ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/422/24 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 червня 2024 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Костів О.З.

суддів - Гірський Б. О., Храпак Н. М.,

за участю секретаря Іванюти О.М.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Богуша В.Д.,

представника Тернопільської

обласної прокуратури Марцун А.А.,

представника Головного управління Національної поліції

в Тернопільській області Куриляк М.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі цивільну справу №607/20626/23 за апеляційними скаргами Головного управління Національної поліції України в Тернопільській області, ОСОБА_2 , Тернопільської обласної прокуратури на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 лютого 2024 року, ухвалене суддею Позняком В.М., повний текст якого складено 26 лютого 2024 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до держави Україна в особі Тернопільської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції України в Тернопільській області, Державної казначейської служби, Головного управління Державної казначейської служби в Тернопільській області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконним проведенням обшуку,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до держави Україна в особі Тернопільської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції України в Тернопільській області, Державної казначейської служби, Головного управління Державної казначейської служби в Тернопільській області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконним проведенням обшуку.

Позов мотивовано тим, що у провадженні Головного управління Національної поліції в Тернопільській області перебувало кримінальне провадження №0000080. В межах даного кримінального провадження на підставі ухвали слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області 07.06.2023 було проведено обшук житла Позивача за адресою: АДРЕСА_1 . З процесуальних документів, які наявні у матеріалах кримінального провадження, вбачається, що кримінальне провадження розпочате саме відносно ОСОБА_1 та він перебуває у процесуальному статусі підозрюваного. Зіславшись на практику Європейського суду з прав людини зазначає, що «кримінальне обвинувачення» це «офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про те, що ця особа вчинила кримінальне діяння». При цьому, «в деяких випадках це може робитися у формі інших заходів, здійснення яких несе в собі таке твердження і, по суті, так само впливає на становище підозрюваного» (рішення у справі «Екле проти Німеччини»). Стверджує, що обшук було проведено незаконно, оскільки не було жодних підстав для звернення слідчим з клопотанням про проведення обшуку та погодження даного клопотання прокурором. Ухвала слідчого судді не містить ані мотивів прийняття до уваги викладених у клопотанні аргументів, ані мотивів його задоволення. Більше того, зміст мотивувальної частини дублюється із змістом клопотання про надання дозволу на проведення обшуку, яке подано стороною обвинувачення. Також, під час проведення обшуку було допущено порушення норм чинного законодавства. Зокрема, позивачу не було надано можливість одержати правову допомогу адвоката, не було надано копію ухвали про дозвіл на проведення обшуку (відповідно до статті 236 КПК України), в порушення статтей 234, 236 КПК України вилучені речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку. Під час проведення обшуку у Позивача було вилучено мобільний телефон «Fly IQ451», три банківські картки, хімічний посуд та реактиви, інше майно. Це майно Позивачу досі не повернуто, не відомо про місце його зберігання. Не було вручено другий примірник протоколу обшуку разом із доданим до нього описом вилучених документів та тимчасово вилучених речей особі (відповідно до частини дев`ятої статті 236 КПК України). Особи, що проводили обшук, не представились, що унеможливило з`ясувати, чи вказана дана особа в ухвалі про дозвіл на обшук та чи має вона відповідні повноваження. Під час проведення обшуку поліція не намагалась потрапити у житло Позивача мирним шляхом, одразу вибили двері, повалили Позивача на підлогу і примусили протягом тривалого часу лежати на підлозі з руками за головою, незважаючи на те, він не чинив супротиву та не був озброєний. Внаслідок незаконного проведення обшуку Позивачу було завдано моральну шкоду, яка полягає в моральних та фізичних стражданнях, які внесли негативні зміни у його життя, погіршення та позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, а також інших негативних наслідків морального характеру. Представники органу досудового розслідування, здійснюючи обшук, проявили неповагу до гідності Позивача. Позивач був змушений змінити організацію свого життя з метою знаходження часу та можливостей для тривалого захисту порушеного права шляхом неодноразових звернень за захистом своїх прав до суду, скаргами в вищестоящі органи, звертатися за правою допомогою до адвоката. Про проведення обшуку майна Позивача стало відомо його сусідам, знайомим, друзям та членам сім`ї та іншим родичам, авторитет Позивача, як добропорядного та чесного громадянина серед мешканців будинку та району за місцем проживання було підірвано. Він змушений був постійно виправдовуватись щодо своєї невинуватості, що принижувало його честь та гідність. Позивач досі стикається із труднощами у відновлені соціальних контактів та налагодженні нових. Тривала нервова напруга призвела до негативних змін у його здоров`ї та самопочутті, що проявилося у частих головних болях, швидкій втомлюваності, пасивності, погіршенні настрою, пригніченості, образливості, замиканні в собі, фіксованості на негативних переживаннях, невпевненості у собі, нічних жахіттях. Постійні думки про психотравмуючі події, викликані неправомірними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду, призвели до погіршення психо-емоційного стану Позивача та затяжної депресії. Позивач втратив віру у моральність, добропорядність, чесність правоохоронних органів та справедливість правосуддя. Унаслідок незаконного проведення обшуку у Позивача сформувалась недовіра до державних правоохоронних структур та суду, закріпилося тривожне очікування чергової дискредитації з їх боку, постало зруйнованим усвідомлення своєї правової захищеності, що перешкоджає його подальшій активній соціальній реалізації як людини. Позивач працює програмістом-фрілансером та внаслідок заподіяної моральної шкоди незаконним обшуком та незаконними діями працівників поліції під час обшуку у нього розпочалась депресія, через яку він вже протягом чотирьох місяців не може працювати та позбавлений доходу. У зв`язку із завданою моральною шкодою Позивач проходив курс лікування депресії, що підтверджується доданими копіями медичних документів.

Враховуючи викладене, Позивач просив суд стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь 1000000 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним проведенням обшуку та обмеженням права власності та стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь 11053.50 грн на відшкодування матеріальної шкоди, завданої незаконним проведенням обшуку та обмеженням права власності.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 лютого 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України, через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_1 30000 гривень моральної шкоди.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, Головне управління Національної поліції України в Тернопільській області, Тернопільська обласна прокуратура та ОСОБА_1 подали на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказують, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що судом першої інстанції не враховано в повному обсязі характер моральних страждань та емоційні переживання, яких він зазнав в результаті протиправних дій відповідачів.

Вказує, що 12.10.2023 він звертався до Тернопільської обласної прокуратури із скаргою від, в якій просив ініціювати скасування арешту та повернення його майна, дотримання розумних строків досудового розслідування та відшкодування шкоди. У своєму відзиві на позовну заяву Тернопільська обласна прокуратура стверджує, що 25.10.2023 постановою заступника керівника Тернопільської окружної прокуратури в задоволенні скарги відмовлено, а позивача поінформовано. Звертає увагу на те, що 30.10.2023 кримінальне провадження було закрите, коли стало відомо про позовну заяву на відшкодування моральної шкоди. При цьому ніяких листів від прокуратури Позивачу не приходило, як не прийшло жодного листа і від слідчого Софіянчука, якого слідчий суддя в ухвалі зобов`язав ставити Позивача до відома про накладення арешту на його майно. Більше того, Позивачу досі не надано від ГУНП списку кореспонденції, яка надсилалась йому в рамках кримінального провадження №0000080.

Зазначає, що судом також було проігноровано те, що численні докази в матеріалах незаконного кримінального провадження №0000080 свідчать про наявність в діях начальника 1-го відділу ДБН НПУ Присяжнюка та слідчого Софіянчука кримінальних правопорушень, передбачених рядом статтей КК України, а саме: ст.383 «Завідомо неправдиве повідомлення про вчинення кримінального правопорушення», ст.364 «Зловживання владою або службовим становищем», ст.373 «Примушування давати показання», ст.384 «Введення в оману суду або іншого уповноваженого органу», ст.365 «Перевищення влади або службових повноважень», що є обтяжуючим фактором при визначенні розміру моральної шкоди.

Позивач двічі повідомляв ДБР про вищевказані злочини, й обидва рази замість внесення відомостей до ЄРДР та початку розслідування, ці заяви були скеровані керівником Четвертого слідчого відділу Віталієм Трубкою в Тернопільське управління Департаменту внутрішньої безпеки.

У зв`язку з викладеним, ОСОБА_1 просить оскаржуване рішення суду змінити та збільшити розмір моральної шкоди, завданої незаконним проведенням обшуку та обмеженням права власності, яка підлягає стягненню, з 30000 грн до 1000000 грн.

Апеляційна скарга Тернопільської обласної прокуратури мотивована тим, що необхідною правовою підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є одночасна наявність трьох умов: неправомірні дії чи бездіяльності цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності, на підставі чого встановлюється наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом.

Вказує, що неправильним є висновок суду першої інстанції щодо визнання позивача підозрюваним. Так, слідчими СВ Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області здійснювалось досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000080 від 05.01.2023 за фактом незаконного збуту ОСОБА_1 спільно з невстановленими особами за попередньою змовою психотропних речовин на території міста Тернопіль за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 307 КК України. У вказаному кримінальному провадженні ОСОБА_1 перебував у статусі свідка.

Оскільки позивачу про підозру не повідомлялося, він не затримувався за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення та щодо нього не складалося повідомлення про підозру, тому статусу підозрюваного у вказаному кримінальному провадженні не набув.

З огляду на вказане, висновок суду про наявність у позивача статусу підозрюваного є неправильним та таким, що суперечить нормам матеріального права.

Вказує, що ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду від 16.05.2023 надано дозвіл на проведення обшуку квартири АДРЕСА_2 за місцем проживання ОСОБА_1 , власником якої є ОСОБА_3 , з метою відшукання та вилучення наркотичних засобів та психотропних речовин, пристроїв для куріння, мобільних телефонів та сім-карток операторів мобільного зв`язку, записок та записників, банківських карток, поліетиленових пакетів на застібку, які використовувалися в момент вчинення злочину, а також інших носіїв з відомостями про злочинну діяльність ОСОБА_1 .

З метою виконання згаданого судового рішення 07.06.2023 у вказаному житлі проведено обшук, в ході якого копію ухвали та один примірник протоколу обшуку вручено власнику житла ОСОБА_3 , що зафіксовано у протоколі та на відеозаписі.

Вказує, що судом першої інстанції при ухваленні рішення у цивільній справі здійснено аналіз ухвали слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду від 16.05.2023 у справі №607/8740/23 про надання дозволу на проведення обшуку та визнано, що обшуком порушено права позивача, а також про визнання обшуку незаконним.

Зазначає, що відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постановах від 21.11.2018 у справі №826/2004/18 та від 30.01.2019 у справі №234/19443/16-ц, а також висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 22.04.2019 у справі №236/893/17, вимоги про визнання незаконними дій органів досудового розслідування у кримінальних провадженнях має вирішуватися за правилами КПК України.

Вказує, що при ухваленні рішення у цивільній справі та визнавши незаконним обшук, суд застосував норми, які не підлягали застосуванню у даному випадку, що свідчить про порушення норм матеріального та процесуального права, а саме статті 19 ЦПК України. Під слідством та судом ОСОБА_1 не перебував, а тому право на відшкодування шкоди відповідно до статті 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не набув.

Зазначає, що жодні дії чи рішення органу досудового розслідування при проведенні обшуку незаконними не визнавалися. В обвинувальному вироку суду чи іншому судовому рішенні не встановлено незаконність проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, як це передбачено статтею 2 Закону, що спростовує висновки суду першої інстанції про незаконність проведеного обшуку та вказує на те, що висновки, викладені в оскаржуваному рішенні суду, не відповідають обставинам справи.

Також зазначає, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.04.2019 у справі №236/893/17 зазначено, що закриття кримінального провадження щодо фізичної особи з реабілітуючих підстав є підтвердженням незаконних дій органів досудового розслідування, які в судовому порядку додатково не потрібно такими визнавати. Однак, у даному випадку, оскільки у кримінальному провадженні №0000080 ОСОБА_1 перебував у статусі свідка, про підозру у вчиненні кримінального правопорушення йому не повідомлялося та про підозру у цьому провадженні не повідомлялося жодній іншій особі, тому говорити про закриття цього провадження щодо фізичної особи неможливо.

Вказує, що у кримінальному провадженні №0000080 позивач не притягувався до кримінальної відповідальності, не піддавався кримінальному переслідуванню, що свідчить про неправильність рішення суду першої інстанції та відсутність підстав для стягнення моральної шкоди на користь позивача. Таким чином вважає, що судом першої інстанції безпідставно застосовано до правовідносин у даній справі норми статті 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Щодо стягнутої рішенням суду суми моральної шкоди, то апелянт зазначає, що доказів на підтвердження перенесених позивачем моральних страждань, зміст заподіяної позивачу моральної шкоди, характер, обсяг, тривалість моральних страждань, наявність та істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, причинно-наслідкового зв`язку між діями органів досудового розслідування, прокуратури та моральною шкодою, необхідності застосування додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв`язків і відновлення стосунків з оточуючими людьми, як і доказів втрати чи погіршення таких зв`язків та стосунків з соціальним оточенням, позивачем не надано, а судом не здобуто.

Також судом не зазначено період, за який стягнуто моральну шкоду.

У зв`язку з наведеним, Тернопільська обласна прокуратура просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга Головного управління Національної поліції України в Тернопільській області мотивована тим, що 07.06.2023 на підставі ухвали слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16.05.2023 у справі №607/8740/23 слідчим ОСОБА_4 проведено обшук у приміщенні квартири АДРЕСА_2 . В ході проведення обшуку виявлено та вилучено невідомі речовини та рідини, які згідно висновків експертів Тернопільського НДЕКЦ не відносяться до наркотичних засобів, психотропних речовин та їх прекурсорів.

Звертає увагу на те, що позивач не продемонстрував добросовісного ставлення до реалізації ним права на подання заперечень чи зауважень до протоколу обшуку, жодних зауважень чи заперечень до дій слідчого чи до проведення обшуку не було, тобто позивачем ОСОБА_1 не вжито всіх можливих та залежних від нього заходів з метою оскарження дій під час проведення обшуку, які стали підставою для подання позовної заяви про відшкодування моральної шкоди.

Також зазначає, що дозвіл на проведення обшуку надавався ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16.05.2023 у справі №607/8740/23. Тобто, дозвіл на проведення обшуку надавався судом ухвалою, яка встановлює всі процесуальні питання. В протоколі обшуку від 07.06.2023 зазначено, що копію ухвали слідчого судді про проведення обшуку отримала рідна сестра позивача ОСОБА_3 , яка є власником квартири, в якій проводили обшук. Один примірник протоколу обшуку отримано рідною сестрою позивача ОСОБА_3 . Вищезазначену Ухвалу суду зачитано позивачу ОСОБА_1 . Даний факт зафіксовано на відео, яке долучено до відзиву на позов (0:15:30 хв.- 0:18:45 хв). Позивач ОСОБА_1 від підписання протоколу обшуку відмовився, про що засвідчили поняті підписами в протоколі обшуку.

Вказує, що оскільки не встановлено сам факт вчинення особою діяння, яке на початку досудового розслідування було розцінене, як кримінальне правопорушення, слідчий прийшов до висновку, що відсутня подія кримінального правопорушення. Таким чином, провівши усі необхідні слідчі (розшукові) дії та негласні слідчі (розшукові) дії, не представилося можливим встановити осіб, які займаються збутом наркотичних засобів, психотропних речовин та їх прекурсорів на території м.Тернополя.

Також звертає увагу на те, що в ході проведення досудового розслідування до позивача не застосовувалися жодні обмежувальні заходи, він не позбавлявся волі, не проводилось його відсторонення від займаної посади, не накладався арешт на його майно. Позивачем не надано жодних доказів понесення ним репутаційних втрат (наприклад негативний розголос в засобах масової інформації, відмови осіб від співпраці з позивачем через проведення відносно нього досудового розслідування чи ін.).

Зазначає, що у правовому висновку Верховного Суду України від 22 червня 2017 року у справі №6-501цс17 вказано, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Вказує, що за відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті і така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті1173, 1174 цього Кодексу).

Що стосується стягнутої суми моральної шкоди, то апелянт зазначає, що позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди, її розрахунок та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою (Постанова Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №199/1478/17), чого позивачем не зроблено.

У зв`язку з наведеним Головне управління Національної поліції України в Тернопільській області просить рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16.02.2024 скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

28.03.2024 до Тернопільського апеляційного суду через систему електронний суд надійшов відзив Державної казначейської служби України на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просить змінити резолютивну частину рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16.02.2024 року шляхом виключення з неї формулювання про стягнення шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України, через Державну казначейську службу України.

Зокрема зазначає, що боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Тобто кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України.

Вказує, що у таких справах резолютивні частини рішень не повинні містити відомості про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення.

02.05.2024 до Тернопільського апеляційного суду надійшов відзив Тернопільської обласної прокуратури на апеляційну скаргу ОСОБА_1 .

Однак, даний відзив слід залишити без розгляду, виходячи з наступного.

Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 25.03.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та надано учасникам справи строк 15 днів з дня отримання цієї ухвали для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Частиною 1 ст.360 ЦПК України визначено, що учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття апеляційного провадження.

З матеріалів справи вбачається, що копію апеляційної скарги ОСОБА_1 від 15.03.2024 Тернопільська обласна прокуратура отримала через систему Електронний суд того ж дня, про що в матеріалах справи міститься відповідна Довідка про доставку електронного документу від 15.03.2024. Ухвалу Тернопільського апеляційного суду про відкриття апеляційного провадження від 25.03.2024 року Тернопільською обласною прокуратурою отримано того ж дня, про що свідчить довідка про доставку до електронного кабінету від 25.03.2024. Разом з тим відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 поданий Тернопільською обласною прокуратурою поштовим відправленням «Укрпошта» 26.04.2024, тобто з пропуском строку, вказаного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження.

Відповідно до ст.126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Оскільки у відзиві Тернопільською обласною прокуратурою не зазначено причин пропуску строку подання відзиву на апеляційну скаргу, а також відсутнє клопотання про його поновлення, колегія суддів вважає, що він підлягає залишенню без розгляду.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник підтримали свою апеляційну скаргу та просили її задовольнити, відмовивши у задоволенні апеляційних скарг відповідачів.

Представники Тернопільської обласної прокуратури та Головного управління Національної поліції в Тернопільській області підтримали свої апеляційні скарги, зіславшись на мотиви, викладені у них, та просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційних скаргах, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги до задоволення не підлягають, виходячи із наступного.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом встановлено наступні обставини.

03.01.2023 заступник начальника УБН в Тернопільській області звернувся із рапортом до начальника, в якому повідомив, що громадянин ОСОБА_1 спільно з невстановленими особами за попередньою змовою займається незаконним виготовленням та збутом психотропних речовин на території міста Тернополя.

На підставі вказаного рапорту були внесені відомості в ЄРДР за №0000080 від 05.01.2023, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 307 КК України за фактом того, що в ході виконання службових обов`язків працівниками УБН в Тернопільській області ДБН НП України встановлено, що громадянин «Д» спільно із невстановленими особами за попередньою змовою займаються незаконним збутом психотропних речовин на території м.Тернопіль.

09.01.2023 року слідчий дав доручення начальнику УБН в Тернопільській області про встановлення осіб, причетних до вчинення злочину, та ініціювати рапорти на проведення негласних слідчих розшукових дій.

Відповідно до рапорту старшого оперуповноваженого в ОВС УБН в Тернопільській області ДБН НПУ від 08.05.2023, в ході проведення негласних розшукових слідчих дій було встановлено, що збутом психотропної речовини «амфетамін» займається громадянин ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказана особа отримує через відділення «Нова пошта» великі розміри психотропної речовини амфетамін, який в подальшому збуває за грошові кошти.

Відповідно до ухвали слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16.05.2023 у справі №607/8740/23 надано дозвіл на проведення обшуку квартири АДРЕСА_2 , де проживає ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , власником якої є ОСОБА_3 , з метою відшукання та вилучення наркотичних засобів та психотропних речовин, пристроїв для куріння, мобільних телефонів та сім-карток операторів мобільного зв`язку, записок та записників, банківських карток, поліетиленових пакетів на застібку, які використовувалися в момент вчинення злочинів, а також інших носіїв з відомостями про злочинну діяльність ОСОБА_1

07.06.2023 було проведено обшук у приміщенні квартири АДРЕСА_2 , в ході якого вилучено телефон позивача, хімічні та органічні речовини та посуду.

Судом досліджено відеозапис проведеного обшуку, на якому зафіксовано, як працівники поліції проникли в квартиру для проведення обшуку шляхом зламування дверей (08:52). ОСОБА_1 , який був в себе в квартирі без одягу, було повалено на підлогу та дано команду руки завести за голову. В такому положенні ОСОБА_1 перебував близько 5-ти хвилин. Обшук проводився близько трьох годин.

Ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13.06.2023 у справі №607/10446/23 накладено арешт на тимчасово вилучене під час обшуку у позивача майно, окрім мобільного телефону, банківських карток та сім карток.

В рамках кримінального провадження слідчим призначалося ряд експертиз, які не виявили у вилучених під час обшуку предметах та речовинах наркотичних засобів, психотропних речовин та їх прекурсорів.

Постановою слідчого СВ Тернопільського РУ ГУНП в Тернопільській області від 30.10.2023 року кримінальне провадження закрито у зв`язку із відсутністю події кримінального правопорушення.

ОСОБА_1 звертався до Тернопільської обласної прокуратури із скаргою від 12.10.2023, в якій просив ініціювати скасування арешту та повернення його майна, дотримання розумних строків досудового розслідування та відшкодування шкоди.

Відповідно до інформації лікаря ОСОБА_5 , ОСОБА_1 11.10.2023 звертався до неї з приводу пригніченого настроюю та порушення сну, та в нього діагностовано легкий депресивний епізод (т.1 а.с.14), виписано рецепт на лікарські засоби (а.с.14, 16).

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, апеляційний суд виходить з наступного.

У відповідності до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду передбачені нормою статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Так, статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення обов`язку відшкодувати завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Положеннями статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності, на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постановах: від 19 березня 2020 року у справі № 686/13212/19, від 20 січня 2021 року у справі №686/27885/19.

Відповідно до статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Вимоги статті 2 Конвенції не будуть виконані, якщо захист, який надається національним законодавством, існує лише у теорії. Він також повинен ефективно працювати на практиці, що вимагає оперативного розгляду справи без непотрібних затримок (рішення від 09 квітня 2009 року у справі «Шиліг проти Словенії» (Silih v. Slovenia), заява № 71463/01, п. 195).

Право особи на ефективний засіб правового захисту закріплено у статті 13 Конвенції, згідно з якою кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, були порушені, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Ефективність національного засобу правового захисту за змістом статті 13 Конвенції не залежить від упевненості в сприятливому результаті провадження. Ефективність має оцінюватися за можливістю виправлення порушення права, гарантованого Конвенцією, через поєднання наявних засобів правового захисту.

Щоб вважатися ефективним і в такий спосіб відповідати статті 13 Конвенції, внутрішній засіб правового захисту повинен надати змогу компетентному національному органу як розглянути суть відповідної скарги за Конвенцією, так і забезпечити «належний захист» (рішення від 27 вересня 1999 року у справі «Сміт і Ґрейді проти Сполученого Королівства» (Smith and Grady v. The UK), заяви №33985/96 і № 33986/96; рішення від 18 грудня 1996 року у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), заява № 21987/93). Результатом такого провадження може бути, зокрема, присудження відшкодування у зв`язку з порушенням.

У практиці ЄСПЛ порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (рішення від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» (Rysovskyy v. Ukraine), заява № 29979/04; рішення від 22 листопада 2005 року у справі «Антоненков та інші проти України» (Antonenkov and others v. Ukraine), заява № 14183/02).

Отже, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчити про завдання моральної шкоди.

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

При цьому у справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування ЄСПЛ виходить із презумпції спричинення моральної шкоди позивачу відповідачем та обов`язку саме відповідача спростувати таку презумпцію.

Згідно з п.1 ч.1 статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі Закону…) відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Статтями 2, 4 Закону… передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках, постановлення виправдувального вироку суду, закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції, встановивши належним чином обставини справи та надавши вірну оцінку наявним у матеріалах справи доказам, дійшов вірного висновку про те, що здійснення щодо ОСОБА_1 , якому офіційно повідомлення про підозру вручено не було, процесуальних заходів, зумовлених наявністю підозри у органів досудового розслідування про вчинення ним кримінального правопорушення, які суттєво вплинули на його стан, фактично свідчить про підозру його у вчиненні кримінального правопорушення.

Як вбачається з матеріалів справи, кримінальне провадження №0000080 від 05.01.2023 року за ч.2 ст.307 КК України фактично було розпочато відносно ОСОБА_1 , якого слідство підозрювало у незаконному виготовленні та збуті психотропних речовин, внаслідок чого відносно останнього провадилися негласні слідчі розшукові дії, обшук, вилучення та арешт майна.

Зокрема, як вбачається з наявного в матеріалах кримінального провадження рапорту заступника начальника УБН в Тернопільській області, в ході виконання службових обов`язків працівниками УБН в Тернопільській області ДБН НП України встановлено, що громадянин ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , спільно з іншими невстановленими особами за попередньою змовою займаються незаконним виготовленням та збутом психотропних речовин на території м.Тернопіль.

З огляду на практику Європейського суду з прав людини та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод під обвинуваченими (підозрюваними) Європейський суд розуміє не тільки тих осіб, яким формально пред`явлено обвинувачення або які формально визнаються обвинуваченими або підозрюваними, але і тих, щодо яких здійснюються будь-які дії, зумовлені наявністю підозри, і які можуть суттєво вплинути на стан підозрюваного. Під підозрою Європейський суд розуміє припущення про вчинення особою кримінально караного діяння та одночасно вирішує питання про її наявність шляхом дослідження фактичного положення особи у кримінальному провадженні та здійснення щодо неї процесуальних заходів, що істотно позначилося на положенні цієї особи. Розглядаючи кожний випадок окремо, Європейський суд для винесення рішення у справі має визначити момент фактичного виникнення підозри. Оскільки саме з цим моментом Конвенція пов`язує появу в особи права на захист, в тому числі право мати захисника не тільки з моменту складання протоколу затримання, постанови про обрання їй запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або винесенні постанови про притягнення як обвинуваченого, але і з моменту порушення проти неї кримінального провадження, фактичного затримання або здійснення слідчих дій з метою її викриття (впізнання, допит як свідка, обшук та ін.).

З наявного в матеріалах справи відеозапису обшуку, зокрема способу його проведення, вбачається, що він був здійснений із залученням працівників спеціального підрозділу поліції «КОРД», вдягнених у балаклави та озброєних автоматами, із пошкодженням приватного майна (виламані двері). При цьому колегія суддів вважає, що сам обшук проведений із вжиттям надмірних заходів, а саме повалення позивача без одягу на підлогу із заведенням його рук за спину, знерухомлення та утримування його в такому положенні певний проміжок часу, без належних підстав, оскільки ОСОБА_1 не чинив опір та не створював загрози.

Крім того, як також вірно зазначив суд першої інстанції, під час проведення обшуку залучалася велика кількість людей поняті, працівники поліції, сестра позивача. Про проведення обшуку стало відомо його сусідам, знайомим, друзям, членам сім`ї та іншим родичам.

У оскаржуваному рішенні суд першої інстанції правильно послався на рішення ЄСПЛ BUCK v. Germany (заява № 41604/98), в якому Суд зауважив, що публічність обшуку житла та офісних приміщень заявника у місті з чисельністю населення приблизно 10 тис. мешканців могла негативно вплинути на репутацію заявника та його компанії. Важливо, що сам заявник не був підозрюваним у вчиненні будь-якого правопорушення чи злочину. Прикладами недотриманням принципу пропорційності у діях правоохоронних органів при проникненні у житло та проведені обшуку, що презюмує порушення статті 8 Конвенції, згідно практики ЄСПЛ окрім іншого, є:

a) проникнення поліції, іншого загону особливого призначення, вдягнених у балаклави та озброєних автоматами, у ранню годину, із пошкодженням приватного майна (виламані двері, вибиті вікна) тощо;

b) відсутність розумних та доступних запобіжних заходів, зокрема щодо перевірки особи мешканців приміщення, де провадився обшук;

c) обшук і вилучення речей у приватному житлі особи у зв`язку із правопорушенням, ймовірно скоєним іншою особою;

d) вжиття надмірних дій під час обшуку тощо.

Вилучивши під час обшуку помешкання ОСОБА_1 ряд речових доказів, зокрема невідомі речовини та рідини, провівши десятки судових експертиз, слідчим 30.10.2023 була винесена постанова про закриття кримінального провадження, оскільки згідно висновків експертів вилучені речовини та рідини не відносяться до наркотичних засобів, психотропних речовин та їх прекурсорів.

При цьому, як вбачається із тієї ж постанови слідчого про закриття кримінального провадження від 30.10.2023, до збуту наркотичних засобів, психотропних речовин та їх прекурсорів причетний громадянин ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також у ній зазначено, що не встановлено сам факт вчинення особою (тобто ОСОБА_1 ) діяння, яке було розцінене як кримінальне правопорушення, а тому прийшов до висновку, що відсутня подія кримінального правопорушення.

Крім того, колегія суддів зазначає, що з матеріалів кримінального провадження, які долучені до даної цивільної справи, не вбачається вчинення органом досудового розслідування будь-яких процесуальних дій щодо виявлення інших осіб, які, за версією слідства, окрім ОСОБА_1 , також могли бути причетними до незаконного збуту психотропних речовин разом з ОСОБА_1 .

Таким чином, з огляду на всі встановлені судом обставини справи, а також практику Європейського суду з прав людини та Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів вважає, що вказане кримінальне провадження та слідчі дії, виконані в його межах, здійснювались виключно щодо позивача ОСОБА_1 , а кримінальне провадження закрито на підставі пункту першого частини першої статті 284 КПК України, за відсутності події кримінального правопорушення, тобто з реабілітуючих підстав, як про це вірно зазначив суд першої інстанції.

У постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №236/893/17 від 22.04.2019 зазначено, що закриття кримінального провадження щодо фізичної особи з реабілітуючих підстав є підтвердженням незаконних дій органів досудового розслідування, які в судовому порядку додатково не потрібно такими визнавати. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1, пунктом 2 частини першої статті 2, пунктом 5 статті 3 Закону №266/94-ВР винесення органом досудового розслідування постанови про закриття кримінального провадження на підставі пункту 1 частини 1 статті 284 КПК України (за відсутності події кримінального правопорушення) надає право фізичній особі на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбачених цим Законом.

Таким чином доводи апеляційних скарг Головного управління Національної поліції України в Тернопільській області та Тернопільської обласної прокуратури про те, що наведений вище закон не підлягає до застосування у даній справі, оскільки ОСОБА_1 офіційно повідомлення про підозру не вручалось, не свідчать про необґрунтованість оскаржуваного рішення суду та не спростовують викладених у ньому висновків, з якими погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Доводи апеляційних скарг відповідачів про те, що позивач не довів завдання йому моральної шкоди, є необґрунтованими, оскільки сам по собі факт закриття кримінального провадження з реабілітуючих підстав є доказом незаконності дій органів досудового розслідування, які додатково не підлягають визнанню незаконними у судовому порядку, та завдання особі моральної шкоди (висновок Великої Палати Верховного Суду у постановах від 25.03.2020 у справі №641/8857/17 та від 22.04.2019 року у справі № 236/893/17).

Що стосується відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди, то колегія суддів зазначає наступне.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 року у справі №752/17832/14-ц зазначено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Суд першої інстанції, визначаючи розмір моральної шкоди, вірно врахував, що проведені відносно ОСОБА_1 процесуальні дії, зокрема обшук його помешкання та спосіб, у який його було вчинено, свідчать про приниженої гідності, спричинення почуття образи, досади, обурення поведінкою працівників правоохоронних органів. Позивач зазнав негативного впливу та змушений був пристосовуватися до несприятливих умов.

Обставини справи в цій частині встановлені судом першої інстанції на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто місцевий суд дотримався принципу оцінки доказів, згідно з яким суд на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта Тернопільської обласної прокуратури на те, що у позивача склалися неприязні відносини із рідними, а тому проведення обшуку не вплинуло на погіршення таких стосунків, оскільки наведене жодним чином не спростовує спричинення ОСОБА_1 моральної шкоди.

Також колегія суддів відхиляє посилання на те, що в рішенні не зазначено період, за який стягнуто моральну шкоду, оскільки позивачу спричинено моральну шкоду саме в зв`язку із проведенням обшуку за встановлених судом обставин.

Інші доводи апеляційних скарг не спростовують правильність висновку суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до власного тлумачення характеру спірних правовідносин та до переоцінки доказів.

У відповідності до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з вимогами ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч.2 ст.89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Задовольняючи позов частково, судом першої інстанції вірно встановлено фактичні обставини справи та дано правильну оцінку доказам.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Що стосується посилання у відзиві Державної казначейської служби України щодо виключення з оскаржуваного рішення суду формулювання про стягнення моральної шкоди шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України, через Державну казначейську службу України, колегія суддів зазначає, що в силу вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки Державною казначейською службою України апеляційної скарги на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 лютого 2024 року подано не було, і таких вимог апелянтами не заявлялось, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в цій частині також слід залишити без змін.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Головного управління Національної поліції України в Тернопільській області, ОСОБА_2 , Тернопільської обласної прокуратури залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 червня 2024 року.

Головуючий

Судді