Коростенський міськрайонний суд Житомирської області
провадження №2/279/2300/24
Справа № 279/6853/24
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 листопада 2024 року травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про встановлення юридичного факту. Просив встановити факт, що за відсутності інших осіб із числа родичів він є єдиною особою, яка може здійснювати постійний догляд за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зареєстрована на адресою: АДРЕСА_1 , та потребує такого догляду відповідно до законодавства України і яка перебувала під його постійним доглядом, який він здійснював до несення служби у Збройних Силах України та висновку лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Заяву обґрунтовує тим, що ОСОБА_2 є його матір`ю. До початку несення військової служби у лавах Збройних Сил України він був зареєстрований та постійно проживав зі своєю матір`ю. Також разом із ними проживає його дружина - ОСОБА_3 . Мати у зв`язку з досягненням 80-ти річного віку та станом здоров`я, враховуючи низку хвороб, потребує постійного стороннього догляду, який він здійснював. Інші особи, які б мали фізичну можливість здійснювати такий догляд та виявили б бажання щодо цього, відсутні. Його дружина не може здійснювати догляд за його матір`ю, оскільки сама має низку захворювань, а його донька ОСОБА_4 разом із сином ОСОБА_5 , 2010 року народження, проживає без реєстрації у м.Коростені. Офіційний догляд через територіальний орган соціального захисту населення за матір`ю також не здійснюється, оскільки він не претендує на грошову компенсацію з боку держави. Встановлення факту постійного догляду за матір`ю має для нього юридичне значення, оскільки він є військовослужбовцем, несе службу у лавах Збройних Сил України та у відповідності до положень ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» може бути звільнений із служби з підстав необхідності здійснення ним постійного догляду за особою, яка згідно з висновками лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду.

Ухвалою Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 28 червня 2023 року у відкритті провадження у справі відмовлено з підстав, передбачених п.1 частини першої ст.186 ЦПК України.

Не погодившись із ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу скасувати та постановити нове судове рішення, яким його заяву задовольнити, встановивши факт, про який він просить.

Доводи апеляційної скарги аргументує тим, що суд дійшов помилкового висновку стосовно того, що у його заяві не наведено обгрунтування того, що факт має для нього правовстановлююче значення. Крім того, встановлення такого факту в судовому порядку передбачено законом. Так, у заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, він послався на те, що необхідність встановлення даного факту в судовому порядку зумовлена віком та фізичним станом його матері - ОСОБА_2 , а також тим, що він наразі є військовослужбовцем та несе службу у лавах Збройних Сил України, а у відповідності до ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» військовослужбовець звільняється від військової служби у разі необхідності здійснення ним постійного догляду за особою, яка згідно з висновків лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду. Отже, встановлення факту має для нього юридичне значення, оскільки від цього залежить існування прав та обов`язків, визначених Законами України «Про соціальні послуги», «;Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та Порядком призначення і виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2004 року №588 тощо. Законом не визначено іншого порядку встановлення такого факту. Встановлення в судовому порядку факту здійснення постійного догляду необхідне для офіційного підтвердження обставин догляду в державних органах, що вирішують питання звільнення військовослужбовця від подальшого проходження військової служби у лавах Збройних Сил України.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило при тому, що заінтересовані особи отримали копію ухвали про відкриття апеляційного провадження та примірник апеляційної скарги з доданими до неї документами (а.с.46,48-49). За змістом частини третьої ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.

Учасники справи до суду не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлені завчасно належним чином (а.с.46-49). ОСОБА_1 спрямував до суду заяви, в яких просить справу розглянути без його участі у зв`язку з проходженням військової служби за мобілізацією в ЗСУ. Інші учасники справи про причини своєї неявки або неявки їх представника суд не повідомили. У разі неповідомлення суд про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. За загальним правилом явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою. Клопотань про відкладення розгляду справи також не надходило. Відповідно до частини другої ст.372 ЦПК України неявка учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.

Відповідно до п.1 частини першої ст.186 ЦПК України суд відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно з частиною першою ст.19 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, які виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно із частинами першою, другою та сьомою ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: наказного провадження; позовного провадження (загального або спрощеного); окремого провадження.

Відповідно до частини першої ст.293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Статтею 315 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи про встановлення факту: родинних відносин між фізичними особами; перебування фізичної особи на утриманні; каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Визначений у частині першій ст.315 ЦПК України перелік фактів, які можуть встановлюватися судом, не є вичерпним, оскільки частиною другою зазначеної статті у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

У порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав осіб; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

У порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито - закриває провадження у ній.

Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року в справі №320/948/18 та у постановах Верховного Суду від 16 листопада 2022 року в справі №363/5518/21, від 04 травня 2022 року в справі №372/285/21.

ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про встановлення юридичного факту, що за відсутності інших осіб з числа родичів він є єдиною особою, яка може здійснювати постійний догляд за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зареєстрована на адресою: АДРЕСА_1 , та потребує такого догляду і перебувала під його постійним доглядом, який він здійснював до несення служби у Збройних силах України. Встановлення факту здійснення постійного догляду необхідне для офіційного підтвердження обставин догляду в державних органах, що вирішують питання звільнення військовослужбовця від подальшого проходження військової служби у лавах Збройних Сил України.

Статтею 1 Закону України «Про соціальні послуги» визначено, що надавачі соціальних послуг - юридичні та фізичні особи, фізичні особи - підприємці, включені до розділу «Надавачі соціальних послуг» Реєстру надавачів та отримувачів соціальних послуг, а отримувачі соціальних послуг - це особи/сім`ї, які належать до вразливих груп населення та/або перебувають у складних життєвих обставинах, яким надаються соціальні послуги.

Статтею 15 Закону України «Про соціальні послуги» визначено порядок ведення та внесення відомостей до Реєстру надавачів та отримувачів соціальних послуг щодо надавачів та отримувачів таких соціальних послуг.

Згідно з частиною першою ст.11 Закону України «Про соціальні послуги» до уповноважених органів системи надання соціальних послуг належать: центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері соціального захисту населення; Рада Міністрів Автономної Республіки Крим, місцеві державні адміністрації; виконавчі органи міських рад міст обласного значення, рад об`єднаних територіальних громад.

Відповідно до ст.13 Закону України «Про соціальні послуги» надавачі соціальних послуг провадять свою діяльність відповідно до законодавства про соціальні послуги, на підставі установчих та інших документів, якими визначено перелік соціальних послуг та категорії осіб, яким надаються такі послуги, за умови забезпечення їх відповідності критеріям діяльності надавачів соціальних послуг, встановленим Кабінетом Міністрів України.

Надавачі соціальних послуг можуть належати до державного, комунального або недержавного секторів.

До надавачів соціальних послуг недержавного сектору належать підприємства, установи, організації, крім визначених частиною другою цієї статті, громадські об`єднання, благодійні, релігійні організації, фізичні особи - підприємці та фізичні особи, які надають соціальні послуги з догляду відповідно до цього Закону без здійснення підприємницької діяльності.

Працівники надавачів соціальних послуг державного/комунального та недержавного секторів та фізичні особи, які надають соціальні послуги з догляду відповідно до цього Закону без здійснення підприємницької діяльності, забезпечують надання соціальних послуг на професійній основі відповідно до вимог цього Закону.

Фізичні особи, які надають соціальні послуги з догляду відповідно до цього Закону без здійснення підприємницької діяльності, можуть надавати соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі без проходження навчання та дотримання державних стандартів соціальних послуг отримувачам соціальних послуг з числа членів своєї сім`ї, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права і обов`язки та є: особами з інвалідністю I групи; дітьми з інвалідністю; громадянами похилого віку з когнітивними порушеннями; невиліковно хворими, які через порушення функцій організму не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися; дітьми, яким не встановлено інвалідність, але які є хворими на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісні орфанні захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежні), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, дітьми, які отримали тяжку травму, потребують трансплантації органа, потребують паліативної допомоги. Перелік зазначених тяжких захворювань, розладів, травм, станів дітей, яким не встановлено інвалідність, затверджує Кабінет Міністрів України.

Фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду відповідно до цього Закону без здійснення підприємницької діяльності, виплачується компенсація за догляд.

У пункті 1 Порядку подання та оформлення документів, призначення і виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 вересня 2020 року №859 (далі - Порядок) встановлено механізм призначення і виплати компенсації за догляд (далі - компенсація), що призначається фізичній особі, яка надає соціальні послуги з догляду без провадження підприємницької діяльності на непрофесійній основі зазначеним статтею 13 Закону України «Про соціальні послуги» категоріям осіб.

Згідно з ст.19 Закону України «Про соціальні послуги» підставою для розгляду питання надання соціальних послуг за рахунок бюджетних коштів є подання до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у містах Києві та Севастополі державних адміністрацій, виконавчого органу міської ради міст обласного значення, ради об`єднаної територіальної громади за місцем проживання/перебування особи: заяви особи або її законного представника про надання соціальних послуг; звернення, повідомлення інших осіб в інтересах осіб/сімей, які потребують соціальних послуг.

Порядок подання заяви, звернення, повідомлення про надання соціальних послуг визначається Порядком організації надання соціальних послуг.

Статтею 22 Закону України «Про соціальні послуги» передбачений порядок укладення між надавачем та отримувачем соціальних послуг чи його законним представником договору про надання соціальних послуг.

Положеннями Закону України «Про соціальні послуги» та Порядку визначено, що обов`язковою передумовою встановлення юридичного факту догляду за особою, яка має інвалідність першої групи, є наявність постійного і безперервного догляду. При цьому нездатність особи до самообслуговування передбачає постійну потребу особи в сторонній допомозі, а не час від часу, з одночасним оформленням такого догляду в органах соціального захисту населення.

Згідно з пунктом 25 Порядку організації надання соціальних послуг, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 червня 2020 року №587 (далі - Порядок) для отримання соціальних послуг особа, яка потребує соціальних послуг, подає уповноваженому органу за своїм задекларованим/зареєстрованим місцем проживання (перебування) заяву про надання соціальних послуг (далі - заява) у письмовій або електронній формі, що складається за формою, затвердженою Мінсоцполітики, разом з документами, зазначеними в пункті 28 цього Порядку.

Відповідно до пункту 36 Порядку організації надання соціальних послуг після отримання інформації за результатами запиту чи шляхом доступу до даних державних електронних інформаційних ресурсів уповноважений орган протягом десяти робочих днів з дня одержання заяви відповідно до отриманих документів (даних) та з урахуванням результатів оцінювання потреб особи/ сім`ї у соціальних послугах приймає рішення про надання чи відмову в наданні соціальних послуг за рахунок бюджетних коштів, що видається за формою, затвердженою Мінсоцполітики.

Про прийняте рішення особа, її законний представник, уповноважена особа органу опіки та піклування інформується уповноваженим органом не пізніше ніж через три робочих дні з дати його прийняття шляхом надання (надсилання) повідомлення про надання/відмову в наданні соціальних послуг у паперовій або електронній формі (пункт 37 Порядку).

Окрім того, абзацом дев`ятим пункту 2-1 Правил перетинання державного кордону громадянами України, в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 10 вересня 2022 року №1044 визначено, що у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану перетинати державний кордон мають право особи, які потребують постійного догляду, - у супроводі одного із членів сім`ї першого ступеня споріднення (у значенні, наведеному у підпункті 14.1.263 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України) за наявності документів, що підтверджують родинні зв`язки, та висновку лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я про потребу у постійному сторонньому догляді або у супроводі особи, яка здійснює постійний догляд за зазначеними особами, за наявності документів (посвідчення, довідки) про отримання компенсації (допомоги, надбавки) на догляд або висновку лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я про потребу у постійному сторонньому догляді та акта встановлення факту здійснення догляду. Акт встановлення факту здійснення догляду за іншою особою, яка потребує постійного догляду, складається на підставі звернення особи, яка здійснює догляд, до районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу сільської, селищної, міської ради із заявою про здійснення особою такого догляду. У випадку, якщо особа, яка потребує постійного догляду, є взятою на облік внутрішньо переміщеною особою, звернення із заявою про здійснення догляду подається за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи. На підставі такого звернення особи, яка здійснює догляд, районною, районною у мм. Києві та Севастополі держадміністрацією, виконавчим органом сільської, селищної, міської ради не пізніше ніж протягом п`яти робочих днів після надходження заяви складається акт встановлення факту здійснення догляду в довільній формі. Зазначений акт надсилається заявнику або видається особисто за його бажанням.

За таких обставин, чинним законодавством визначений позасудовий порядок встановлення факту, який просить встановити заявник в судовому порядку, що виключає можливість такого розгляду.

Із огляду на вищевикладене, оскільки заява ОСОБА_1 не підлягає судовому розгляду відповідно до закону, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у відкритті провадження, адже для вирішення питання підтвердження здійснення постійного догляду за особою похилого віку передбачено інший, позасудовий порядок.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Разом із тим, суд першої інстанції помилково зазначив, що заявник не навів обґрунтування того, що факт, про встановлення якого подано заяву, має для нього правовстановлююче значення. Чинним законодавством визначений позасудовий порядок встановлення факту, який просить встановити заявник в судовому порядку, а тому в даному випадку не має правового значення, чи наведене заявником обґрунтування факту.

Відповідно до ст.376 ЦПК України апеляційний суд змінює ухвалу суду першої інстанції та виключає із його мотивувальної частини посилання на те, що заявник не навів обґрунтування того, що факт, про встановлення якого подано заяву, має правовстановлююче значення. У решті ухвала залишається без змін.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374,376,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 28 червня 2023 року змінити, виключивши з мотивувальної частини посилання на те, що: «Заявник не навів обґрунтування того, що факт, про встановлення якого подано заяву, має правовстановлююче значення».

У решті ухвалу залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: