом 81 передбачений порядок реєстрації права власності на новостворене нерухоме майно у випадках, коли це право набувається іншими особами, відмінними від замовника будівництва. Зазначеним пунктом передбачено, що державному реєстратору подається відповідний договір, що передбачає набуття права власності на закінчений будівництвом об`єкт іншою особою, відмінною від замовника будівництва. Якщо договір, за яким набувається право власності на закінчений будівництвом об`єкт іншими особами, відмінними від замовника будівництва, укладено не з відповідним замовником будівництва, державному реєстратору подаються договори, на підставі яких встановлюється послідовність переходу майнових прав на такий об`єкт від замовника будівництва до інших осіб та в подальшому до набувача права власності на закінчений будівництвом об`єкт.

За таких обставин, на момент виникнення спірних правовідносин, чинне законодавство передбачало можливість реєстрації права власності на новостворене майно не лише на забудовника або інвестора, а й на будь-яку особу відмінну від замовника будівництва, за умов наявності договорів, на підставі яких встановлюється послідовність переходу майнових прав на такий об`єкт від замовника будівництва до інших осіб та в подальшому до набувача права власності на закінчений будівництвом об`єкт. Відповідні договори наявні в матеріалах справи, а саме договір купівлі продажу майнових прав №28 від 21 лютого 2020 року та договір відступлення права вимоги № 15 від 25 листопада 2020 року.

Заперечуючи проти позову ПАТ "СУМБУД" вважає очевидним, що на момент укладення договору відступлення права вимоги від 25 листопада 2020 року № 15 ОСОБА_2 є боржником по відношенню до ПАТ "СУМБУД" в частині здійснення оплати майнових прав в сумі 483828,00 грн., при цьому не наводить жодного аргументу, на підставі якого він дійшов такого висновку, окрім посилання на порушення самим же ПАТ "СУМБУД" правил ведення бухгалтерського обліку в частині відображення в обліку операцій, щодо проведення розрахунків з покупцями.При цьому, відповідач не спростовує той факт, що саме з ініціативи ПАТ "СУМБУД", в порядку, передбаченому статтею 512 ЦК України, між ПАТ "СУМБУД", як боржником, ОСОБА_2 , як первісним кредитором та ОСОБА_1 , як новим кредитором, 25 листопада 2020 року був укладений договір відступлення права вимоги № 15, зі змісту якого вбачається, що ОСОБА_2 розрахувався з ПАТ "СУМБУД" по договору купівлі-продажу майнових прав від 21 лютого 2020 року № 28 і ПАТ "СУМБУД" підтверджує проведення розрахунку, оскільки визнає себе боржником по відношенню до нового кредитора ОСОБА_1 ..

Відповідач за первісним позовом вважає, що вимога, право на яку було відступлене ОСОБА_2 громадянці ОСОБА_1 , за договором відступлення права вимоги № 15 від 25 листопада 2020 року, є недійсною, та зазначає, що до ОСОБА_1 згідно умов договору відступлення права вимоги № 15 від 25 листопада 2020 року перейшло лише право вимагати від ПАТ "СУМБУД" укладення договору купівлі-продажу майнових прав на придбання нежитлового приміщення № 87-а за адресою АДРЕСА_1 саме з ОСОБА_1 ..

В обґрунтування недійсності вимоги, відповідач посилається на висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові від 08 серпня 2023 року по справі № 910/19199/21.

За змістом обставин справи № 910/19199/21, договір відступлення права вимоги був підписаний без участі боржника, а недійсність вимоги, право на яку відступалося, була встановлена судом. На відміну від справи № 910/19199/21, у справі що слухається, договір відступлення права вимоги № 15 від 25 листопада 2020 року був укладений з ініціативи боржника - ПАТ "СУМБУД", та за його участю. При цьому, для ОСОБА_1 суттєвими умовами цього договору були саме визнання боржником - ПАТ "СУМБУД" її вимог як нового кредитора по договору купівлі-продажу майнових прав від 21 лютого 2020 року № 28, оскільки лише за умов підтвердження у такій спосіб боржником дійсності вимоги, ОСОБА_1 погодилася на укладення договору та сплату коштів на користь ОСОБА_2 ..

Необґрунтованими є твердження відповідача за первісним позовом про те, що до ОСОБА_1 перейшло лише право вимагати від ПАТ "СУМБУД" укладення договору купівлі-продажу майнових прав на придбання нежитлового приміщення № 87-а за адресою АДРЕСА_1 саме з ОСОБА_1 , оскільки такого права по договору купівлі-продажу майнових прав від 21 лютого 2020 року № 28 у ОСОБА_2 не було, і він не міг його передати. Пунктом 1 договору відступлення права вимоги № 15 від 25 листопада 2020 року передбачено, що ОСОБА_1 набуває право вимоги, та стає кредитором по договору купівлі-продажу майнових прав №28 від 21 лютого 2020 року. Тобто обсяг прав, переданих ОСОБА_2 громадянці ОСОБА_1 по договору купівлі-продажу майнових прав від 21 лютого 2020 року № 28, відповідає вимогам статті 514 ЦК України, якою передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

В п. 73 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 серпня 2023 року по справі № 910/19199/21 зазначено, що відступлення права вимоги (цесія) - це сам факт заміни кредитора в зобов`язанні, який є правовим результатом відповідного договору. При цьому цесія не є окремим самостійним договором.

Згідно з частиною 1 статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому дії боржника, щодо пропозиції первісному кредитору та новому кредитору, укласти договір відступлення права вимоги з залученням боржника стороною такого договору, не суперечить вимогам Цивільного Кодексу України, щодо свободи договору (стаття 627 ЦК України). Укладення договору з ініціативи боржника та з залученням боржника в якості сторони договору відступлення права вимоги, підтверджує дійсність переданої вимоги та відсутність заперечень боржника проти вимого первісного кредитора і гарантує новому кредитору відсутність заперечень боржника щодо дійсності вимоги.

Заперечуючи проти первісного позову ПАТ "СУМБУД" зазначає, що за змістом п. 5.1. договору купівлі-продажу майнових прав від 21 лютого 2020 року № 28, єдиним документом, що підтверджує набуття ОСОБА_2 майнових прав та право на їх відчуження є акт прийому-передачі майнових прав на об`єкт нерухомості, якій відсутній в матеріалах справи, а за відсутністю такого акту, ОСОБА_2 не мав права відступати право вимоги майнових прав по договору купівлі-продажу майнових прав від 21 лютого 2020 року № 28.

В договорі купівлі-продажу майнових прав від 21 лютого 2020 року №28 відокремлено "право вимагати передачі майнових прав" і можливість уступки такого прав від "права власності на майнові права" та можливість їх відчуження. П. 5.1. зазначеного договору регулює порядок здійснення відчуження майнових прав на об`єкт нерухомості та передачі їх в іпотеку. З метою реалізації цього права особа повинна стати власником майнових прав, що передбачає обов`язкову передачу майнових прав за актом приймання-передачі. При цьому порядок відступлення прав по договору (у спірних правовідносинах відступлення права вимоги щодо передачі майнових прав) врегульований пунктом 12.3. договору, яким передбачено можливість реалізації такого права лише за згодою забудовника. ОСОБА_2 не здійснював відчуження майнових прав в порядку, передбаченому пунктом 5.1. договору, натомість відступив право вимоги по договору з додержанням вимог пункту 12.3. договору купівлі продажу майнових прав від 21 лютого 2020 року № 28.

Відповідач за первісним позовом стверджує, що отримав можливість дізнатися про існування договору купівлі-продажу майнових прав № 28 від 21 лютого 2020 року, одночасно з отриманням позовної заяви та на момент звернення позивачки ОСОБА_1 до суду вже продав спірне нерухоме майно, та за таких обставин не є особою, яка може бути відповідачем у справі про визнання права власності на майно, оскільки майно вибуло з його володіння. В якості доказів вибуття спірного нерухомого майна з його володіння Відповідач за первісним позовом надав договір купівлі-продажу майнових прав від 24 травня 2024 року № 37, укладений між ПАТ "СУМБУД" та ОСОБА_4 , за умовами якого ОСОБА_4 придбав майнові права на нерухоме майно - нежитлове приміщення АДРЕСА_2 , та отримав документи, необхідні для реєстрації права власності, передбачені договором, а саме: довідку про 100 % розрахунок № 37 м.п/1-87а від 05 липня 2023 року, акт прийому-передачі нежитлового приміщення від 05 липня 2023 року, витяг зі списку інвесторів житлового будинку АДРЕСА_1 .

Твердження ПАТ "СУМБУД" про те, що воно отримало можливість дізнатися про існування договору купівлі-продажу майнових прав № 28 від 21 лютого 2020 року, одночасно з отриманням позовної заяви спростовуються наявними в матеріалах справи письмовими доказами. В матеріалах справи наявна надана відповідачем за первісним позовом довідка Укргазбанку № 5-309/18/80/2023 від 05.07.2023 року зі змісту якої вбачається, що 05.07.2023 року ПАТ "СУМБУД" зверталося до Укргазбанку з запитом щодо зарахування коштів на його рахунок від ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу майнових прав №28 від 21 лютого 2020 року. Крім того, представником позивачки за первісним позовом була надана до матеріалів справи копія акту внутрішнього аудиту від 07.10.2021 року, складеного ПАТ "СУМБУД" та підписаного зокрема в.о. голови правління ПАТ "СУМБУД" Сумбатовим С.Р. та бухгалтером ПАТ "СУМБУД" Друженець О.А., зі змісту якого вбачається, що відповідачу за первісним позовом та його бухгалтеру ОСОБА_4 ще в 2021 році було достеменно відомо про укладення договору купівлі-продажу майнових прав від 21 лютого 2020 року № 28.

Здійснюючи продаж спірного нерухомого майна відповідач за первісним позовом був обізнаним про те, що він 21 лютого 2020 року уклав договір купівлі продажу цього майна з громадянином ОСОБА_2 , та в подальшому прийняв на себе обов`язок щодо передачі цього майна новому кредитору ОСОБА_1 , та не зважаючи на ці обставини повторно продав це майно 24 травня 2024 рокуіншій особі - громадянину ОСОБА_4 з подальшим направленням 31 травня 2024 року на адресу позивачки за первісним позовом ОСОБА_1 повідомлення про розірвання договору купівлі-продажу майнових прав від 21 лютого 2020 року № 28, укладеного з ОСОБА_2 ..

Оцінюючи правомірність дій ПАТ "СУМБУД" щодо продажу спірного майна громадянину ОСОБА_4 суд звертає увагу на те, що у відповіді на відзив, поданої до суду представником позивачки за первісним позовом зазначено, що ухвалою Зарічного районного суду від 06 червня 2023 року по справі № 591/4239/23 у порядку забезпечення позову заборонено Приватному акціонерному товариству "СУМБУД" вчиняти будь-які дії щодо відчуження нежитлового приміщення (майнових прав на нежитлове приміщення) №87-а у багатоповерховому будинку АДРЕСА_1 . 07 червня 2023 року. На підставі вищезазначеної ухвали, відповідне обтяження нерухомого майна внесене до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Незважаючи на це, на підставі акту приймання-передачі від 05 липня 2023 року, ПАТ "СУМБУД" здійснило передачу обтяженого нерухомого майна громадянину ОСОБА_4 , який є бухгалтером ПАТ "СУМБУД" та був обізнаний про те, що спірне майно продано іншій особі. Зазначені факти щодо наявності заборони вчиняти будь-які дії щодо відчуження спірного майна та передачу спірного нерухомого майна за актом прийому-передачі бухгалтеру ПАТ "СУМБУД" ОСОБА_4 відповідач за первісним позовом не заперечує.

Суд критично оцінює надані ПАТ "СУМБУД" копії квитанцій до платіжної інструкції на переказ готівки № ПН53603С1 від 24 травня 2024 року на суму 221527,8 гривень та № ПН69851С1 від 04 липня 2024 року на суму 472,2 гривень, якими підтверджуються оплати громадянином ОСОБА_4 по договору купівлі-продажу майнових прав від 24 травня 2024 року №37, оскільки рахунок, на якій сплачені грошові кошти ( НОМЕР_3 в АТ КБ "ГЛОБУС" ) не співпадає ані з рахунком для сплати, зазначеним в п. 4.3. договору купівлі-продажу майнових прав від 24 травня 2024 року № 37 ( НОМЕР_4 в АБ "УКРГАЗБАНК") ані з рахунком, зазначеним в статті 13 договору "Реквізити та підписи сторін" ( НОМЕР_5 в АБ "УКРГАЗБАНК"). Жодних пояснень щодо сплати грошових коштів на рахунок не зазначений в договорі та приналежність цього рахунку саме ПАТ "СУМБУД" відповідачем за первісним позовом суду не надано.

У відповідності до частини 2 статті 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Оскільки багатоповерховий житловий будинок по АДРЕСА_1 був введений в експлуатацію в 2021 році, що підтверджується сертифікатом, копія якого є в матеріалах справи, відповідач за первісним позовом у 2021 році став власником об`єкта нерухомого майна - багатоповерховий житловий будинок по АДРЕСА_1 . У відповідності до статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Статтею 220 ЦК України передбачено, що уразі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Відповідач, уклавши договір купівлі-продажу від 24 травня 2024 року №37, з громадянином ОСОБА_4 здійснив продаж нерухомого майна без додержання форми договору, а саме без нотаріального посвідчення. Тобто, договір купівлі-продажу від 24 травня 2024 року № 37, укладений між ПАТ "СУМБУД" та ОСОБА_4 є нікчемним.

Враховуючи вищевикладене, спірне майно не вибуло з власності Відповідача-ПАТ`СУМБУД» і він є належним відповідачем у справі. Висновки відповідача про те, що він не є особою, яка може бути відповідачем у цій справі є необґрунтованими.

Щодо обраного позивачкою за первинним позовом способу захисту у спірних правовідносинах суд враховує наступне:

Згідно з статтею 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 513 ЦК України передбачено , що правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Згідно з статтею 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Враховуючи вищенаведене, ПАТ "СУМБУД", на виконання умов договору купівлі-продажу майнових прав № 28 від 21.02.2020 року та договору відступлення права вимоги № 15 від 25.11.2020 року, зобов`язався передати у власність ОСОБА_1 , об`єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення № 87-а (загальна площа - 106,6 кв. м) в багатоповерховому будинку по АДРЕСА_1 .

За змістом положень ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Одним зі способів захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, є визнання права.

За правилами статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Майновими правами визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування). Майнове право є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право є обмеженим речовим правом, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За положеннями статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно із ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникає, зокрема, з договорів та інших правочинів, має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За правилом статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Частиною 1 статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ч. 2 ст. 328 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч. 1 ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (провадження № 12-46гс19). Відтак застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.

Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 14 грудня 2021 року у справі №344/16879/15-ц, укладаючи договір купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване майно, покупець отримує речове право, яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно в майбутньому.

Право власності на нерухоме майно виникає з моменту прийняття його в експлуатацію, якщо таке передбачено законом чи договором, а повноцінним об`єктом у розумінні ЦК України такий об`єкт стає після його державної реєстрації, оскільки жодних виключень щодо необхідності державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі, як передбачено в частині першій статті 182 та частині другій статті 331 ЦК України для новоствореної речі, якою є квартира в новозбудованому будинку, цивільне законодавство не містить.

Захист прав на новостворене майно, прийняте в експлуатацію, в разі невизнання відповідачем прав позивача на спірне майно здійснюється в порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, то захист здійснюється на загальних засадах цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої та другої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Застосування будь-якого способу захисту цивільного права має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим, а саме: повинно реально відновлювати наявне порушене, оспорюване або невизнане право, такий спосіб має відповідати характеру правопорушення та цілям судочинства та не може суперечити принципу верховенства права.

Визнання права, як універсальний спосіб захисту абсолютних та виключних прав і охоронюваних законом інтересів, передбачене у статті 16 ЦК України.

У статті 392 ЦК України вказано, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Зі змісту статті 392 ЦК України вбачається, що вона містить дві диспозиції, за яких власник майна може звернутися з позовом про визнання права власності: 1) якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою; 2) у разі втрати власником документа, який засвідчує право власності.

Суб`єктом вимог про визнання права власності може будь-яка особа, яка вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів у третіх осіб або претензіями третіх осіб чи необхідністю отримати правовстановлюючі документи.

Позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючих документів. Позивачем у позові про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних відносин, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб. Відповідачем у позові про визнання права власності виступає будь-яка особа, яка сумнівається в належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності володіння, користування і розпорядження таким майном, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин.

Спосіб захисту, передбачений статтею 392 ЦК України є різновидом загального способу захисту - визнання права, а тому його може бути використано в зобов`язальних відносинах за відсутності іншого, окрім судового, шляху відновлення порушеного права.

Тобто зазначений спосіб захисту, як різновид загального способу захисту - визнання права, може бути використаний не тільки в речово-правових відносинах, але й у зобов`язально-правових, так як сам по собі факт перебування осіб у тих чи інших відносинах, у тому числі договірних, не може перешкоджати застосуванню до цих відносин норм інститутів загальної частини цивільного права.

Способи захисту права, обрані позивачем та застосовані судом, повинні найбільш ефективно поновлювати порушені права, а специфіка інвестування в об`єкти будівництва та визначення новоствореного майна, як об`єкта захисту права відмінного від майнових прав, на етапі укладення договорів про інвестування в будівництво, які мають різні назви, повинні тлумачитися на користь тієї особи, права якої порушено.

Практика визнання права власності на об`єкти нерухомості, розміщені у введених в експлуатацію будинках та спорудах, з огляду на відсутність у позивачів можливості оформити право власності в позасудовому порядку як ефективного способу захисту порушених прав підтримано Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 27 лютого 2019 року у справі № 761/32696/13-ц (провадження № 14-606цс18), від 03 квітня 2019 року у справі № 1609/6643/12 (провадження № 14-107цс19), від 15 травня 2019 року у справі № 522/102/13-ц (провадження № 14-38цс19), від 29 травня 2019 року у справі № 1609/6645/12 (провадження № 14-220цс19), від 26 червня 2019 року у справі № 761/3428/15-ц (провадження № 14-268цс19).

Отже, у випадку оспорювання чи невизнання за особою, яка виконала умови договору купівлі-продажу майнових прав на не рухоме майно, або стала кредитором за таким договором, первісного права власності на новостворений об`єкт інвестування, введений в експлуатацію, ефективним способом захисту такого права є визнання права власності на підставі статті 392 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду у вказаних постановах дійшла висновку, що правозастосовчу практику у подібних спорах необхідно консолідувати, а відтак вказала, що коли об`єкт нерухомості вже збудований та прийнятий в експлуатацію, проте покупцем не отримані правовстановлюючі документи у зв`язку із порушенням продавцем за договором купівлі-продажу майнових прав на нерухоме майно взятих на себе договірних зобов`язань щодо передання всіх необхідних документів для оформлення права власності на квартиру, вартість якої сплачена покупцем в повному обсязі, та у разі невизнання продавцем права покупця на цю збудовану квартиру може мати місце звернення до суду з вимогою про визнання за покупцем права власності на проінвестоване (оплачене) ним майно відповідно до положень статті 392 ЦК України.

Отже, інвестор наділений правами, тотожними правам власника нерухомого майна, пов`язаними зі створенням об`єкту нерухомого майна, а тому в разі порушення його речових прав на стадії до введення об`єкту нерухомості в експлуатацію він має право на звернення до суду за їх захистом шляхом пред`явлення позову про визнання за ним його майнових прав та витребування своєї власності з незаконного володіння іншої особи (статті 392, 388 ЦК України). При цьому не вимагається визнання недійсними нікчемних правочинів, які спрямовані на незаконне заволодіння майном інвестора іншими особами (стаття 228 ЦК України).

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19, пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19, пункт 98).

За таких обставин, обраний позивачкою за первісним позовом спосіб захисту відповідає вимогам цивільного законодавства України.

Щодо зустрічного позову, суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що зустрічний позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного:

Звертаючись до суду з зустрічним позовом ПАТ СУМБУД просить суд стягнути з ОСОБА_1 втрати від інфляції в розмірі 235080,71 грн. та три проценти річних в розмірі 43550,17 грн. за договором купівлі-продажу майнових прав № 28 від 21 лютого 2020 року, який був укладений між ПАТ СУМБУД та громадянином ОСОБА_2 . Умовами договору передбачено зобов`язання: - ОСОБА_2 сплатити на користь ПАТ СУМБУД грошові кошти; - ПАТ СУМБУД передати ОСОБА_2 нерухоме майно (майнові права на нерухоме майно).

У відповідності до статті 509 ЦК України , зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

У відповідності до п. 1 частини 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 510 ЦК України передбачено, що сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор. Частиною 3 цієї ж статті визначено, якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Тобто, по договору купівлі-продажу майнових прав від 21 лютого 2020 року № 28 ОСОБА_2 є боржником щодо зобов`язання сплатити грошові кошти, та відповідно кредитором в частині права вимагати від ПАТ "СУМБУД" передачі майна після сплати коштів. Навпаки, ПАТ "СУМБУД" є кредитором щодо зобов`язання ОСОБА_2 сплатити грошові кошти та відповідно боржником в частині передачі ОСОБА_2 майна.

У відповідності до п. 5.1. договору купівлі-продажу майнових прав від 21 лютого 2020 року № 28, ОСОБА_2 набуває статусу кредитора по договору після виконання свого обов`язку як боржника, тобто після проведення оплати.

Статтею 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

З матеріалів справи вбачається, що з ініціативи ПАТ "СУМБУД", в порядку, передбаченому статтею 512 ЦК України, між ПАТ "СУМБУД", як боржником, ОСОБА_2 , як первісним кредитором та ОСОБА_1 , як новим кредитором, 25 листопада 2020 року був укладений договір відступлення права вимоги № 15. Зазначений договір відступлення права вимоги не передбачає перехід від ОСОБА_2 до ОСОБА_1 обов`язків по договору купівлі-продажу майнових прав від 21 лютого 2020 року №28. Натомість, за умовами договору відступлення права вимоги № 15, ОСОБА_2 розрахувався з ПАТ "СУМБУД" по договору купівлі-продажу майнових прав від 21 лютого 2020 року № 28 і ПАТ "СУМБУД" підтверджує проведення розрахунку, оскільки визнає себе боржником. За таких обставин висновки ПАТ "СУМБУД" щодо переходу до ОСОБА_1 обов`язку по сплаті грошових коштів по договору купівлі-продажу майнових прав від 21 лютого 2020 року № 28 є необґрунтованими.

Зі змісту пункту 5 договору відступлення права вимоги № 15 від 25.11.2020 року вбачається, що ПАТ "СУМБУД", як боржник, підтверджує відсутність заперечень проти вимог ОСОБА_1 , як нового кредитора по договору купівлі-продажу майнових прав № 28 від 21.02.2020 року, щодо передачі їй об`єкта нерухомості, а саме нежитлового приміщення АДРЕСА_2 . Тобто, ПАТ "СУМБУД", підписуючи договір в якості боржника, надало підтвердження ОСОБА_1 , що є боржником у зобов`язанні та визнає вимоги первісного кредитора ОСОБА_2 , який міг набути статус кредитора за договором купівлі-продажу майнових прав № 28 від 21 лютого 2020 року лише за умови проведення повного розрахунку з ПАТ "СУМБУД". Також, за змістом пункту 6 договору відступлення права вимоги від 25.11.2020 року № 15, ПАТ "СУМБУД" надало підтвердження ОСОБА_1 , що погоджується з переходом до неї прав, які забезпечують виконання обов`язків АТ "Сумбуд" по договору купівлі-продажу майнових прав № 28 від 21 лютого 2020 року, та підтверджує сплату ОСОБА_2 483828,00 грн., у т.ч. ПДВ по цьому договору.

Позивач за зустрічним позовом вважає, що до ОСОБА_1 згідно умов договору відступлення права вимоги № 15 від 25 листопада 2020 року перейшло лише право вимагати від ПАТ "СУМБУД" укладення договору купівлі-продажу майнових прав на придбання нежитлового приміщення № 87-а за адресою АДРЕСА_1 саме з ОСОБА_1 .. При цьому такого права по договору купівлі-продажу майнових прав від 21 лютого 2020 року № 28 у ОСОБА_2 не було, і він не міг його передати. Пунктом 1 договору відступлення права вимоги №15 від 25 листопада 2020 року передбачено, що ОСОБА_1 набуває право вимоги, та стає кредитором по договору купівлі-продажу майнових прав № 28 від 21 лютого 2020 року. Тобто, обсяг прав, переданих ОСОБА_2 громадянці ОСОБА_1 , по договору купівлі-продажу майнових прав від 21 лютого 2020 року № 28, відповідає вимогам статті 514 ЦК України, якою передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відступлення права вимоги (цесія) - це сам факт заміни кредитора в зобов`язанні, який є правовим результатом відповідного договору. Цесія не є окремим самостійним договором. ( п. 73 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 серпня 2023 року по справі № 910/19199/21). Дії боржника, щодо пропозиції первісному кредитору та новому кредитору, укласти договір відступлення права вимоги з залученням стороною такого договору боржника, не суперечить вимогам Цивільного Кодексу України, щодо свободи договору (стаття 627 ЦК України). При цьому, укладення договору з залучення боржника в якості сторони по договору відступлення права вимоги, підтверджує дійсність переданої вимоги та відсутність заперечень боржника проти вимого первісного кредитора.

Вимоги зустрічного позову стосуються стягнення лише відшкодування інфляційних втрат та 3 процентів річних без стягнення суми основного боргу, який за твердження позивача за зустрічним позовом на момент звернення до суду не погашений. Відповідальність за порушення грошового зобов`язання у разі неможливості боржника виконати грошове зобов`язання передбачена статтею 625 ЦК України. Зазначена норма не передбачає сплату сум, які намагається стягнути позивач за зустрічним позовом, без сплати суми основного боргу. Згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тобто, індекс інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних нараховуються на суму боргу і сплачуються разом з її сплатою.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 11, 15, 16, 220, 316, 328, 331, 392, 509-514, 516, 525- 527, 625, 627, 629 ЦК України, ст.ст. 2, 11-12, 13, 76-81, 133, 137, 141, 223, 259, 263-265 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «СУМБУД» про визнання права власності на нежитлове приміщення - задоволити.

Визнати право власності ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_6 ) на нежитлове приміщення № НОМЕР_2 , загальною площею - 106,6 кв.м, в багатоповерховому будинку по АДРЕСА_1 .

В задоволенні зустрічного позову Приватного акціонерного товариства «СУМБУД» до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних витрат та 3-х процентів річних від простроченої суми за порушення виконання грошових зобов`язань за договором купівлі-продажу майнових прав від 21 лютого 2020 року - відмовити в зв`язку з необґрунтованістю.

Рішення суду може бути оскаржено до Сумського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення. В разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст судового рішення виготовлено 09 жовтня 2024 року.

СУДДЯ А.Я. КЛИМЕНКО