Номер провадження: 22-ц/813/118/24
Головуючий у першій інстанції Луняченко В. О.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.06.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,

з участю секретаря Виходець А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , правонаступником якої є ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 24 грудня 2019 року, постановленого під головуванням судді Луняченка В.О., повний текст судового рішення складений 02 січня 2020 року, у цивільній справі за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_1 , правонаступником якої є ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватний нотаріус Ніколіца Валентина Федорівна, про визнання спадщини відумерлою, визнання недійсним договору купівлі-продажу, витребування майна від добросовісного набувача, -

в с т а н о в и в:

У грудні 2019 року Одеська міська рада звернулася до суду з позовом, який згодом був уточнений та остаточно поданий до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватний нотаріус Ніколіца В.Ф. про визнання спадщини відумерлою, визнання недійсним договору купівлі-продажу, витребування майна від добросовісного набувача, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила:

- визнати спадщину після смерті ОСОБА_5 , що складається з однокімнатної квартири, загальною площею - 21,5 кв.м, житловою площею - 10,7 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , - відумерлою;

- визнати и недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_2 від 28.11.2009 року серія та номер: 2958, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ніколіцею В.Ф.;

- витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради квартиру АДРЕСА_2 ;

- встановити порядок виконання рішення суду, відповідно до якого після набрання ним законної сили це рішення є підставою для Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради для скасування: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 33204383 від 27.12.2016 року, прийнятого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Косюк О. П.;

- рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 33247592 від 28.12.2016 року, прийнятого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Косюк О. П.;

- рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 34370328 від 21.03.2017 року, прийнятого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чернишевою Н.Г., а також є підставою для реєстрації за територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради права власності на однокімнатну квартиру загальною площею - 21,5 кв.м., житловою площею - 10,7 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та стягнути судові витрати.

В обґрунтування свої позовних вимог позивач зазначив, що після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина у вигляді однокімнатної квартири загальною площею 21,5 кв.м, житловою площею -10,7 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яке у зв`язку із відсутністю спадкоємців за заповітом або законом по заяві органа місцевого самоврядування є спадщиною відумерлою.

Однак, на підставі договору дарування, який є підробленим, право власності на зазначену квартиру було зареєстровано на ОСОБА_6 , який у подальшому продав дану квартиру ОСОБА_4 , а останній, в свою чергу, продав її добросовісному набувачу ОСОБА_1 , яка і зареєструвала права власності на зазначену квартиру.

Враховуючи відсутність законних підстав для реєстрації права власності на вказану квартиру на ОСОБА_3 позивач вважає наявність правових підстав для визнання первинного договору відчуження квартири недійсним з витребуванням квартири на користь органу місцевого самоврядування, якому дана квартира належить як відумерла спадщина.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 24 грудня 2019 року позов Одеської міської ради задоволений частково.

Визнано спадщину після смерті ОСОБА_5 , що складається з однокімнатної квартири, загальною площею - 21,5 кв.м, житловою площею - 10,7 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 відумерлою.

Відмовлено у визнанні недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_2 від 28.11.2009 року серія та номер: 2958, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ніколіцею В.Ф., враховуючи нікчемність даного договору.

Застосовано наслідки нікчемності договору у вигляді витребування з володіння ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради квартиру АДРЕСА_2 .

Встановлено порядок виконання рішення суду, відповідно до якого після набрання ним законної сили це рішення є підставою для Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради для скасування: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 33204383 від 27.12.2016 року, прийнятого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Косюк О. П.; рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 33247592 від 28.12.2016 року, прийнятого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Косюк О. П.; рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 34370328 від 21.03.2017 року, прийнятого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чернишевою Н.Г., а також є підставою для реєстрації за територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради права власності на однокімнатну квартиру загальною площею - 21,5 кв.м., житловою площею - 10,7 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Вирішено питання про судові витрати.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просила рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким у позовних вимогах відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги апелянт зазначав, що висновки суду про наявність підстав для задоволення позовних вимог про витребування з володіння ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради спірної квартири не відповідають фактичним обставинам справи, скільки суд необґрунтовано визначив нікчемність правочину, який за формою та змістом повністю відповідає нормам права та суд не взяв до уваги, що ОСОБА_1 на законних правах володіла спірною квартирою.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду надано не було.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення.

Протоколом автоматизованого розподілу від 06 лютого 2020 року визначений склад колегії суддів під головуванням судді ОСОБА_7. для розгляду справи (а.с. 58 т. 2).

Ухвалами Одеського апеляційного суду від 10 лютого та 24 лютого 2020 року провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 було відкрито та справа призначена до розгляду (а.с. 59,63 т. 2).

Відповідно до рішення Вищої ради правосуддя №941/0/15-23 від 28 вересня 2023 року суддю ОСОБА_7 було звільнено з посади у зв`язку з поданням заяви про відставку (а.с. 43 т. 3).

Відповідно до протоколу повторного розподілу справи за допомогою автоматизованої системи документообігу суду від 25 жовтня 2023 року цивільна справа передана головуючому-судді (суддя-доповідач) Комлевій О.С. зі складом колегії суддів,з урахуванням навантаження на суддів Одеського апеляційного суду (а.с. 43-44 т. 3).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 02 листопада 2023 року цивільна справа за апеляційною скаргою ОСОБА_1 прийнята до провадження та призначена до розгляду (а.с. 45 т. 3).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 померла.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 28 листопада 2023 року до участі у справі, в якості правонаступника ОСОБА_1 була залучена ОСОБА_2 .

В судове засідання, призначене на 04 червня 2024 року, не з`явилися треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватний нотаріус НіколіцаВ.Ф., які були сповіщені належним чином (а.с. 124- 130 т. 3).

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників, які не з`явилися в судове засідання.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, явка яких не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення адвоката Попкової І.Г., яка є представником ОСОБА_2 , пояснення ОСОБА_2 , правонаступника ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , представника Одеської міської ради, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду не в повному обсязі відповідає зазначеним вимогам, з огляду на таке.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що у лютому 2016 року померла ОСОБА_5 , про що 04 березня 2016 року реєстратором Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Одеського міського управління юстиції складено відповідний актовий запис № 2451 та видано свідоцтво про смерть серія НОМЕР_1 (а.с. 12-13 т. 1).

ОСОБА_5 , на підставі договору дарування від 25.03.2003 року, належала на праві власності однокімнатна квартира загальною площею - 21,5 кв.м., житловою площею - 10,7 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 16 т. 1).

У вищезазначеній квартирі спадкодавець була зареєстрована та проживала одна з 05.09.2003 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 . При цьому з 23.09.2005 року по 07.04.2016 року ОСОБА_5 знаходилась на обліку та обслуговуванні у відділенні Територіального центру соціального обслуговування пенсіонерів та одиноких непрацездатних громадян Київського району м. Одеси (а.с. 20-21 т. 1).

Згідно з Витягом зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 06.02.2017 року № 46655140 спадкова справа до майна померлої ОСОБА_5 не заводилась, свідоцтва про право на спадщину не видавалися (а.с. 25 т. 1).

Згідно з Витягом зі спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) від 06.02.2017 року № 46655144 ні заповіти, ні спадкові договори спадкодавцем не складалися (а.с. 26 т. 1).

27.12.2016 року державним реєстратором - приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Косюк О.П. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 33204383, за яким право власності на квартиру АДРЕСА_2 зареєстровано за ОСОБА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 (а.с. 27 т.1).

Вказане рішення про державну реєстрацію спірної квартири прийнято приватним нотаріусом Косюк О.П. на підставі договору дарування, серія та номер: 2958 від 28.12.2009 року, нібито виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ніколіцею В.Ф. (а.с. 170 т.1).

При цьому згідно листа приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ніколіци В.Ф. від 26.12.2017 року № 220/01-16, адресованого Одеському міському голові, та листа від 10.01.2018 року № 3, адресованого керівникам Обласних та міських територіальних управлінь юстиції України, приватним нотаріусом Ніколіцею В.Ф. ніколи не посвідчувався договір відчуження квартири АДРЕСА_2 , відтиск печатки на цьому договорі значно відрізняється від печатки приватних нотаріусів, а підпис нотаріуса на ньому підроблений (а.с. 43, 78, 80 т. 1).

Наступного дня 28.12.2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Косюк О.П. посвідчено договір купівлі-продажу, серія та номер: 122, про продаж ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_4 , а також прийнято рішення про державну реєстрацію права власності нерухомого майна, індексний номер рішення: 33247592 від 28.12.2016 року (а.с. 28, 103-128 т. 1).

21.03.2017 року вищезазначена спірна квартира за договором купівлі-продажу, серія та номер: 1165, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чернишевою Н.Г., продана ОСОБА_4 добросовісному набувачу - ОСОБА_1 (а.с. 95-102 т. 1).

21.03.2017 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чернишевою Н.Г. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 34370328 від 21.03.2017 року, за яким право власності на квартиру АДРЕСА_2 зареєстровано за ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 .

ОСОБА_1 зареєструвалася у даній квартирі 27.04.2017 року (а.с. 209 т. 2).

З наданих нотаріусом Ніколіцєю В.Ф. на ухвалу суду про витребування документів вбачається, що за реєстровим номером № 2958, нотаріусом 21.12.2009 року посвідчувалась справжність підпису особи стосовно спадщини, яка не має відношення до даної справи (а.с. 174-186 т. 2).

ОСОБА_1 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 160 т. 2).

Після її смерті до нотаріальної контори про прийняття спадщини звернулась донька померлої ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , що підтверджується копією спадкової справи (а.с. 24-42 т. 3).

Задовольняючи частково позовні вимоги ОМР, суд першої інстанції виходив з того, що договір дарування є нікчемним, за відсутності спадкоємців у ОСОБА_5 , її квартира переходить у власність ОМР, та є відумерлою спадщиною, а також судом першої інстанції зроблено висновок про те, що суд враховує, що даним рішенням суду здійснюється втручання у право власності відповідача, який є добросовісним набувачем, а також у його право на житло, так як спірним майном є житлова квартира, якою користується відповідач, однак приходить до висновку, що в даному випадку є правові підстави для витребування майна з чужого законного володіння, дане витребування має закону мету - повернення права власності та таке втручання у права відповідача є пропорційним для поновлення порушеного права міської громади у демократичному суспільстві.

Однак, колегія суддів не в повній мірі погоджується з таким висновком суду, за наступних підстав.

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частини перша та третя статті 388 ЦК України).

Якщо законом установлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом (частина п`ята статті 12 ЦК України).

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (частина друга статті 328 ЦК України).

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.

У своїй діяльності Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи.

Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) закріплює право кожного на повагу до його приватного і сімейного життя, житла і до таємниці кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права інакше, ніж згідно із законом і коли це необхідно в демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Втручання у право особи на мирне володіння майном має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» заява № 8863/06, § 44).

Будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті (рішення ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» заяви № 7151/75, № 7152/75).

Втручання держави в право на мирне володіння своїм майном, зокрема шляхом його витребування на користь держави/територіальної громади загалом є предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного прав. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: 1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; 2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (рішення ЄСПЛ у справі «East/WestAllianceLimited проти України» від 23 січня 2014 року пункти 166 - 168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;

- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, легітимна мета такого втручання може полягати в контролі за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або в забезпеченні сплати податків, інших зборів або штрафів;

- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними із цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності.

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки -встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17, пункти 40 - 43).

Найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу в право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу в право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи.

Отже, суд має як надавати адекватне обґрунтування для відхилення аргументів стосовно застосування норм права, так і надавати оцінку витребування в контексті принципу пропорційності (див. висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 13 листопада 2013 року у справі N 6-115 цс 13).

У будь-якому випадку особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року в справі «Станкова проти Словаччини»; рішення ЄСПЛ від 15 січня 2009 року в справі «Косіч проти Хорватії» та рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 2009 року в справі «Пауліч проти Хорватії»).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 02.11.2021 року (справа №925/1351/19) зазначає: критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними із втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що ставиться для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

При цьому ЄСПЛ у питаннях оцінки пропорційності, як і в питаннях наявності суспільного, публічного інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

Тож для розкриття критерію пропорційності вагоме значення має визначення судами добросовісності/недобросовісності набувача майна.

Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). На необхідність оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово звертала увагу Велика Палата Верховного Суду (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц (провадження № 14-192цс19), пункт 46.1 постанови від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19)).

Якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача крім приписів статті 388 ЦК України слід застосовувати спеціальну норму пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Тому, за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (провадження № 12-127гс19, пункти 37, 38), від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19, пункти 46.1, 46.2), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20, пункти 7.15, 7.16).

Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам статті 388 ЦК України, а, відтак, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. За таких обставин витребування спірної нерухомості у добросовісного набувача на користь міської ради призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Аналогічні правові висновки містяться у постановах від 20 березня 2019 року у справі № 521/8368/15-ц та від 18 березня 2020 року в справі № 199/7375/16-ц.

Під час розгляду справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суд повинен самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо (див. пункт 58 постанови Великої Палата Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20)).

Судом встановлено, що договірдарування між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 є нікчемним, в подальшому ОСОБА_1 , яка є добросовісним набувачем, за відплатним договором купівлі-продажу придбала квартиру у ОСОБА_4 .

Зі спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_1 , вбачається, що спірна квартира є єдиним об`єктом права власності, в якому ОСОБА_1 була зареєстрована та проживала по день її смерті.

Також колегія суддів звертає увагу, що матеріали справи не містять будь-яких доказів про порушення кримінальної справи за шахрайство або підробку документів, та з наданих пояснень представника ОМР, вбачається, що ОМР не знає на якому етапі знаходиться кримінальне провадження та чи встановлені винні особи.

Колегія суддів зазначає, що добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам статті 388 ЦК України, а відтак, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21)) (пункт 6.53).

Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини (частина третя статті 1277 ЦК України та частина перша статті 60 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні" у редакції, чинній на час подання позову до суду).

Однак, відповідно до частини четвертої статті 334 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається з моменту реєстрації цього права.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що спадщина набуває статусу відумерлої саме після набуття чинності рішенням суду про визнання її такою, а право власності на зазначене майно набувається у територіальної громади з моменту реєстрації цього права за громадою.

За наведених підстав, колегія суддів приходить висновку про те, що суд першої інстанції в порушенні норм процесуального та матеріального права при вирішенні позовних вимог не з`ясував взаємопов`язані між собою обставини щодо пропорційності та правомірності втручання держави у право на мирне володіння майном, з урахуванням наведеної вище практики розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичного застосування, яке відбувається через практику (рішення) ЄСПЛ, яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права, а рішення суду має містити висновки суду щодо пропорційності та правомірності втручання держави у право на мирне володіння майном, а тому рішення в частині визнання спадщини відумерлою та витребування майна у добросовісного набувача ОСОБА_1 підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог Одеської міської ради.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , правонаступником якої є ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 24 грудня 2019 року - скасувати.

Прийняти постанову.

У задоволені позовних вимог Одеської міської ради до ОСОБА_1 , правонаступником якої є ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватний нотаріус Ніколіца Валентина Федорівна, про визнання спадщини відумерлою, визнання недійсним договору купівлі-продажу, витребування майна від добросовісного набувача - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 14 червня 2024 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.М. Вадовська

______________________________________ Є.С. Сєвєрова