КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/2244/2024
справа №759/5625/22
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2024 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Мережко М.В., Соколової В.В.,

розглянувши у письмовому провадженні справу за апеляційною скаргою адвоката Попеля Дмитра Володимировича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 11 жовтня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Шевченко Т.М.,

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «УМ Факторинг» до ОСОБА_1 , треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна», Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Вей Фор Пей», про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

встановив:

У травні 2022 року ТОВ "УМ Факторинг" звернулось до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Вимоги позову мотивує тим, що 02 травня 2020 року між ТОВ "АВЕНТУС Україна" та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №2345933 про надання споживчого кредиту. Відповідно до умов укладеного договору відповідач отримав у позику 8 000,00 гривень строком на 30 днів шляхом переказу коштів на платіжну картку № НОМЕР_1 .

Кредитний договір укладено в електронному вигляді шляхом реєстрації відповідача на веб-сайті https//creditplus.ua/ та підписання кредитного договору електронним підписом за допомогою одноразового ідентифікатора А913451, відповідно до положень Закону України «Про електронну комерцію». Одноразовий ідентифікатор А913451 було направлено відповідачу на номер мобільного телефону, який відповідач вказав при реєстрації на сайті.

Відповідач належним чином не виконував своїх зобов`язань щодо погашення кредиту, відсотків, внаслідок чого станом на 28 травня 2022 року утворилась заборгованість в розмірі 26 217,60 грн, з яких: 7 993,20 грн - заборгованість по тілу кредиту; 4 556,10 грн - заборгованість по відсоткам у межах строку надання кредиту; 13668,30 грн - заборгованість по відсоткам у межах періоду прострочення.

06 вересня 2019 року між ТОВ "АВЕНТУС Україна" та ТОВ "УМ Факторинг" укладено договір факторингу №1 та підписано реєстр прав вимоги №8 від 25 січня 2021 року. Позивач став новим кредитором та отримав право вимоги до відповідача за кредитним договором.

Відповідач своєчасно не повернув суму отриманого кредиту та не сплатив нараховані відсотки, відтак останній є таким, що не виконав зобов`язання за укладеним договором.

Мотивуючи наведеним, просить суд стягнути із ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № 2345933 від 02 травня 2020 року в розмірі 26 217,60 грн. Стягнути судові витрати.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 11 жовтня 2023 року позов задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТОВ «УМ Факторинг» заборгованість за кредитним договором № 2345933 від 02 травня 2020 року в розмірі 26 217,60 гривень, судовий збір у розмірі 2 481 грн.

Не погодившись з ухваленим рішенням, адвокатом Попель Д.В., який діє в інтересах ОСОБА_1 , подано апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на необґрунтованість, незаконність оскаржуваного рішення, неповне з`ясування обставин справи, не правильно надану оцінку доказам.

Вказує, що звертаючись до суду із позовом, на підтвердження своїх позовних вимог ТОВ «УМ Факторинг» не надав жодного належного доказу в розумінні статей 77-81 ЦПК України - документу, в якому була б констатована сума заборгованості відповідача по тілу та по відсотках за користування кредитом з урахуванням платіжних періодів, фактично погашених сум та різниці відповідно до початкової суми заборгованості.

Вказує, що з доданих до позовної заяви документів неможливо встановити, які суми отримувалися та поверталися позичальником за весь період кредитування. Позивач не надав виписку по рахунку за весь період кредитування.

Зазначає, що відсутність повного детального розрахунку заборгованості позичальника за кредитним договором не дає можливості ні позичальнику, ні суду визначитися із періодом початку прострочення по кредитному договору. Відтак можна зробити висновок про те, що позовні вимоги ТОВ «УМ Факторинг» не підлягали задоволенню з огляду на їх недоведеність належними та допустимими доказами.

Відповідно до кредитного договору у разі невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором, кредитор має право вимагати дострокового погашення кредиту позичальником у повному обсязі разом зі сплатою всіх сум, належних до сплати на дату пред`явлення вимоги. Отже, із наведеного убачається, що дострокове повернення кредиту на вимогу кредитора відбувається за умови направлення кредитором відповідної вимоги позичальнику.

Стверджує, що позовна заява про стягнення суми заборгованості за кредитним договором подана без належних доказів направлення вказаної вимоги відповідачу, адже в позовній заяві не міститься даних про наявність доказів отримання досудової вимоги до позичальника та отримання ним такої вимоги. Крім того, докази фактичного отримання позичальником вказаної вимоги відсутні.

Мотивуючи наведеним, просить рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 11 жовтня 2023 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

03 квітня 2024 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив ТОВ "УМ Факторинг" на апеляційну скаргу.

В обґрунтування відзиву вказує, що матеріали цивільної справи містять виписку по банківському рахунку відповідача. 28 вересня 2023 року АТ КБ "ПриватБанк" надано в розпорядження Голосіївського районного суду міста Києва виписку по рахунку № НОМЕР_2 за період з 30 квітня 2020 року по 10 травня 2020 року, з даних якої убачається, що 02 травня 2020 року відбулось зарахування на рахунок відповідача грошових коштів у розмірі 8 000,00 гривень.

Вказує, що у позовній заяві позивачем наведено розрахунок заборгованості.

Щодо неможливості відповідачем зіставити документально фактично проведені платежі на користь позивача із відображенням цих платежів у первісних бухгалтерських документах вказує, що відповідач взагалі жодних платежів на погашення кредиту не проводив.

Щодо доводів апеляційної скарги про не направлення вимоги про дострокове виконання позичальником зобов`язання вказує, що такі доводи є безпідставними, оскільки термін кредитного договору закінчився 28 серпня 2020 року.

Мотивуючи наведеним, просить суд у задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 11 жовтня 2023 року залишити без змін.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України справа розглядається без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольнивши позов, суд першої інстанції установив, що відповідач в порушення умов договору своєчасно, в порядку та на умовах, визначених договором, кредитні кошти не повернув. Суд зазначив, що відповідачем не спростовано наявність заявленої до стягнення заборгованості, не надано в розпорядження суду контррозрахунку заборгованості.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та зазначає про таке.

З матеріалів справи убачається, що 02 травня 2020 року між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір №2345933 про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитор надав позичальнику кредитні кошти у сумі 8 000,00 грн зі строком використання кредиту 30 днів, з датою повернення кредиту 01 червня 2020 року, із стандартною відсотковою ставкою 1,90% в день.

Згідно пункту 2.1 договору кошти кредиту надаються Товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування за реквізитами платіжної картки № НОМЕР_1 або іншої платіжної картки, реквізити якої надані споживачем Товариству з метою отримання кредиту.

Відповідно до пункту 5.4 Кредитного договору позичальник зобов`язується у встановлений пунктом 1.4. Кредитного договору строк, повернути кредит, сплатити проценти, штрафи та пеню (у разі наявності) та інші платежі передбачені Договором.

Відповідно до пункту 1.5. Кредитного договору процентна ставка за користування коштами кредиту залежить від фактичного виконання споживачем умов договору та становить:

1,81 % в день від суми кредиту, застосовується у межах строку надання кредиту, зазначеного в пункті 1.4 цього Договору (без пролонгацій), якщо в цей строк Споживач здійснить повне погашення кредитної заборгованості або здійснить таке погашення протягом трьох календарних днів, що слідують за датою закінчення такого строку (пункт 1.5.1. Кредитного договору);

1,90 % в день від суми кредиту, застосовується у межах строку надання кредиту, зазначеного в пункті 1.4 цього Договору, якщо Споживач не виконав умови зазначені в пункті 1.5.1. Договору для застосування зниженої процентної ставки; та - у межах нового строку, якщо відбулося продовження строку користування кредитом відповідно до пункту 4.1- 4.6 цього Договору; та - у межах періоду прострочення, але не більше 90-та календарних днів поспіль з моменту виникнення прострочення, що застосовується відповідно до абзацу 2 частини 1 статті 1048 Цивільного кодексу України (пункт 1.5.2 Кредитного договору) (а.с.20-25).

Згідно Додатку №1 до кредитного договору сторони погодили таблицю обчислення вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, із змісту якої убачається, що загальна вартість кредиту складає 12 332,00 грн, реальна річна процентна ставка за стандартною ставкою складає 695,40 % річних, проценти за користування кредитом складають 4 332,00 грн (а.с.26-30).

Згідно виписки по рахунку № НОМЕР_2 ОСОБА_1 за період 30 квітня 2020 року по 10 травня 2020 року убачається, що 02 травня 2020 року об 11 годині 33 хвилини на картковий рахунок відповідача зараховано переказ в сумі 8000,00 грн (а.с.147-148).

06 вересня 2019 року між ТОВ "УМ Факторинг" та ТОВ "АВЕНТУС Україна" укладено договір факторингу №1, відповідно до якого клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги, а Фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором.

25 січня 2021 року ТОВ "УМ Факторинг" та ТОВ "АВЕНТУС Україна" підписано форму реєстру прав вимоги №8 від 25 січня 2021 року. Відповідно до пункту 1 форми реєстру прав вимоги на умовах договору клієнт відступив право вимоги до ОСОБА_3 за кредитним договором № 2345933 від 02 травня 2020 року на суму 26 217,60 грн (а.с. 17-18).

За розрахунком ТОВ «УМ Факторинг», наведеному у позовній заяві, розмір заборгованості становить 26 217,60 гривень, яка складається: 7 993,20 гривень - заборгованість за тілом кредиту; 4 556,10 гривень заборгованість по відсоткам у межах строку надання кредиту; 13 668,30 гривень - проценти у межах періоду прострочення, але не більше 90-та календарних днів поспіль з моменту виникнення прострочення, що застосовується відповідно до абзацу 2 частини 1 статті 1048 ЦК України.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За змістом статті 207 ЦК України правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина 2 статті 639 ЦК України).

Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 ЦК України).

Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Ураховуючи те, що за умовами вказаного вище договору відповідач отримав кредитні кошти та користувався ними, належних та допустимих доказів на підтвердження повернення отриманих в кредит коштів за кредитним договором №2345933 від 02 травня 2020 року, всупереч частині 1 статті 81 ЦПК України, не надав, відтак колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що заборгованість на підставі вищезазначеного договору в сумі 26 217,60 гривень підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ТОВ «УМ Факторинг».

Відхиляючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.

Звертаючись до суду із позовом, позивачем наведено розрахунок заборгованості у позовній заяві, відповідно до якого заборгованість по відсоткам у межах строку надання кредиту становить 4 556,10 гривень, проценти у межах періоду прострочення, але не більше 90-та календарних днів 13 668,30 гривень, 7 993,20 гривень - тіло кредиту.

Доводи апеляційної скарги в частині того, що матеріали справи не містять виписки з рахунку за весь період кредитування відхиляються колегією суддів, оскільки випискою з рахунку, що міститься в матеріалах справи, за період 30 квітня 2020 року по 10 травня 2020 року підтверджено факт отримання 02 травня 2020 року коштів за укладеним кредитним договором.

Доводи апеляційної скарги в частині того, що матеріали справи не містять доказів, на підставі яких можна установити суми, які брались та повертались за період кредитування, колегію суддів відхиляються, оскільки спростовування розміру заборгованості та доведення факту належного виконання зобов`язання за кредитним договором є обов`язком відповідача, натомість доказів на підтвердження того, що після 10 травня 2020 року по рахунку відповідача відбувався рух коштів, матеріали справи не містять, зокрема, відповідачем не надано доказів на підтвердження факту сплати коштів в рахунок погашення заборгованості.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 02 жовтня 2020 року у справі №911/19/19 зазначив, що суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

Разом з цим, суд першої інстанції правильно вказав, що відповідачем на спростування розрахунку, наданого позивачем, не надано контррозрахунку заборгованості, а також жодних доказів на підтвердження виконання умов договору.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині відсутності досудової вимоги про дострокове повернення кредиту, колегія суддів зазначає про таке.

Установлено, що за умовами укладеного кредитного договору сторони погодили строк кредитування 30 днів із правом пролонгації до 90 днів. Таким чином, строк кредитного договору закінчився 28 серпня 2020 року.

Ураховуючи, що строк повернення кредиту сплив 28 серпня 2020 року, а позовну заяву подано до суду у травні 2022 року, колегія суддів уважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги в цій частині, оскільки у цьому випадку не заявлено вимогу про дострокове повернення кредиту, а позивач, користуючись своїм правом, визначеним статтею 4 ЦПК України, звернувся за захистом свого порушеного права, як кредитора, у зв`язку із невиконанням відповідачем зобов`язання, строк виконання якого настав 28 серпня 2020 року.

Відтак апеляційний суд констатує, що рішення суду першої інстанції ухвалено на підставі досліджених доказів, норми матеріального права застосовано правильно.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та на їх правильність не впливають.

Порушень норм процесуального права, які давали б підстави для скасування рішення суду, колегією суддів не установлено.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Попеля Дмитра Володимировича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 11 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді М.В. Мережко

В.В. Соколова