Справа № 346/4204/24
Провадження № 22-ц/4808/1411/24
Головуючий у 1 інстанції Махно Н. В.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів: Василишин Л.В., Фединяка В.Д.,

секретаря Петріва Д.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Махно Н.В. 29 серпня 2024 року в м. Коломия Івано-Франківської області,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог:

В липні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що він з відповідачкою ОСОБА_2 24.11.2018 зареєстрували шлюб, про що видано виконкомом Ліснохлібичинської сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області свідоцтво, актовий запис № 3, серія НОМЕР_1 . Вказує, що у шлюбі у них народилося двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Незважаючи на наявність у них спільних дітей, протягом останнього часу відносини між ними погіршились. Подружні стосунки вони не підтримують, а шлюб фактично припинений. Позивач вказує, що примирення між ними неможливе, а подальше збереження шлюбу та спільне життя з відповідачкою суперечить його інтересам.

Просив розірвати шлюб укладений між ним - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також залишити місце проживання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з ним, ОСОБА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції:

Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 29 серпня 2024 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу задоволено частково.

Розірвано шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який зареєстрований 24.11.2018 року у виконкомі Ліснохлібичинської сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області, актовий запис №3.

В решті позову відмовлено.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов частково, прийшов до висновку, що подальше сумісне життя подружжя неможливе, шлюб та сім`я розпалися остаточно та існують формально, врахував волевиявлення позивача розірвати шлюб.

А також, що долученими до позовної заяви доказами не підтверджено відсутності спору між сторонами щодо того, з ким з батьків на даний час проживають діти, та з ким будуть проживати діти сторін, після розірвання шлюбу.

Таким чином вимога про залишення місця проживання неповнолітніх дітей з позивачем не підлягала задоволенню.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи апеляційної скарги:

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, вказуючи, що оскаржуване рішення ухвалене при неповному з`ясуванні всіх обставин справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Не відповідають дійсності такі твердження суду: що долученими до позовної заяви доказами не підтверджено відсутності спору між сторонами щодо того, з ким з батьків на даний час проживають діти, та з ким будуть проживати діти сторін, після розірвання шлюбу. Оскільки відповідачкою до матеріалів справи було долучено заяву, в якій вона не заперечувала проти позовних вимог, а саме, щоб діти залишилися проживати з ним, свідчить про відсутність спору між сторонами з цього питання. Матеріали справи не містять доказів наявності такого спору між сторонами. Відповідачка не подавала до суду своїх заперечень щодо проживання дітей разом з ним, не подавала відзив на позов, не заявляла самостійний позов про визначення місця проживання дитини з нею, що вказує на те, що відповідачка не заперечує проти його пропозиції щодо залишення дітей проживати з ним після розірвання шлюбу.

Суд першої інстанції, хоч і послався на правовий висновок Верховного суду, викладений у постанові від 15 січня 2020 року (справа № 200/952/18), відповідно до якого за загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким батьків будуть проживати неповнолітні діти суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Проте все ж відмовив в цій частині у задоволенні позову, не врахувавши того, що спір щодо місця проживання неповнолітніх дітей між сторонами відсутній, і що відповідачка не заперечує проти його пропозиції щодо залишення дітей проживати з ним після розірвання шлюбу.

Просить рішення суду скасувати в частині відмови і задоволенні вимоги у залишенні неповнолітніх дітей проживати разом з батьком, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовну вимогу щодо залишення неповнолітніх дітей з позивачем.

Позиція інших учасників справи:

Відзив на апеляційну скаргу не подано, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Заяви (клопотання) учасників справи:

ОСОБА_1 , в засідання апеляційного суду не з`явився. Адвокатом Гринів Я.В., яка представляє інтереси ОСОБА_1 , подано заяву про розгляд справи без їхньої участі. Апеляційна скарга стороною підтримана в повному обсязі.

ОСОБА_2 , у судове засідання апеляційного суду не з`явилася. Адвокатом Вінтоняком Н.М., який представляє інтереси відповідачки ОСОБА_2 в апеляційному суді, подано заяву про розгляд справи без їхньої участі. Відповідачка повністю визнала апеляційну скаргу ОСОБА_1 .

Приймаючи до уваги, що неявка осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає апеляційному розгляду справи, апеляційним судом виконаний обов`язок щодо повідомлення осіб, які беруть участь у справі, про день, місце та час судового засідання. Тому справа розглянута за відсутності осіб, які беруть участь у ній.

Позиція Івано-Франківського апеляційного суду та нормативно-правове обґрунтування:

Вислухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до ст. 367 ЦПК України, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з таких підстав.

В силу ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, але апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог щодо розірвання шлюбу не оскаржено, а тому в силу частини першої статті 367 ЦПК України колегією суддів не переглядається.

Судом встановлено, що 24 листопада 2018 року сторони по справі - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб у виконкомі Ліснохлібичинської сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області, актовий запис №3 (а.с.5).

У шлюбі народилося двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Згідно свідоцтв про народження серії НОМЕР_2 та серії НОМЕР_3 , батьками дітей є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до частин другої - четвертої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно з вимогами частини першої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Статтею 160 СК України встановлено право батьків на визначення місця проживання дитини. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 161 СК України).

У постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19) Верховний Суд зазначив, що під час вирішення питання про визначення місця проживання дитини, участь органу опіки та піклування є обов`язковою, а позивач до заяви про визначення місця проживання дитини повинен надати висновок органу опіки та піклування про доцільність проживання дитини з одним із батьків, характеристики з місця проживання, роботи, місця навчання дитини (гуртків), медичні довідки (судом обов`язково враховується стан здоров`я як батьків, так і дитини), довідки про доходи (інші документи, які підтверджують матеріальне становище заявника), акти обстеження житлово-побутових умов, документи, що підтверджують право власності на житло.

Водночас судом першої інстанції під час розгляду цієї справи не вирішувалось питання про визначення місця проживання дітей, оскільки позов такий заявлений не був .

За загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти суд може вирішити питання про залишення проживання дітей з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу.

Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дітей.

Відповідно до частини першої, третьої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи, не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Звертаючись з позовом до суду, ОСОБА_1 одночасно з вимогою про розірвання шлюбу просив суд залишити місце проживання неповнолітніх дітей після розірвання шлюбу з ним.

На час розгляду справи в суді першої інстанції між сторонами був відсутній спір щодо місця проживання дітей, позовної вимоги про визначення місця проживання дітейа ні позивач, а ні відповідач не пред`являли, батьки дітей зареєстровані у одному житловому приміщенні, неповнолітні діти проживають разом з батьками, а у спорі про розірвання шлюбу предметом спору є саме ці правовідносини, а питання щодо залишення дітей на проживання з батьком після розірвання шлюбу взагалі не є окремою позовною вимогою і нормами чинного законодавства, зокрема Сімейним кодексом України, під час розгляду спору про розірвання шлюбу не передбачено обов`язкове вирішення питання щодо залишення дітей після розірвання шлюбу на проживання з одним із батьків.

Таким чином, не можна вважати помилкою вирішення питання про залишення на проживання дитини разом із матір`ю чи батьком чи відмови у вирішенні цього питання одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Однак, вирішення такого питання є правом суду, а не обов`язком.

З огляду на доводи апеляційної скарги про те, що позивач наполягає на залишенні проживати дітей із ним, ніяк не впливають на висновки суду за результатом розгляду справи, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права і не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже з врахуванням викладеного, слід дійти висновку, що оскаржуване рішення судом першої інстанції постановлене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, тому його слід залишити в силі. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності і обґрунтованості. Підстав для його скасування з мотивів, наведених у скарзі, не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374,375,381- 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 29 серпня 2024 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач І.О. Максюта

Судді: Л.В. Василишин

В.Д. Фединяк

Повний текст постанови складено 13 листопада 2024 року.