29.05.2024 Справа № 363/354/22
РІШЕННЯ

Іменем України

29 травня 2024 року м. Вишгород

Вишгородський районний суд Київської області в складі головуючого судді Свєтушкіної Д.А., за участі секретаря судових засідань Крикун Ю.М., представника позивача адвоката Городок Я.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вишгороді в загальному позовному провадженні цивільну справу за позовомзаявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів,-

УСТАНОВИВ:

До Вишгородського районного суду Київської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів. Після збільшення позовних вимог, свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 18 лютого 2020 року відповідач уклав з ОСОБА_3 попередній договір купівлі-продажу земельної ділянки. У п. 5 зазначеного попереднього договору сторони цього договору посвідчили, що в день підписання попереднього договору ОСОБА_3 передав відповідачу грошові кошти у сумі 97760,00 грн. що становили 4000 доларів США за офіційним курсом НБУ станом на день укладання попереднього договору, у якості авансу за основним договором. 20 березня 2020 року між позивачем та ОСОБА_3 укладено договір поруки. Як встановлено у п. 1.2 ст. 2 договори поруки, розмір грошових зобов`язань відповідача, за виконання яких поручився позивач мав визначатися відповідно до умов попереднього договору. На порушення приписів п. 1,3 та 4 попереднього договору відповідач не вчинив жодних дій, необхідних для виділення земельної ділянки, присвоєння їй окремого кадастрового номера, не надав ОСОБА_3 детального плану територій і не прибув до приватного нотаріуса для укладення основного договору в односторонньому порядку, а також не повернув ОСОБА_3 отриманий аванс. Про порушення відповідачем попереднього договору позивач дізнався із вимоги, складеної ОСОБА_3 19 травня 2020 року і цього ж дня врученої позивачу. 25 травня 2020 року, на виконання своїх зобов`язань за договором поруки, позивач передав ОСОБА_3 готівкові кошти у сумі 4 000,00 доларів США у якості повернення авансу за попереднім договором. 28 липня 2021 року позивач склав повідомлення-вимогу, у якому повідомив відповідача про своє виконання його грошового зобов`язання перед покупцем щодо повернення авансу за попереднім договором, у зв`язку з чим усі відповідні права покупця за попереднім договором перейшли до позивача. У своєму повідомленні-вимозі позивач також вимагав від відповідача виконати зазначене грошове зобов`язання на користь позивача шляхом сплати йому відповідної суми грошових коштів готівкою або шляхом внесенням цієї суми в депозит нотаріуса. Повідомлення-вимогу було надіслано позивачем відповідачу 29 липня 2021 року разом з копіями договору поруки, вимоги та розписки. Усі наступні спроби позивача особисто поспілкуватися з відповідачем з приводу виконання його грошового зобов`язання за попереднім договором виявилися невдалими: на телефонні дзвінки позивача та його представників відповідач не відповідав. На дату подання заяви про збільшення позовних вимог позивач не отримав від відповідача жодних грошових коштів на відшкодування суми авансу, сплаченої позивачем покупцю, так само як і не отримав від жодного нотаріуса повідомлення про внесення відповідачем таких грошових коштів на депозит, що свідчить про триваюче і дотепер невиконання відповідачем його грошового зобов`язання перед позивачем. Зауважив, що такою своєю бездіяльністю відповідач порушує право позивача на відшкодування йому суми авансу, що випливає з договору поруки та передбачено чинним законодавством, а також порушує законні інтереси позивача, елементом яких є його (позивача) прагнення до користування відповідними грошовими коштами. Станом на 24 серпня 2021 року (день виникнення у відповідача заборгованості перед позивачем) сума авансу, повернута позивачем покупцю в доларах США, становила за відповідним офіційним курсом Національного банку України 4 000,00*26,6504 грн. 106 601,60 грн. і саме таку суму в гривнях має бути стягнуто з відповідача на користь позивача на задоволення його зворотної вимоги (регресу) за попереднім договором та договором поруки. Також зазначив, що вважав відповідача майже своїм сином, тож те, що фактично після смерті доньки той відвернувся від нього та залишив на нього свої борги привело до душевних страждань позивача та як наслідок заподіяння йому моральної шкоди. Тому просить стягнути з відповідача суму боргу в розмірі 152 402, 64 грн. у тому числі суму боргу 106 601,60 грн., три проценти річних від суми боргу за весь час прострочення 6 255, 91 грн. та врахування індексу інфляції за весь час прострочення 39 545, 13 грн. та 50 000, 00 моральної шкоди, а також судові витрати.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 18 лютого 2022 року у справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого судового засідання.

04 серпня 2022 року від третьої особи до суду надійшли письмові пояснення в яких зазначено, що у встановлений попереднім договором строк відповідач не надав йому детальний план територій, не виділив земельну ділянку з присвоєнням їй окремого кадастрового номера, і не прибув до приватного нотаріуса для укладення основного договору, тобто фактично відмовився від укладення основного договору в односторонньому порядку. Суму авансу відповідач йому також не повернув. Натомість позивач виконав свої зобов`язання за договором поруки належним чином та має право на зворотну вимогу до відповідача, а також на застосування відповідальності до відповідача, передбаченої ст. 625 Цивільного кодексу України. Враховуючи викладене, просив задовольнити позовні вимоги позивача в повному обсязі.

31 березня 2023 року представник відповідача адвокат Кобижча О.І. до суду подав відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що позовні вимоги про стягнення грошових коштів є надуманими, голослівними, безпідставними та такими, що не базуються на жодній фактичній обставині та нормі права, виходячи з наступного. Дійсно, між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 18.02.2020 року було укладено попередній договір купівлі-продажу земельної ділянки, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іванченком Вадимом Юрійовичем і зареєстрованого в реєстрі за № 944. Відповідно до умов договору ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зобов`язалися укласти основний договір купівлі-продажу земельної ділянки, розташованої на території Демидівської с/р Вишгородського району Київської області на умовах, встановлених попереднім договором, у строк до 28 березня 2020 року включно, але не раніше 14 днів після надання продавцем покупцю детального плану території. А у випадку, якщо 14 денний строк закінчувався б пізніше 28 березня 2020 року, сторони зобов`язалися встановити новий термін для укладення Основного договору шляхом підписання договору про зміну умов попереднього договору. Проте основний договір у визначений попереднім договором строк не був укладений, з причин відсутності інтересу у покупця. Крім того, зазначив, що жодні кошти за попереднім договором на банківський рахунок ОСОБА_2 18.02.2020 року не надходили. Жодних повідомлень від нотаріусів про можливість отримання грошових коштів на виконання зобов`язання зі сплати авансу за Попереднім договором Відповідач не отримував. Жодних грошових коштів від ОСОБА_3 чи ОСОБА_1 , а ні до підписання попереднього договору, а ні під час його підпису та посвідчення в приміщенні приватного нотаріуса, так, як і після його укладення 18.02.2020 року не отримував. Жодних письмових розписок про отримання грошових коштів у розмірі 97 760 гривень 00 коп., що станом на день укладення попереднього договору еквівалентно 4000 доларів США 00 центів за курсом НБУ, не існує.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської областівід 14 серпня 2023 року прийнято заяву позивача про збільшення позовних вимог.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської областівід 17 жовтня 2023 року закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні 11 грудня 2023 року позивач підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Пояснив, що ОСОБА_3 його знайомий, який також займався будівництвом. Зазначив, що гроші в сумі 4 000,00 доларів США отримав відповідач в присутності нотаріуса.

У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги в повному обсязі та просила їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Зауважила, що заявлені витрати представника відповідача на професійну правничу допомогу є неспівмірними та необґрунтованими, тож просила відмовити в їх стягненні з позивача.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_4 позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі з підстав викладених у відзиві на позов. Також просив стягнути витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 105 720,00 грн.

Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про дату та час судового розгляду повідомлений належним чином, в письмових поясненнях наданих суду просив проводити розгляд справи без його участі.

Допитаний у судовому засіданні 13.02.2024 року в якості свідка ОСОБА_5 пояснив, що був цивільним чоловіком доньки ОСОБА_1 . У лютому 2020 року за пропозицією було укладено попередній договір. ОСОБА_3 привів ОСОБА_1 для купівлі земельної ділянки як знайомого. Вартість була велика, тому сторони були зацікавленні в продажі даної земельної ділянки. Зазначив, що ОСОБА_1 забрав гроші собі, про це йому повідомив і відповідач і сам ОСОБА_1 З проектом договору він ознайомився в електронному вигляді.

Заслухавши пояснення учасників справи, показання свідка та дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за звернення особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом установлено, 18.02.2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено попередній договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іванченком В.Ю.

Відповідно до п.1 попереднього договору, сторони зобов`язалися укласти договір купівлі-продажу земельної ділянки на умовах, встановлених попереднім договором, у строк до 28 березня 2020 року включно, але не раніше 14 днів після надання відповідачем покупцю відповідного детального плану території. У разі якщо цей чотирнадцятиденний строк закінчувався би після 28 березня 2020 року, сторони зобов`язалися встановити новий термін для укладення основного договору шляхом підписання договору про зміну умов попереднього договору.

Згідно з п.2 попереднього договору, предметом основного договору є земельна ділянка, розташована на території Демидівської сільської ради Вишгородського району Київської області, площею до 1,5 га, яка мала бути виділена відповідачем зі складу земельної ділянки з кадастровим номером :20:280:0953 площею 4,2886 га в межах земельних ділянок з кадастровими номерами :20:280:0001 і :20:280:0002.

Відповідно до п.3 попереднього договору, правовстановлюючий документ на земельну ділянку зазначену в п.2 цього попереднього договору з кадастровим номером, продавець зобов`язався надати покупцю не пізніше ніж за 3 (три) дні до укладення основного договору.

Згідно з п. 4 попереднього договору, продаж земельної ділянки мало бути вчинено за ціною з розрахунку 2 300,00 доларів США 00 центів за курсом Національного банку Україну станом на день укладення основного договору за одну сотку.

Також у п.4 попереднього договору було встановлено, що підписання та укладення основного договору мало відбутися в приміщенні приватного нотаріуса, і усі витрати, пов`язані з оплатою послуг приватного нотаріуса за оформлення попереднього договору і основного договору, мав понести покупець.

У п.5 попереднього договору, сторони засвідчили, що в день підписання попереднього договору покупець передав продавцю грошові кошти у сумі 97 760,00 грн., що становили 4 000,00 доларів США 00 центів за офіційним курсом Національного банку України станом на день укладення попереднього договору, у якості авансу за основним договором.

Відповідно до п.9 попереднього договору, сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення основного договору, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, а саме: у разі односторонньої відмови продавця та (або) покупця від укладення Основного договору; ненадання покупцю ДПТ; невиділення земельної ділянки (з присвоєним їй окремим кадастровим номером); неподання ним документів, необхідних для нотаріального посвідчення Основного договору; неприбуття до нотаріуса для укладення основного договору; та за наявності інших обставин, внаслідок яких основний договір не було б укладено з вини продавця.

Крім того, 20.03.2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір поруки, за умовами якого ОСОБА_1 (поручитель) поручається перед ОСОБА_3 (кредитором), за виконання усіх зобов`язань ОСОБА_2 (боржника), в їх повному обсязі як солідарний Боржник (п.1.1.). Заборгованість боржника - сума усіх грошових зобов`язань боржника, строк виконання яких настав, але які на певну дату в невиконаними чи неналежно виконаними, а також зобов`язання пов`язані з порушенням попереднього договору купівлі-продажу земельної ділянки від 18.02.2020 року (основної угоди) сплатити неустойку, компенсацію, відшкодувати збитки, повернути аванс завдаток, тощо. Основне зобов`язання боржника виконання боржником умов п.9 основної угоди щодо повернення авансу.

19.05.2021 року ОСОБА_3 склав вимогу, в якій зазначено що відповідач не виконав свого зобов`язання за попереднім договором щодо повернення суми авансу в розмірі 4 000,00 доларів США, як це передбачено умовами п. 6 попереднього договору, яку позивач отримав особисто та 25.05.2020 року на виконання зобов`язань відповідача передав ОСОБА_3 грошові кошти еквівалентні 4 000,00 доларів США, у якості повернення авансу, відповідно до попереднього договору від 18.02.2020 року, про що останній написав розписку на копії цього попереднього договору.

Також 28.07.2021 року ОСОБА_1 склав повідомлення-вимогу, у якому повідомив відповідача про виконання ним грошового зобов`язання перед ОСОБА_3 щодо повернення авансу за попереднім договором, у зв`язку з чим усі відповідні права покупця за попереднім договором перейшли до позивача. У своєму повідомленні-вимозі позивач також вимагав від відповідача виконати зазначене грошове зобов`язання на користь позивача шляхом сплати йому відповідної суми грошових коштів готівкою або шляхом внесенням цієї суми в депозит нотаріуса.

29.07.2021 року повідомлення-вимогу було надіслано відповідачу разом з копіями договору поруки, вимогою, що підтверджується накладною № 867, від 29 липня 2021 року АТ «УКРПОШТА».

Згідно частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно частини другої статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно частин першої і третьої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Згідно частини п`ятої статті 626 ЦК України договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Згідно частини першої статті 627 ЦК України відповідно до статті б цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно частини першої статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно частини першої статті 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Згідно частини п`ятої статті 656 ЦК України особливості договору купівлі-продажу окремих видів майна можуть встановлюватися законом.

Згідно частини першої статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі- продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Згідно частини першої статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Згідно частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно частини першої статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно абзацу першого частини першої статті 532 ЦК України місце виконання зобов`язання встановлюється у договорі.

Згідно частини першої статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідач не вчинив жодних дій, необхідних для виділення земельної ділянки з присвоєнням їй окремого кадастрового номера, не надав покупцеві відповідного детального плану територій і не прибув до приватного нотаріуса для укладення основного договору, чим, фактично, відмовився від укладення з покупцем основного договору в односторонньому порядку, протилежного суду доведено не було.

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Отже, ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання.

Аванс не має забезпечувальної функції, якщо основний договір не укладено з ініціативи будь-якої зі сторін, то аванс повертається його власникові.

З огляду на викладене, встановивши, що у передбачений попереднім договором строк сторони не уклали договору купівлі-продажу земельної ділянки суд дійшов висновку про те, що грошові кошти, передані ОСОБА_3 ОСОБА_2 за попереднім договором, є авансом та підлягають поверненню власникові.

Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 25 вересня 2013 року у справі № 6-82цс13 та від 13 лютого 2016 року у справі № 6-176цс12 та Верховного Суду від 30 січня 2019 року № 461/5297/16-ц тавід 04.08.2021 року в справі № 640/17086/18.

Згідно частин першої - третьої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Згідно частини першої статті 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі.

Згідно частини першої статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Згідно частини другої статті 554 ЦК України, поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку поруки, встановленого договором поруки. Якщо такий строк не встановлено, порука припиняється у разі виконання основного зобов`язання у повному обсязі або якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку (терміну) виконання основного зобов`язання не пред`явить позову до поручителя. Якщо строк (термін) виконання основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня укладення договору поруки не пред`явить позову до поручителя.

Згідно частини першої статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Згідно статті 556 ЦК України, після виконання поручителем зобов`язання, забезпеченого порукою, кредитор повинен вручити йому документи, які підтверджують цей обов`язок боржника.

До поручителя, який виконав зобов`язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов`язання, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

Враховуючи вищевикладене, до позивача, який виконав зобов`язання відповідача щодо повернення авансу, перейшло право вимоги про стягнення цих грошових коштів з відповідача. За таких обставин, суд приходить до висновку, що вимога щодо стягнення з відповідача основної суми заборгованості у розмірі 106 601,60 грн. є обґрунтованою, доведеною та такою, що підлягає задоволенню.

При цьому суд не враховує заперечення відповідача щодо того, що грошові кошти, передані в якості авансу за попереднім договором не отримував, оскільки вони спростовуються умовами самого попереднього договору, підписаного відповідачем, де п.5 відповідач підтверджує, що в день підписання попереднього договору ОСОБА_3 передав йому рошові кошти у сумі 97 760,00 грн., що становили 4 000,00 доларів США 00 центів за офіційним курсом Національного банку України станом на день укладення попереднього договору, у якості авансу за основним договором.

Щодо застосування до спірних правовідносин статті 625 ЦК України в частині стягнення трьох процентів річних суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження №14-16цс18), яка відступила від висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15.

З урахуванням підстав та змісту позовних вимог, встановлених судом обставин справи, підлягає задоволенню позов у частині стягнення з відповідача відповідно до статті 625 ЦК України трьох процентів річних за порушення грошового зобов`язання, а саме з 28 серпня 2021 року до 07 серпня 2023 року.

Отже, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню три проценти річних за порушення грошового зобов`язання в сумі 6 255,91 грн.

Щодо вимог позивача стягнути суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до статті 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Згідно з частинами першою та другою статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Тлумачення частини другої статті 524 та частини другої статті 533 ЦК України дозволяє зробити висновок, що сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Таким чином, ЦК України надає сторонам договору можливість встановити «валютне застереження» у вигляді грошового еквівалента в іноземній валюті при укладенні договору. При цьому грошовий еквівалент в іноземній валюті буде виступати складовим елементом ціни в договорі.

Традиційним в доктрині приватного права та судовій практиці є розмежування валюти боргу та валюти платежу як елементів грошового зобов`язання. Валюта боргу - це грошові одиниці, в яких обчислена сума зобов`язання (що дозволяє визначити його ціннісне значення). У свою чергу, під валютою платежу розуміються грошові знаки, які є засобом погашення грошового зобов`язання і в яких повинне здійснюватися його фактичне виконання. За загальним правилом при наявності «валютного застереження», тобто визначення грошового еквіваленту в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 вересня 2019 року в справі № 755/9348/15-ц (провадження № 61-30272св18), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 753/8945/19 (провадження № 61-8829сво21)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19) вказано, що оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то зазначена норма ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає.

Тож враховуючи, що грошове зобов`язання, права кредитора за яким перейшло до позивача, було визначено у попередньому договорі в еквіваленті до іноземної валюти - долари США, позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Щодо вимог позивача в частині стягнення моральної шкоди, то вони, на думку суду, не підлягають задоволенню, виходячи із наступного.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з знищенням чи пошкодженням її майна. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршенням здібностей потерпілого або позбавленням його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються принципи розумності і справедливості.

Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, від 31.03.1995 року № 4,оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюється законодавчими актами, введеними в дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

В судовому засіданні позивачем та її представником моральна шкода, яка на їх думку заподіяна позивачу відповідачем, не обґрунтована з посиланням на вимоги ст. 23 ЦК України та не підтверджена належними та переконливими доказами. А тому, в цій частині позову необхідно відмовити.

Аналізуючи наявні у матеріалах справи докази, суд дійшов до переконання про наявність порушеного права позивача, яке підлягає захисту судом у спосіб, визначений законодавцем, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме у частині стягнення з відповідача суми заборгованості в розмірі 106 601, 60 грн., та трьох процентів річних від суми боргу за весь час прострочення 6 255,91 грн.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача понесених позивачем судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до положень статті 265 ЦПК України, суд під час ухвалення судового рішення вирішує питання про судові витрати склад та розмір яких входить до предмета доказування в справі.

Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, оскільки позов ОСОБА_1 задоволено частково, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 128,58 грн., виходячи з розрахунку: (розмір задоволених позовних вимог 112 857,51 грн.) * 2 024,03 грн. (сума судового збору, який підлягав сплаті) /202 402,64 грн. (розмір заявлених позовних вимог) = 1 128,58 грн.

Згідно із частинами першою та другою статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Представник відповідача заявив вимогу про стягнення з позивача витрат на правову допомогу у розмірі 105 720,00 грн., надавши копії: договору про надання правничої допомогу від 01 грудня 2021 року, укладеного між адвокатом Кобижчою О.І. та Меселем - Веселяком Д.І.; ордеру № 1022741 від 06 грудня 2021 року та свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ЧН №000797; акти виконаних робіт від 10.08.2023 року, 13.09.2022 року, 20.12.2023 року, 18.11.2023 року, 25.03.2024 року. Згідно яких загальна вартість за виконані роботи складає 105,720,00 грн.

Вирішуючи питання про стягнення з відповідача витрат на професійну правову допомогу, суд виходить з диспозиції частини першої статті 137 ЦПК України, у відповідності до якої, витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Так, згідно із частиною другою статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правової допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

За змістом частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (наданих послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Окрім цього, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 3 грудня 2021 у справі № 927/237/20).

Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява №19336/04).

Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Враховуючи вищевикладене, заперечення представника позивача щодо неспівмірності витрат на професійну правничу допомогу та зважаючи на складність справи, ціну позову, обсяг виконаних адвокатом робіт, слід дійти висновку про неспівмірність заявленого до стягнення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу у сумі 105 720,00 грн., який є завищеним, а їх відшкодування, за відсутності достатнього обґрунтування з огляду на обставини справи, матиме надмірний характер.

За таких обставин, суд визнає доведеним факт понесення відповідачем витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн., як такий, що є співмірним із складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), ціною позову та значенням справи для відповідача.

Визначивши розмір судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, суд здійснює розподіл таких витрат.

Враховуючи, що у разі часткового задоволення позову судові витрати покладаються пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тож з відповідача на користь позивача має бути стягнено документально підтверджені понесені позивачем судові витрати, а саме 4 424,11грн., виходячи з розрахунку: (розмір задоволених судових витрат 10 000, 00 грн.) * 89 545,13 грн. (розмір відмовлених позовних вимог) /202 402,64 грн. (розмір заявлених позовних вимог) = 4 424,11грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість в розмірі 106 601 (сто шість тисяч шістсот одну) гривню 60 копійок, три проценти річних від суми боргу за весь час прострочення 6 255 (шість тисяч двісті п`ятдесят п`ять) гривень 91 копійка, а всього 112 857 (сто дванадцять тисяч вісімсот п`ятдесят сім) гривень 51 копійку.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 128 (одна тисяча сто двадцять вісім) гривень 58 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4 424 (чотири тисячі чотириста двадцять чотири) гривень 11 копійок.

Повне судове рішення складено 13 червня 2024 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня оголошення судового рішення

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 .

Третя особа: ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 .

Суддя Д.А. Свєтушкіна