САДГІРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ЧЕРНІВЦІ
Справа № 726/1576/23
Провадження №2/726/14/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.11.2024 м. Чернівці

Садгірський районний суд м. Чернівці у складі: головуючого судді Мілінчук С. В., за участі секретаря судових засідань Колісник А.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа без самостійних вимог, щодо предмету спору ОСОБА_5 про визнання права спільної сумісної власності на майно та визнання права власності на частку у майні,-

ВСТАНОВИВ :

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідачів.

Позивач звернулась до суду із вказаним позовом у якому вказує, що вона, ОСОБА_1 , 24 квітня 1990 року уклала шлюб із ОСОБА_6 . Після укладення шлюбу вони почали проживати у домогосподарстві батьків чоловіка, де був недобудований житловий будинок літ. А, а також старий будинок, який використовувався для проживання, на даний час він переобладнаний під сарай літ.Б. по АДРЕСА_1 . В домогосподарстві чоловіка, на той час проживала його мати ОСОБА_7 та сестра ОСОБА_4 з дітьми.

Позивач з чоловіком проживали у старому будинку, який був обладнаний для постійного проживання. У недобудованому будинку літ А, на той час, були зведені стіни будинку, накрито дах, були встановлені вхідні та міжкімнатні двері, стеля, підлога ,стіни були цегляні, не поштукатурині. Жодна із житлових кімнат не були придатні для проживання, віконні пройоми були забиті дошками і рубероїдом.

В листопаді ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати чоловіка ОСОБА_7 . Після її смерті, відповідачка ОСОБА_4 отримала квартиру по АДРЕСА_2 і перейшла туди проживати разом із дітьми. Відповідачка ОСОБА_2 у вказаному будинку не проживала.

Після смерті ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та його рідні сестри - ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в Другій чернівецькій державній нотаріальній конторі отримали свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , в рівних частках на спадкове майно, яке складалося з незакінченого будівництом житлового будинку готовністю 58 %, розташованого в АДРЕСА_1 .

Вказує, що навесні 1997 року позивачка з чоловіком, за їхні спільні кошти, спільною працею почали добудовувати будинок: замовили майстрів, які укріпили будинок, поклавши на кути будинку по периметру металеві кути, протягнули металеву арматуру і стягнули будинок, щоб забрати тріщини в будинку, замовили виготовлення 5 вікон, які встановили в 4-х житлових кімнатах та кухні відповідно до даного планування будинку, замовили виготовлення двох пар дверей, які встановили між житловими кімнатами, зробили перекриття стель в кожній кімнаті. Ці роботи робив ОСОБА_6 та батько позивачки ОСОБА_9 . Потім замовили електротехнічні роботи електрику, найняли бригаду майстрів, які помастили стіни в будинку, побілили стіни,в житлових кімнатах залили підлоги із шлаку з цементом, а на кухні зробили бетонну стяжку і поклали лінолеум. Крім того, вони з чоловіком, за спільні кошти газифікували будинок, тобто оплатили всі роботи по підведенню до будинку центрального газопостачання, а в будинку встановити газові конвектори для опалення, стаціонарну газову плитку для приготування їжі, встановили газовий лічильник, побудували вбиральню, встановили металеві стовпи, зробили металеві каркаси і встановили металеву огорожу, хвіртку та ворота. У 2000 році вони почали жити у вказаному будинку.

Наголошує, що всі ці роботи були виконані до 2003 року, за їхні з чоловіком спільні кошти, відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 участі у добудові будинку не приймали.

Разом із тим, рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 28.08.2003 року шлюб між сторонами було розірвано, після чого позивач змінила місце свого проживання. В період з листопада 2004 року по липень 2009 року, позивач з ОСОБА_6 проживали окремо. Однак у липні 2009 року вони знову почали проживати разом, спільною сімєю без реєстрації шлюбу у вищевказаному будинковолодінні.

У 2014 році син ОСОБА_3 повідомив позивача, що він має дівчину, має намір із нею одружитись та бажає жити разом із нею у будинковолодінні батьків. Зазначає, що у 2015 році вона, разом із чоловіком, за спільні кошти в будинку виконали ряд ремонтно-будівельних робіт, зокрема замінили вхідні двері, вкоридорі та кухні перешпаклювали та перефарбували стіни, в кімнатах де повинен був жити син ОСОБА_10 із дружиною перешпаклювали стіни, влаштували стелю із гіпсокартону, погрунтували її, пофарбували, вирівняли підлогу в кімнаті,зробили зовнішню штукатурку будинку.

Однак, ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_6 помер.

Після смерті ОСОБА_6 , заяви про прийняття спадщини подали їхні діти ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , як спадкоємці 1 черги за законом і сама позивач, як його член сім`ї, яка прожила з покійним більше 5 років, як спадкоємець 4 черги за законом.

Однак, між спадкоємцями виник спір щодо її права на спадщину після смерті ОСОБА_6 ,оскільки син ОСОБА_3 не визнає за позивачем такого права. В даний час між позивачем та її дітьми виникли неприязні стосунки, оскільки останній подарував частину будинку відповідачці ОСОБА_2 .

Переконує, що з липня 2009 року вона опікувалася спадкодавцем, як своїм чоловіком, повністю вела домашнє господарство, разом із спадкодавцем в цей період часу продовжили упоряджувальні роботи в будинку, прал, доглядала за померлим, готувала їжу. Всі отримувані доходи вона витрачала на придбання будматеріалів та ремонтні роботи в будинку.

Відтак вважає, що нею набуто право на частку житлового будинку по АДРЕСА_3 оскільки в період з 1996 по 2003 року вона разом із своїм чоловіком спільними зусиллями добудували даний будинок до 100 % готовності. Інші співвласники ОСОБА_2 та ОСОБА_4 не брали участь у добудові будинку, а тому вони не мають право на збільшення своєї частки в майні у зв`язку із закінченням його будівництва.

З урахуванням викладеного, керуючись своїм правом на зміну предмету позову, у відповідності до ч. 3 ст. 49 ЦПК України, просить суд ухвалити рішення, яким визнати нерухоме майно, за адресою АДРЕСА_3 , що становить 1/3 частку незавершеного будівництвом житлового будинку літ. «Г», 95 % готовності, сарай з підвалом літ. "Б", вбиральні літ. "Д", колонки питної №1, огорожи №2-4 - спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , а також визнати за нею право власності на вказане нерухоме майно, за адресою АДРЕСА_3 , що становить 1/6 частку незавершеного будівництвом житлового будинку «Г», 95 % готовності, сарай з підвалом літ. "Б", вбиральні літ. "Д", колонки №1, огорожи №2-4, припинивши право спільної сумісної власності.

Відповідач ОСОБА_2 подала до суду відзив на позов у якому вказує, що позовні вимоги вона категорично не визнає у зв`язку із їх необґрунтованістю враховуючи таке.

Вказує, що дійсно, її покійний брат - ОСОБА_6 перебував у шлюбі з позивачкою в період з 24 квітня 1990 року по 28 липня 2003 року. Після розірвання шлюбу він залишився проживати в будинку АДРЕСА_1 разом зі своїм старшим сином ОСОБА_11 , позивач проживала окремо, участі у господарстві за вказаною адресою не брала.

Разом із тим, дійсно, у 2009 році позивач та ОСОБА_6 знову почали жити у вказаному будинковолодінні. Покійний ОСОБА_6 помирився із позивачкою внаслідок вмовлянь його сина. Однак, через деякий час, покійний брат зрозумів, що це була його помилка. Сумісне життя в них не склалося. Між ними виникали постійні сварки. Позивачка періодично йшла з будинку та проживала в іншому місті. Дуже часто брат приходив жити до мене або залишався проживати на роботі. Останні роки брат наполягав на тому, щоб позивачка забрала свої речі та покинула його дім.

Між позивачкою та покійним братом не було відносин, які притаманні подружжю. Вказує, що позивач навіть не брала участі у його похованні.

Також заперечує проти того, що позивач здійснювала догляд за ОСОБА_6 . Вказує, що дійсно її брат мав деякі захворювання, однак загалом, він був здоровою людиною, не потребував сторонньої допомоги, не перебував у безпорадному стані, тощо. Натомість був активною людиною та працював до останнього свого дня.

Крім того заперечує проти тверджень позивача про те, що вона, начеб то, разом із ОСОБА_6 добудовувала вищевказаний житловий будинок, оскільки це не відповідає дійсності. Зокрема у 1977 році будинок був накритий дахом та в 1979 році батьки, вона, сестра ОСОБА_12 та брат ОСОБА_13 перейшли проживати в цей будинок. В 1982 році відповідач працювала на Деревообробному комбінаті та свої власні кошти придбала та встановила вікна та міжкімнатні двері. На цей час вони з батьками побілили кімнати, коридор та кухню. Підлогу залили цементом. У 1987 році ОСОБА_2 вийшла заміж та її покійний чоловік придбав арматуру та зробив стяжку будинку. Крім того, з цементу він влаштував доріжки біля будинку. В лютому 1989 року вона виписалась з будинку та переїхала до чоловіка. Після цього в будинку залишились проживати мати та сестра з двома дітьми. В квітні 1990 року її брат ОСОБА_6 одружився на позивачці - ОСОБА_1 .

Зазначає, що її покійний брат завжди працював, слідкував за будинковолодінням та підтримував його в належному стані. Позивачка свої кошти та працю в будівництво будинку не вкладала. Після розлучення, а саме з 2003 року вона в будинку не проживала.

В 2014 році її племінник ОСОБА_3 почав проживати в будинку і зі своєю майбутньою дружиною ОСОБА_14 . Перед весіллям, яке було в серпні 2015 року, за свої власні кошти, вони в двох кімнатах зробили ремонт: підлогу залили бетоном та постелили лінолеум, пофарбували стіни, зробили ремонт стелі із гіпсокартону.

В подальшому, восени 2022 року ОСОБА_11 поміняв всі дерев`яні вікна кімнат у будинку на металопластикові.

Натомість надані позивачкою квитанції про придбання будівельних матеріалів в вересні-жовтні 2022 року не доводять факту збільшення істотної вартості житлового будинку.

Окрім того, посилається на постанову Чернівецького апеляційного суду від 13 червня 2023 року, де зазначено, що ОСОБА_15 дійсно була дружиною колишнього співвласника спірного будинковолодіння, однак в подальшому сторони ОСОБА_6 та ОСОБА_16 розірвали шлюб 28.07.2003 року та відповідачка добровільно припинила користування спірним будинком, що свідчить про втрату права користування на законних підставах ще до набрання чинності в 2004 році ЦК України.

Враховуючи викладене, просить відмовити у задоволенні позову.

Відповідач ОСОБА_4 також подала до суду відзив на позов у якому вказує, що позовні вимоги вона категорично не визнає у зв`язку із їх необґрунтованістю враховуючи таке.

Вказує, що у житловий будинок по АДРЕСА_1 вона вселилась разом зі своїми батьками коли їй було 4 роки. Пізніше народились її сестра ОСОБА_17 та брат ОСОБА_13 . Після повені 1969 року, її батьки почали зводити новий будинок, який і є предметом спору. Після проведених будівельних робіт, у 1989 році вона переїхала проживати у вказаний будинок. Зазначає, що будівельні роботи вони проводили всією сімєю, в тому числі активну участь брала сестра ОСОБА_17 ( ОСОБА_18 ). Так дійсно, будинок не був готовий повністю, але все необхідне для проживання у ньому було: підлога, дах, вікна та двері, піч, тощо. Наголошує, що вона, разом із синами деякий час там проживала, однак пізніше, отримавши у власність квартиру, переїхала. Приблизно в цей час, туди заїхали проживати її брат ОСОБА_13 із дружиною ОСОБА_15 , які проживали там до їхнього розлучення.

У 2009 році позивач знов почала жити у будинку. Однак між нею і ОСОБА_6 постійно виникали сварки, позивач не доглядала за ним, часто не готувала їжу, останній не рідно ночував на роботі або у родичів.

Наголошує, що твердження позивача про те, що вона внесла значний вклад у побудову та облаштування будинку є брехнею, оскільки всі роботи, спільними зусиллями виконувала їхня сімя, а у подальшому сам ОСОБА_6 .

Враховуючи викладене, просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 , син позивачки, також подав до суду відзив на позов у якому вказує, що позовні вимоги він категорично не визнає у зв`язку із їх необґрунтованістю враховуючи таке.

Вказує, що власником спірного домогосподарства в даний час є його тітка, ОСОБА_2 . В даний будинок він переїхав проживати коли йому було 4 роки, тобто у 1994 році. Памятає, що між батьками постійно виникали сварки, після чого вони розлічились і мати переїхала проживати до своєї матері. Однак у 2009 році, остання вигнала ОСОБА_15 із домоволодіння по АДРЕСА_4 , і батько, проявивши доброту, враховуючи відсутність місця для проживання молодшого сина (який проживав на той час із матірю) дозволив ОСОБА_15 знову посилитись у спірному будинковолодінні.

Зазначає, що пояснення його матері про участь у будівництві будинку не відповідає дійсності. Всі будівельні роботи, які були здійснені у будинку, були вчинені за кошти і працею батька та його сімї. ОСОБА_15 не брала участі у будівництві та облаштуванні будинку.

Більше того, посилання про те, що вона начеб то брала участь у ремонті будинку у 2014 році також є брехнею. У цей час, від почав проживати у будинку разом із своєю дівчиною. Батько виділив їм дві кімнати, в яких, за власні кошти ОСОБА_3 зробили ремонт: залили підлоги бетоном, постелили лінолеум, пофарбували стіни за зробили стелю з гіпсокартону.

Додає, що батько ніколи не перебував у безпорадному стані, а мати не утримувала його. Натомість він помер раптово, працюючи на господарстві.

Категорично заперечує проти задоволення позову.

ІІ. Рух справи у суду, заяви (клопотання) учасників справи. Інші процесуальні дії у справі.

31.07.2023 року провадження у справі було відкрито, справу призначено до підготовчого засідання у порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 06.09.2023 року у справі було призначено судову будівельно-технічну експертизу, провадження у справі зупинено на час її проведення.

30.05.2024 року провадження у справі було поновлено.

Ухвалою суду від 06.08.2024 року підготовче провадження у справі було закрито, справу призначено до судового розгляду.

У судовому засіданні позивач надала пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві, вказала, що коли вона одружилась із ОСОБА_6 у 1990 році, деякий час, вони, разом із старшим сином проживали у будинковолодінні, яке належить її матері. Однак у подальшому, всі разом переїхали до спірного будинковолодіння по АДРЕСА_1 . Наголошує, що до розірвання шлюбу, разом із чоловіком, вони несли витрати по будівництву та облаштуванню будинку, а тому вважає, що вона набула право власності на його частину у зв`язку із його значним поліпшенням. Відтак позовні вимоги просить задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні надала пояснення аналогічні викладеним у відзиві на позов, наголосила, що позивач не несла витрат на будівництво та облаштування будинку, а після розірвання шлюбу взагалі там не проживала. Після воз`єднання із ОСОБА_6 у 2009 році, позивач також не несла витрат по покращенню майна. Вважає позовні вимоги необґрунтованими та просить відмовити у задоволенні позову.

Відповідач ОСОБА_3 , син позивачки, в судовому засіданні надав пояснення аналогічні викладеним у відзиві на позов, вказав, що його мати не брала участі у побудові будинку. Натомість всі матеріальні та трудові затрити по облаштуванню будинку ніс його покійний батько та його сім`я, зокрема тітка ОСОБА_2 .

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не зявилась, хоча належним чином була повідомлена про день та час розгляду справи.

Третя особа ОСОБА_19 , син позивачки, пояснив, що до розлучення його батьків, ОСОБА_15 проживала у спірному будинковолодінні. Памятає, що до розірвання шлюбу, мати допомагала батькові у облаштуванні будинковолодіння, всі роботи вони проводили спільними зусиллями.

Свідок ОСОБА_20 , сестра позивачки, у судовому засіданні пояснила, що цю сімю знає давно. Їй відомо, що після укладення шлюбу ОСОБА_6 та ОСОБА_15 проживали у будинковолодіння матері останньої, однак потім переїхали на постійне проживання до спірного будинковолодіння. На той час, будинок був недобудований, брудний та неохайний. Участь у його облаштуванні брали також родичі зі сторони позивачки, зокрема її батько. Вказує також, що між позивачкою та її сином ОСОБА_11 , а також родичами з боку чоловіка склались неприязні стосунки через невирішені майнові спори.

Свідок ОСОБА_21 , сусідка, яка проживає поруч із спірним будинковолодінням, у судовому засіданні пояснила, що цю сімю знає давно. Їй відомо, що позивач дійсно була розлучена із ОСОБА_6 , однак потім сімя возєдналась та, за її спостереженнями, жили мирно. Коли вони переїхали до спірного будинковолодіння, будинок був недобудований, а тому протягом тривалого часу господарі здійснювали його облаштування. Зазначає також, що сусіди перебувають у великому здивуванні від того, що рідний син позивачки не бажає, щоб його матір проживала у вказаному будинковолодінні.

Свідок ОСОБА_22 сусідка по спірному будинковолодінні, у судовому засіданні пояснила, що через деякий час після укладення шлюбу, позивачка та її чоловік перебрались на проживання в спірного будинковолодіння. В той час, там проживала матір чоловіка позивачки. Будинок був недобудований, тож сімя поступово облаштовувала його. У ремонтних роботах брали участь також і родичі позивачки. Допомагала у ремонті також і ОСОБА_2 , зокрема займалась питанням виготовлення та встановлення нових вікон та дверей. У подальшому позивач розлучилась зі своїм чоловіком та тривалий час не проживала у будинковолодінні.

Свідок ОСОБА_23 , у судовому засіданні пояснила, що цю сімю знає давно. Вказує, що черед деякий час після одруження, позивач та її чоловік почали проживати у вказаному будинковолодінні. На той час будинок був недобудований, а тому господарі проводили ремонтні роботи. У подальшому розлучились, однак через деякий час почали знову проживати спільно, аж до смерті ОСОБА_6 .

Свідок ОСОБА_24 , невістка позивачки, у судовому засіданні пояснила, що проживає у будинковолодінні з 2014 року разом із ОСОБА_3 . Коли вона почала там жити, будинок був у жахливому стані, тож ОСОБА_11 ініціював питання щодо проведення у ньому ремонтних робіт. Всі роботи проводив за власний рахунок за допомоги батька ОСОБА_13 . За час проживання у будинку, позивач ніколи не брала участь у будь-яких ремонтних роботах, натомість все виконував покійний ОСОБА_25 за власні кошти за своєю фізичною працею. Натомість позивач постійно влаштовувала сварки.

Свідок ОСОБА_26 , товариш покійного ОСОБА_6 вказав, що знайомий із останнім з 2005 року. Вказує, що він був хорошим та добрим чоловіком, однак із своєю дружиною жив погано, постійно потерпав від сварок, жінки у нього наче і не було. ОСОБА_26 працював із покійним, часто допомагав, при цьому за всі виконані господарські роботи розраховувався останній.

Свідок ОСОБА_27 , колега ОСОБА_2 , у судовому засіданні пояснила, що працювала разом із останньою в школі та була знайома із позивачкою та її сином, коли той ходив до школи. Одного разу позивач попросила допомоги у вирішенні сімейної проблеми, а саме допомогти возєднатись із чоловіком після розірвання шлюбу. Також їй достеменно відомо, що ОСОБА_2 постійно допомагала покійному ОСОБА_6

ІV. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст правовідносини.

Судом встановлено, що відповідно до витягу з державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу № 3 від 08.11.2022 року встановлено, що 26.04.1990 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 . Із цього ж витягу, а також із копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 , виданого міським відділом реєстрації актів громадянського стану Чернівецького обласного управління юстиції м. Чернівці 28 липня 2003 року встановлено, що шлюб між між ОСОБА_6 та ОСОБА_28 було розірвано 28.07.2003 року, про що зроблено запис за №608. Після розірвання шлюбу дружина взяла прізвище « ОСОБА_29 ».

Так, судом встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 12.08.1996 державним нотаріусом Другої Чернівецької державної нотаріальної контори Суружіу Н.Д., зареєстрованого в реєстрі за №ДС-400, після смерті ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , його спадкоємцями є діти: ОСОБА_2 , ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , які в рівних частинах (по 1/3) успадкували право власності на незакінчене будівництвом житловий будинок, готовністю 58%, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

У відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Відтак сторонами та іншими учасниками справи були визнані обставини за яких, судом може бути безсумнівно констатовано, що через деякий час після укладення шлюбу у 26.04.1990 році ОСОБА_6 та ОСОБА_1 почали спільно проживати у будинку по АДРЕСА_1 , який не був завершений будівництвом, de jure не належав на той час на праві власності ОСОБА_6 , однак був технічно пристосований для проживання у ньому.

Встановлено також, що з часу прийняття у спадок будинковолодіння по АДРЕСА_1 , тобто з 12.08.1996 року по 29.09.2022 року, як це вбачається із відомостей (довідки стосовно ступеня готовності об`єкта незавершеного будівництва, виданої ЧМКБТІ № 1512 від 29.02.2022 року, довідки виданої ЧКОБТІ № 112 від 19.01.2022 року) зазначених у договорі дарування частки незавершеного будівництвом житлового будинку (п.2), посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Олійник І.М. від 25 жовтня 2022 року, зареєстрованого в реєстрі за №4264, ступінь готовності вказаного об`єкта незавершеного будівництва зріс із 58% до 95 %.

В той же час, згідно з листом ЧКОБТІ № 1584 від 03.11.2022 року, відсоток готовності житлового будинку літ «Г» по АДРЕСА_1 складає 100%, відповідно до поточної технічної інвентаризації, проведеної станом на 01.12.2016 року. Оцінюючи досліджений лист як доказ, суд відкидає його з причин існування сумнівів у його достовірності, оскільки відомості викладені у ньому суперечать відомостям викладеним у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, зокрема як це вбачається із копії витягу № 381207193 від 06.06.2024 року, де зазначено про зареєстроване право власності на незавершене будівництвом житловий будинок літ «Г», готовністю 95%, по АДРЕСА_1 .

Разом із тим, можливо констатувати, що починаючи з 1996 року по 2022 рік, у будинковолодінні було проведено певний обсяг робіт по облаштуванню житлового будинку, внаслідок чого ступінь його готовності зріс.

Також, як було встановлено постановою Чернівецького апеляційного суду від 13.03.2024 року, ОСОБА_1 дійсно була дружиною колишнього співвласника спірного будинковолодіння, однак в подальшому,а саме 28.07.2003 року ОСОБА_6 та ОСОБА_1 розірвали шлюб та відповідачка добровільно припинила користування спірним будинком і зареєструвала своє місце проживання по АДРЕСА_4 , що свідчить про втрату права користування на законних підставах ще до набрання чинності в 2004 році ЦК України.

Вказаною постановою вирішено усунути ОСОБА_2 перешкоди у користуванні та розпорядженні незакінченим будівництвом житловим будинком по АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_1 з будинку без надання іншого житлового приміщення.

Враховуючи визнання такої обставини сторонами та іншими учасниками справи, а також встановлення такої обставини судовим рішенням, судом може бути безсумнівно констатовано, що після розірвання шлюбу у 2003 році, позивач не проживала із ОСОБА_6 у незакінченому будівництвом житловому будинку, по АДРЕСА_1 до 2009 року.

Натомість у подальшому, тобто з 2009 року, як це встановлено із показань свідків та сторін у справі, у достовірності яких не виникає сумнівів, позивач дійсно почала знову проживати із ОСОБА_6 у вказаному будинковолодінні аж до моменту смерті останнього.

Згідно копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого 11 січня 2022 року, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , про що складено відповідний актовий запис №83.

Після його смерті, належну ОСОБА_6 1/3 частину незавершеного будівництвом житлового будинку, готовністю 95%, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 успадкував його син ОСОБА_3 , виходячи із тієї обставини, що у подальшому, згідно копії договору дарування частки незавершеного будівництвом житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Олійник І.М. від 25 жовтня 2022 року, зареєстрованого в реєстрі за №4264, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 подарували ОСОБА_2 2/3 частки незавершеного будівництвом житлового будинку, готовністю 95%, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . У договорі також визначено, що ринкова вартість 2/3 часток незавершеного будівництвом житлового будинку, відповідно до висновку про оціночну (ринкову) вартість мана, становить 404 540,00 гривень.

Згідно з копією витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 381207193 від 06.06.2024 року, дійсної на час розгляду справи, власником 2/3 та 1/3 частин (а таким чином єдиним власником) незавершеного будівництвом житлового будинку літ «Г», готовністю 95%, сараю з підвалом літ «Б», вбиральні літ «Д», колонки питної № 1, огорожі 2-4, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 є відповідач ОСОБА_2 .

До матеріалів справи також долучено копію технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 та довідка № 1537 від 27.10.2022 року видана ЧКОБТІ, згідно яких загальна площа будинку літ «Г» становить 102.6 кв.м., а житлова 75.6 кв.м.

Відповідач долучає копії товарних чеків та накладних на придбання матеріалів на підтвердження факту впорядкування житла за її кошти, зокрема товарний чек № 001174 від 23.09.2022 року на купівлю дверей міжкімнатних, розеток, замка, тощо на суму 9855,00 гривень, товарні чеки № 38, 44 від 14.07.2022 року на купівлю шпаклівки вартістю 780 гривень, 175 гривень, 795 гривень, товарний чек від 05.11.2022 року на купівлю карнізів вартістю 1170,00 гривень, товарний чек від 26.09.2022 року на купівлю гіпсокартону, уголків, ґрунтовки, тощо вартістю 2490 гривень, накладну без дати номера та інших реквізитів на купівлю лінолеума вартістю 10800,00 гривень.

Разом із тим, із досліджених квитанцій неможливо встановити покупця вказаних товарів, тобто за чиї кошти вони були придбані. Неможливо встановити також місце використання придбаних товарів, мету їхньої купівлі. Відтак не виявляється можливим поза розумним сумнівом констатувати, що дані товари придбані саме позивачем та були використані для облаштування спірного приміщення. Крім того, вищевказані накладні та чеки датуються 2022 роком, тобто після смерті ОСОБА_6 . У свою чергу, позивач не вказувала, що вона несла будь-які витрати по влаштуванню житла після смерті її колишнього чоловіка, натомість обґрунтовуючи участь у облаштуванні житла саме у період перебування у шлюбі із 1990 по 2003 рік, а також у 2014-2015 роках, в ході підготовки житлового приміщення для проживання сина та його нареченої. Окрім того, про купівлю подібних товарів стверджував і син позивачки ОСОБА_3 , який у 2022 році мешкав із позивачем у одному житлі.

Відтак, досліджені докази не відповідають критерію належності, достовірності та достатності для цілей доказування обставин, на які посилається позивач, як на підставу позову.

Позивач також доводить, що покійний ОСОБА_6 мав погане здоровя, хворів на цукровий діабет, виразкову хворобу шлунка, хронічний панкреатит, тощо, у зв`язку із чим вона здійснювала за ним постійний догляд та вела господарство. Такі обставини підтверджує копією виписки із медичної картки амбулаторного хворого № 703, виданої КМУ «Міська лікарня №4», супровідним листком № 35894, випискою із медичної картки стаціонарного хворого № 458, датовані 2015 роком.

У свою чергу відповідачі заперечували той факт, що ОСОБА_6 хворів, мав слабке здоровя та те, що позивач здійснювала за ним постійний догляд, надаючи при цьому докази його працездатності, зокрема копію трудової книжки, де зазначено, що ОСОБА_6 постійно перебував у трудових відносинах до 2020 року. На підтвердження обставини про те, що стосунки між позивачем та ОСОБА_6 не мали характеру сімейних додає також копію дозволу на видачу трупа для поховання, згідно з якою саме ОСОБА_2 , а не ОСОБА_1 видали труп ОСОБА_6 для поховання.

Разом із тим, зі зміною позивачем предмету позову, необхідність у доказуванні тих чи інших обставин відпав. Після зміни предмету позову, предметом доказування позивача є факт збільшення вартості майна, яке на праві особистої власності належало її чоловікові, внаслідок грошових та грудових затрат позивачки, як дружини, що є підставою для набуття нею права власності на частку у такому майні. За таких умов, вищевказані докази судом до уваги взяти бути не можуть, оскільки вони не відповідають критерію належності, тобто такі обставини не належать до предмету доказування.

Крім того, на підставі ухвали суду, експертом «Західно-українського експертно-консутьтативного центру» було складено висновок експерта № 90 від 28.05.2024 року. Згідно із вказаним висновком, вартість будівельних робіт, які були виконані на території будинковолодіння АДРЕСА_3 , ймовірно в період з 12.08.1996 року по 31.12.2021 року, а саме - робіт по добудові та ремонту житлового будинку літ. Г: посилення цегляних стін металевими тяжами (металеві кутники та арматура); зовнішнє штукатурення цементно- піщане по каменю і бетону стін; встановлення між житловими кімнатами двох дверних блоків (заповнень); облаштування перекриттів (стель) в житлових кімнатах; улаштування мережі електропостачання з установленням розеток, вимикачів та освітлювальних приладів; проведення внутрішніх оздоблювальних робіт в усіх приміщеннях, в тому числі штукатурення стін та стель, що включають також ремонт існуючої штукатурки, робіт з улаштування підшивки підвісних стель гіпсокартонними листами та малярних робіт; улаштування підлогових покриттів бетонних (в приміщеннях кухні поз. 1-4 та кімнаті поз. 1- 6), ксилолітових (в кімнатах поз 1-2, 1-3, 1-5) з улаштуванням шлакового підстильного шару, а також фарбування підлог та улаштування покриттів з лінолеуму; газифікація будинку (прокладання трубопроводів та монтаж приладів); заповнення дверного прорізу готовим дверним блоком із металопластику (вхідні двері); та робіт з спорудження господарських будівель та споруд: огорожі № 2-4, вбиральні літ. Д, вимощення навкруг будинку та доріжок, визначена станом на час проведення експертизи - 20.05.2024р., становить - 221489,91 грн. (двісті двадцять одну тисячу чотириста вісімдесят дев 'ять гри. 91 коп).

Вартість будівельних робіт, які були виконані на території будинковолодіння АДРЕСА_3 , ймовірно в період з 12.08.1996 року по 31.12.2021 року, а саме - робіт по влаштуванню колонки № 1 та встановленню металопластикових вікон в житлових кімнатах житлового будинку літ. Г, визначена станом на час проведення експертизи - 20.05.2024р., становить - 3697,53 грн. (три тисячі шістсот дев 'яносто сім грн. 53 коп).

Ринкова вартість житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами (без врахування вбиральні літ. Д, огорожі 2-4, колонки АДРЕСА_3 , визначена станом на час проведення експертизи (20.05.2024р.), за умови що готовність житлового будинку літ. Г становить 58%, складала б - 778058,00 (сімсот сімдесят вісім тисяч п 'ятдесят вісім) гри.

Ймовірно 58% готовності недобудованого будівництва житлового будинку, складали роботи по будівництву фундаменту та цоколя, стін (без оздоблення), димарів, даху та покрівлі, частини перекриття (в приміщеннях поз. 1-1 та 1-4), частини основи під підлогові покриття (в приміщеннях поз. 1-1, 1-4 та 1-6), підлогового покриття в приміщеннях поз. 1-1 та 1-4, часткового внутрішнього оздоблення стін та стелі (в приміщеннях поз. 1-1 та 1-4), віконного заповнення в приміщенні поз. 1-4, вхідних дверей і частини внутрішніх дверних заповнень (між приміщеннями поз. 1-1 та 1-2, 1-1 та 1-4, 1-1 та 1-6), а також роботи по влаштуванню мережі електропостачання в приміщеннях поз. 1-1 та 1-4, проте стверджувати однозначно, що саме ці роботи були проведені в житловому будинку розташованому по АДРЕСА_3 , на час коли його відсоток готовності складав 58 %, експерту не надається можливим.

Ринкова вартість житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами (з врахуванням вбиральні літ. Д, огорожі 2-4, колонки АДРЕСА_5 , визначена станом на час проведення експертизи 20.05.2024р., за умови що готовність житлового будинку літ. Г становить 100%., складає - 1037411,00 (один мільйон тридцять сім тисяч чотириста одинадцять) грн.

Оцінюючи даний доказ судом може бути констатовано, що вказаний висновок носить гіпотетичний характер, оскільки у його тексті неодноразово зазначено, що:

- будівельні роботи ймовірно були виконані у період із 12.08.1996 року по 31.12.2021 року, тобто встановити точний час виконання таких будівельних робіт неможливо, відтак, вони могли бути виконані як у період спільного, так і у період роздільного проживання ОСОБА_15 та ОСОБА_3 ;

- експерт позбавлений можливості однозначно стверджувати, що в житловому будинку були проведені саме ті будівельні роботи, які описані у висновку, на час коли його відсоток готовності складав 58 % та у подальшому;

Крім того, ринкова вартість житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, за умови, що готовність житлового будинку літ. Г становить 58%, яка складала б 778 058,00 гривень, визначена експертом станом на час проведення тобто станом на 20.05.2024 року, а не на момент перебування будинку у стані незавершеної готовності на той час, тобто станом на 1996 рік.

Також, експертом вказана ринкова вартість житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами станом на 20.05.2024 року, за умови що готовність житлового будинку літ. Г становить 100%., що складає 1 037 411,00 гривень. Однак, як було встановлено вище, стан готовності будинку складає 95%, відтак вказана вартість також не може бути достовірною. Більше того, визначена у експертному висновку ринкова вартість будинку суттєво відрізняється від його ринкової вартості, визначеної у вищевказаному договорі дарування, де зазначено що ринкова вартість 2/3 частин незавершеного будівництва, відповідно до висновку про оцінку (ринкову) вартості майна складає 404 540,00 гривень. Відтак вартість майна у цілому складає 606810,00 гривень ((404 540,00:2)*3).

Частиною 1 ст. 79 ЦПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1-2 ст. 80 ЦПК України встановлено, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відтак вказаний висновок експерта не відповідає критеріям достовірності і достатності, та ґрунтується на припущеннях, відтак не може бути взятий судом до уваги.

V. Норми права, які застосував суд, мотиви з яких виходив суд.

Шлюбні правовідносини виникли між позивачем та її чоловіком у 1990 році. Відтак щодо правовідносин, які виникли до набрання чинності Сімейним кодексом України, тобто до 01.01.2004 року, застосуванню підлягають норми КпШС, які були чинними на той час.

Так, відповідно до ст.. 22 КпШС майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Статтею 24 КпШС визначено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Статтею 25 КпШС встановлено, що якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.

Статтею 28 КпШС передбачено, що разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Крім того, позивач та її покійний чоловік продовжили фактичні шлюбні стосунки без реєстрації шлюбу у 2009 році, відтак до правовідносин, що скалались у даному випадку, застосуванню підлягають норми СК України.

Зокрема статтею 74 СК України передбачено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Статею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Частиною 1 ст. 62 СК України встановлено, що якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Як визначено у ч.1 ст. 69 та ч.1 ст. 70 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно зі статтею 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, а також майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Той із подружжя, хто є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім`ї, насамперед дітей (частина перша статті 59 СК України).

Конституція України у статті 41 гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льон рот проти Швеції", пункти 69 і 73).

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно "суспільний інтерес"; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

Отже, першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтею першою Протоколу №1 до Конвенції є те, що воно має бути передбачене законом.

У статті 62 СК України таке втручання у право особистої приватної власності передбачено. У цій статті вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Однак при цьому обмежуються саме права особистої власності одного з подружжя, а відтак зменшується обсяг правомочностей колишнього одноособового власника. Крім того, у даному випадку, обмежується право власності нового власника майна, який набув його після смерті спадкодавця.

Тому у самому законі, статті 62 СК України передбачені умови, за яких таке втручання у право власності буде не лише законним, але і необхідним з точки зору забезпечення інтересів іншого, не власника, з подружжя та гарантуватиме дотримання балансу інтересів кожного з подружжя.

Зі змісту статті 62 СК України вбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.

Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна.

Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин.

Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті.

Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.

Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості.

Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна.

У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя - не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі.

Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном.

Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.

Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у статті 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном.

В іншому випадку, у разі збільшення вартості майна внаслідок тенденції загального удорожчання об`єктів нерухомості, інфляційних та інших об`єктивних процесів, не пов`язаних з внесками подружжя чи одного з них, визнання особистого майна одного з подружжя спільною сумісною власністю подружжя буде нести, як наслідок, непропорційне втручання у власність майна одного з подружжя, який набув таку власність до шлюбу.

При посиланні на вимоги статті 62 СК України як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя, позивач має довести, що у збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені її окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20).

VI. Оцінка та висновки суду за результатами розгляду справи.

Таким чином було встановлено, що через деякий час після укладення шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , останні переїхали на проживання до домогосподарства по АДРЕСА_1 , де знаходився спірний об`єкт нерухомості незакінчений будівництвом житловий будинок.

Разом із тим, як це встановлено із пояснень свідків, сторін та самої позивачки, незавершений будівництвом будинок вже на той час був пристосований для проживання в ньому. На той час в ньому вже проживала мама та сестра ОСОБА_6 . Як стає зрозумілим із вищевказаних показань, даний будинок почали зводити батьки ОСОБА_6 ще задовго до його шлюбу та тривалий час у ньому проживали всі члени сім`ї. Разом із тим, станом на 1996 рік готовність будинку складала 58 %.

Як також було встановлено із пояснень свідків та сторін, у облаштуванні будинку брала участь уся сім`я ОСОБА_6 , зокрема і його сестра ОСОБА_2 , а пізніше і син ОСОБА_3 , який і досі проживає за вказаною адресою.

Разом із тим, із 2003 по 2009 роки позивач не проживала у вказаному будинку, відтак не брала участі у його добудові та влаштуванні. На підставі досліджених доказів неможливо встановити коли саме та у який період відбувались ті чи інші покращення будинку, ступінь участі членів сім`ї та, безпосередньо, самої позивачки у цих покращеннях. Із однаковою долею як впевненості так і сумніву можна стверджувати про те, що такі покращення могли відбуватись як у період із 1990 по 1996 рік, тобто до набуття ОСОБА_6 частки у праві власності на недобудований будинок, так і у період із 1996 року по 2003 рік, тобто у період шлюбу ОСОБА_1 із останнім, так і у період із 2003 по 2009 рік, тобто у період їхнього роздільного проживання, так і у період із 2009 року 2021 рік, тобто до смерті ОСОБА_6 .

Можна також стверджуватись, що у вказані періоди дійсно було проведено ряд робіт з облаштування будинку, однак неможливо визначити їх обсяг, вартість, а також участь позивача у проведенні таких робіт: матеріальну чи трудову.

Позивач не надала суду будь-яких належних, допустимих, достовірних та достатніх у своїй сукупності доказів, які б стверджували про її особисті значні грошові затрати при покращенні майна а також про їхню значущість, тобто істотність по відношенню до затрат іншого власника, які пропорційно хоча б дорівнюють витратам останнього.

Надані позивачем копії чеків та квитанцій про купівлю деяких речей та матеріалів для покращення житла датовані 2022 роком, тобто такі витрати понесені вже після смерті власника. Крім того неможливо встановити хто поніс такі витрати, а самі вони не відповідають критерію значущості та істотності. Будь-яких інших письмових доказів щодо суттєвої матеріальної участі позивача у облаштуванні майна суду не представлено.

Те саме стосується трудових затрат позивача, які могли б полягати у певній діяльності, направленій на істотне покращення майна. Ані із письмових доказів, ані із показання свідків не може бути встановлено таку трудову участь позивача, яку із безсумнівною впевненістю можна було б вважати суттєвою та істотною, особливо значущою відносно діяльності власника майна.

Крім того, вирішальне значення у даному випадку має істотність збільшення остаточної вартості та матеріальних характеристик обєкта в порівнянні з первинною його оцінкою. При цьому він повинен бути настільки суттєвим, що первинні характеристики об`єкта стають у крайній степені несуттєвим та малозначними у порівнянні із тим результатом, який настав внаслідок покращення такого майна.

В даному випадку, на підставі досліджених доказів, констатувати про таке істотне збільшення не виявляється можливим.

Так, позивач вселилась до вказаного недобудованого будинку, який уже був пристосований до проживання у ньому. За час шлюбу, спільного не проживання внаслідок розірвання шлюбу та возєднання позивачки із покійним чоловіком, будинок не зазнавав кардинального капітального переобладнання, до нього не добудовувались додаткові об`єкти, не змінювалась його конфігурації, як об`єкта нерухомості та істотні технічні властивості. Заміна вікон та дверей, облаштування стелі гіпсокартоном, фарбування, розміщення лінолеуму, мащення стін глиною та їх побілка, розмітка електропроводки, та інші поточні пристосовувальні покращення житла, на переконання суду, не належать до таких суттєвих та кардинальних покращень, які б нівелювали початковий стан вказаного приміщення.

Як на доказ суттєвої зміни вартості вказаного майна, позивач зсилається на висновок експерта від 28.05.2024 року. Однак, як вже було вказано вище, даний висновок має гіпотетичний характер та базується на припущеннях щодо проведених робіт. Однозначно стверджувати про об`єм робіт, які були проведені із 1996 по 2021 роки у вказаному будинку, а тим більше про темпоральні межі здійснення таких робіт, не виявляється можливим.

У висновку припускається, що такий об`єкт незавершеного будівництва, за умови п`ятдесяти восьми відсотків його готовності у 2024 році (при цьому без ствердження про наявність будівельних харакретистик щодо обсягу здійснених робіт), може мати вартість 825770,00 гривен (з врахуванням збудованої вбиральні літ. Д, колонки № 1 та огорожі 2-4), а його вартість за умови 100% готовності може складати 1 037 411,00 гривень (з врахуванням збудованої вбиральні літ. Д, колонки № 1 та огорожі 2-4). Відтак, враховуючи дійсну готовність об`єкта у 95 % (у пропорційному відношенні вартість якого може складати 985 540,00 гривень), то вартість вказаного об`єкта збільшилась у 16,3% (825770,00 * 100 : 985 540,00). Тобто незважаючи на збільшення ступені готовності об`єкта із 58 % до 95 %, його ринкова вартість зросла при цьому тільки на 16,3%. Навіть якщо припустити про належність, достатність та достовірність вказаного висновку, вартість вказаного майна, навіть за умови проведення всіх робіт із його покращення із 1996 року по 2021 рік, не зросла ні суттєво, а ні істотно. Крім того, ринкова вартість майна визначена експертом (у розмірі 985 540,00 гривень у степені готовності 95%) на 378 730,00 гривень (на 38,5%) перевищує ринкову вартість такого майна, визначеному у висновку про оцінку, зазначену у договорі дарування.

Отже, саме на позивачку покладався обов`язок доведення існування підстав, передбачених частиною першою статті 62 СК України, оскільки у даному випадку спростовується презумпція особистої приватної власності її покійного чоловіка.

Ураховуючи наведене суд доходить висновку, що позивачка не надала доказів на підтвердження того, що її внесок у добудову та облаштування спірного, незакінченого будівництвом житлового будинку, у розумінні частини першої статті 62 СК України є достатньо значним для можливості визнання спірного майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тоді як сам по собі факт перебування позивачки у шлюбі з власником майна на момент здійснення таких робіт, а також проживання з ним без реєстрації шлюбу не є підставою для визнання зазначеного майна спільним сумісним майном подружжя. Відтак позовна вимога про визнання спірного майна спільною сумісною власністю, як і вимога про визнання за позивачем права власності на частку у майні, як похідна, що випливає із первинної, задоволені бути не можуть.

VII.Щодо судових витрат.

Встановлено, що при зверненні до суду, позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2694,00 гривень.

Встановлено також, що між ОСОБА_2 та адвокатом Крамар І.І. було укладено договір про надання правової допомоги № б/н від 02.08.2023 року. Згідно з актом виконаних робіт, вартість послуг адвоката складає 7000,00 гривень, з яких зустріч, консультація клієнта, узгодження правової позиції 1000,00 гривень; збір доказів та підготовка відзиву на позовну заяву 2000,00 гривень; участь у судових засіданнях 4000,00 гривень. Згідно з квитанції до прибуткового касового ордеру № 9 від 02.08.2023 року, адвокатом прийнято від ОСОБА_2 700,00 гривень в рахунок виконання умов договору.

Встановлено також, що між ОСОБА_4 та адвокатом Крамар І.І. було укладено договір про надання правової допомоги № б/н від 02.08.2023 року. Згідно з актом виконаних робіт, вартість послуг адвоката складає 7000,00 гривень, з яких зустріч, консультація клієнта, узгодження правової позиції 1000,00 гривень; збір доказів та підготовка відзиву на позовну заяву 2000,00 гривень; участь у судових засіданнях 4000,00 гривень. Згідно з квитанції до прибуткового касового ордеру № 10 від 02.08.2023 року, адвокатом прийнято від ОСОБА_4 700,00 гривень в рахунок виконання умов договору.

Встановлено також, що між ОСОБА_3 та адвокатом Крамар І.І. було укладено договір про надання правової допомоги № б/н від 02.08.2023 року. Згідно з актом виконаних робіт, вартість послуг адвоката складає 7000,00 гривень, з яких зустріч, консультація клієнта, узгодження правової позиції 1000,00 гривень; збір доказів та підготовка відзиву на позовну заяву 2000,00 гривень; участь у судових засіданнях 4000,00 гривень. Згідно з квитанції до прибуткового касового ордеру № 8 від 02.08.2023 року, адвокатом прийнято від ОСОБА_2 700,00 гривень в рахунок виконання умов договору.

Натомість ч. 1, п. 2 ч. 2, ч. 8 ст.141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, що вони безпосередньо пов`язані з розглядом справи, розмір витрат на оплату послуг адвоката співмірний із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, значенням справи для сторони.

Разом із тим, судом може бути констатовано, що адвокатом, у частині представництва інтересів відповідачів у судовому засіданні, було вчинено аналогічні дії щодо всіх відповідачів. Діяльність адвоката у судовому засіданні була пов`язана із висловленням спільної позиції відповідачів щодо позову, його пояснення були узагальнені щодо всіх відповідачів загалом, тобто участь у судовому засіданні не була обґрунтована необхідністю окремого представництва кожного із відповідачів. Така діяльність адвоката об`єднана часом проведеним у судовому засіданні, спільною метою участі у такому засіданні, аналогічними поясненнями щодо суті спору, заявленням клопотань одночасно від імені всіх відповідачів тощо. В даному випадку, на переконання суду, стягнення витрат на правову допомогу, у частині представництва трьох відповідачів, не підлягає фрагментації та стягненню для кожного окремої суми у розмірі 4000,00 гривень. Враховуючи діяльність адвоката, яка була аналогічною щодо усіх трьох відповідачів, суд доходить висновку, що витрати по представництву відповідачів в суді охоплюються вказаним адвокатом розміром гонорару у сумі 4000,00 гривень щодо них трьох загалом, тобто по 1333,33 гривні.

Натомість дії адвоката щодо зустрічей, консультацій, та підготовки відзиву носять індивідуальний характер щодо кожного із відповідачів.

Відтак, суд доходить висновку, що витрати на професійну правничу допомогу підлягають стягненню у розмірі 4333,33 гривні кожному із відповідачів.

Керуючись ст.ст. 74, 60, 62, 69, 70, 51 СК України, ст.ст. 24, 25, 28 КпШС, ст.ст. 12, 13, 4, 77-78, 81, 137, 141, 263-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа без самостійних вимог, щодо предмету спору ОСОБА_5 про визнання права спільної сумісної власності на майно та визнання права власності на частку у майні відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання якої зареєстровано по АДРЕСА_4 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , РНОКПП НОМЕР_4 , місце проживання якої зареєстровано по АДРЕСА_6 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4333,33 гривні.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання якої зареєстровано по АДРЕСА_4 на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , РНОКПП НОМЕР_5 , місце проживання якого зареєстровано по АДРЕСА_4 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4333,33 гривні.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання якої зареєстровано по АДРЕСА_4 на користь ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , РНОКПП НОМЕР_6 , місце проживання якої зареєстровано по АДРЕСА_7 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4333,33 гривні.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Чернівецького апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Головуючий суддя С. В. Мілінчук