ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7953/24 Справа № 215/545/24 Суддя у 1-й інстанції - Квятковський Я. А. Суддя у 2-й інстанції - Корчиста О. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Корчистої О.І.

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в місті Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу № 215/545/24 за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення одноразової допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди,

за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат»,

на рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 червня 2024 року,

встановив:

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі по тексту ПрАТ «ПівнГЗК») про стягнення одноразової допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди,

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вона з 04 вересня 1974 року по 15 листопада 1977 року, а також з 17 лютого 1978 року по 31 травня 2007 року працювала у відповідача робітником виробничої ланки, електрогазозварювальником, була звільнена за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію.

У січні 2024 року вона дізналась, що, відповідно до Галузевої угоди на 2007-2008 роки, яка була чинна на момент її звільнення, відповідач мав сплатити їй вихідну допомогу в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат у зв`язку з тим, що вона пропрацювала на підприємстві більше 30 років. Оскільки відповідач не здійснив всіх виплат, передбачених законодавством, позивач просить стягнути з відповідача недоплачену одноразову вихідну допомогу в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат в розмірі 1 335,77 гривень та середній заробіток за час затримки виплати вихідної допомоги за період з 01 червня 2007 року по 01 червня 2015 року в сумі 60 222 гривень за розрахунком: 30,60 грн. х 1968 днів = 60222,80 гривень, де 30,60 гривень - середньоденна заробітна плата, 1968 - кількість робочих днів.

Крім того, зазначає, що своїми діями відповідач завдав їй моральну шкоду, яку вона оцінює в розмірі 10 000 гривень, оскільки позивачка пропрацювала сумлінно на підприємстві, стягнень не мала, не допускала порушень трудової дисципліни, а відповідач, натомість, порушив законодавство та не виконав свої обов`язки.

У зв`язку з викладеним, просила стягнути з відповідача на її користь недоплачену одноразову вихідну допомогу, належну їй при звільненні в розмірі 1 335,77 гривень, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 червня 2007 року по 01 червня 2015 року в розмірі 60 222, 80 гривень та моральну шкоду 10 000 гривень.

Рішенням Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 червня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково. Стягнуто з ПрАТ «ПівнГЗК» на користь ОСОБА_1 недоплачену вихідну допомогу при звільненні в розмірі 1 335,77 гривень, середній заробіток за час затримки при розрахунку в розмірі 40 000 гривень, моральну шкоду у розмірі 5 000 гривень. Стягнуто з ПрАТ «ПівнГЗК» судовий збір в розмірі 1 211,20 гривень. В інший частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, не погоджуючись з висновками суду першої інстанції в частині часткового задоволення її позовних вимог, просить рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 червня 2024 року скасувати та стягнути з відповідача на її користь 1335,77 гривень недоплаченої одноразової допомоги при звільненні, 60 22,80 гривень середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 червня 2007 року по 01 червня 2015 року, 10 000 гривень моральної шкоди.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що, задовольняючи частково її позовні вимоги, судом першої інстанції не було взято до уваги, що нею при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні вже був застосований принцип співмірності. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 132 895,80 гривень, вона ж просила стягнути середній заробіток лише в розмірі 60 222,80 гривень. При цьому, при визначенні розміру стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку вона виходить з засад скромності, справедливості та відшкодування їй відповідачем невиплаченої суми одноразової допомоги при звільненні, з врахуванням великих інфляційних процесів, які відбулися за останній період.

Також посилається, що стягнута судом першої інстанції сума моральної шкоди також занижена. Суд зобов`язаний був зазначити в своєму рішенні з яких принципів він виходив визначаючи суму заподіяної їй моральної шкоди.

В апеляційній скарзі ПрАТ «ПівнГЗК», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 .

Посилаючись на положення ч. 1 ст. 233 КЗпП України (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) зазначає, що перебіг строку звернення до суду починається з наступного дня після того, як працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, тобто з травня 2007 року. Позивачем не наведено жодної обставини, яка перешкоджала їй звернутися до підприємства з метою з`ясування нарахованих та виплачених сум раніше в строк визначений законодавством, чинним на час виникнення спірних правовідносин. Вважає, що судом першої інстанції безпідставно не була застосована позовна давність до вимог ОСОБА_1 до ПрАТ «ПівнГЗК» про стягнення одноразової допомоги при виході на пенсію та середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні та безпідставно не було відмовлено в задоволенні позову в зв`язку зі спливом позовної давності .

Посилаючись на правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду, зазначає, що при постановленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції не наведено обставин, які у відповідальності до вимог чинного законодавства були б свідченням того, що на ПрАТ «ПівнГЗК» поширювалась дія Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу на 2007-2008 роки. ПрАТ «ПівнГЗК» не відноситься до сфери управління, з боку якої було підписано Галузеву угоду гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки та не є підписантом угоди ні самостійно, ні через будь-які організації роботодавців, ні будь-які інші представницькі органи. Відповідач є юридичною особою, наділений цивільною правоздатністю та дієздатністю та виступає самостійним суб`єктом правовідносин.

Зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що виплата допомоги при виході на пенсію не є вихідною допомогою, а є соціальною пільгою, яка може виплачуватись в залежності від фінансового стану підприємства та строки встановлені підприємством. Оскільки зазначена виплата не є вихідною допомогою в розумінні статті 44 КЗпП України і умовами колективного договору її виплата не передбачена в день остаточного розрахунку при звільненні, тож правила статті 116 КЗпП України до цієї виплати не застосовуються, а тому підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відсутні. Вважає, що суд першої інстанції проігнорував правовому позицію Великої Палати Верховного Суду від 26.09.2019 року у справі № 761/9584/15-ц та від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

19 липня 2024 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України та Кодексу адміністративного судочинства України щодо гарантування права на судовий захист у малозначних спорах» від 19 червня 2024 року № 3831-IX. (далі по тексту Закон № 3831-IX)

Відповідно п. 2 розділу II «Прикінцеві положення» Закону № 3831-IX установлено, що позовні заяви і апеляційні скарги, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Частиною 1 ст. 369 ЦПК України (в редакції, що діяла до набрання чинності Законом України № 3831-IX) визначено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Апеляційні скарги у даній справі подані до набрання чинності Законом № 3831-IX.

Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, апеляційна скарга ПрАТ «ПівнГЗК» не підлягає задоволенню за наступних підстав.

Відповідно ч. 1, 2, та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивачка ОСОБА_1 у період з 04 вересня 1974 року по 15 листопада 1977 року, а також з 17 лютого 1978 року по 31 травня 2007 року перебувала у трудових відносинах з ПрАТ «ПівнГЗК».

31травня 2007 року звільнена за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію, та їй була виплачена одноразова вихідна допомога у зв`язку з виходом на пенсію у розмірі 742,48 гривень.

На момент звільнення, стаж роботи позивачки на підприємстві склав більше 30 років.

Відповідно довідки ПрАТ «ПівнГЗК» № 658 від 25 грудня 2023 року, середньогодинна заробітна плата ОСОБА_1 становить 4,25 гривень, а середньомісячна 692,75 гривень. (а.с. 11)

Як слідує з п.6.1 Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки, зобов`язання роботодавця виплачувати працівникам, які досягли пенсійного віку (жінки 55 років, чоловіки 60 років) при виході на пенсію за власним бажанням одноразову допомогу в розмірі, залежному від безперервного стажу роботи на комбінаті: 20 і більше років тримісячної середньої заробітної плати працівника. (а.с. 13)

Звертаючись до суду з позовом у січні 2024 року, ОСОБА_1 посилалась на те, що при звільненні їй не була виплачена вихідна допомога, що передбачена умовами Галузевої Угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки (далі Галузева Угода) і про порушення свого права вона дізналася лише у січні 2024 році, при звільненні їй була виплачена вихідна допомога у зв`язку з виходом на пенсію лише в розмірі 742,48 гривень, у зв`язку з чим, відповідач зобов`язаний доплатити їй вихідну допомогу в сумі 1 335,77 гривень, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 червня 2007 року по 01 червня 2015 року та моральну шкоду 10 000 гривень.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції, враховуючи конкретні обставини справи, те що позивач просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за три роки, за період з 01 червня 2007 року по 01 червня 2015 року в сумі 60 222,80 гривень, вважав, що сума середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка буде відповідати принципу співмірності, з урахуванням розміру заборгованості 1 335,77 гривень, що позивачка звернулася до суду більш ніж через 15 років і сума середнього заробітку за час затримки розрахунку, яку просить стягнути позивач, значно перевищує суму невиплаченої позивачу одноразової вихідної допомоги, має становити 40 000 гривень.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди в сумі 10000 гривень, суд першої інстанції, врахувавши характер неправомірних дій відповідача, дотримуючись принципу розумності, виваженості та справедливості, дійшов висновку що вимоги в частині стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню з визначенням її розміру в 5000 гривень.

Колегія суддів апеляційного суду не може повністю погодитись з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно ст. 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Госпрозрахункові підприємства відповідно ст. 15 Закону України «Про оплату праці» самостійно в колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, Генеральною та Галузевими (регіональними) угодами, встановлюють умови та розміри оплати праці працівників.

Положеннями ст. 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» передбачено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод.

Статтею 9 цього ж Закону передбачено, що Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обов`язковими для всіх суб`єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Вимоги Галузевої угоди розповсюджуються на всі підприємства відповідної галузі.

Галузева угода гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки діє безпосередньо і поширюється на всіх працівників, які уклали договори про трудові відносини з підприємствами гірничо-металургійного комплексу України, незалежно від форм власності, а також у частині, обумовленій окремими пунктами, - на пенсіонерів, які оформили пенсію на цих підприємствах, інвалідів праці та сім`ї працівників, загиблих на виробництві (п.1.4).

Відповідно п.1.11 Угоди, вона набуває чинності з дня її підписання і діє до укладення нової угоди.

Пунктом 6.1 розділу VI «Соціальний захист та задоволення духовних потреб» зазначеної Угоди на 2007-20084 роки, передбачено виплачувати працівнику при виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу роботи на підприємстві, але не менше при стажі від 20 років і більше років тримісячної середньої заробітної плати.

Аналізуючи спірні правовідносини в контексті вказаних норм права, апеляційним судом встановлено наступне.

Як видно з тексту Галузевої угоди п.1.1. її укладено між власниками (роботодавцями) підприємств, установ, організацій галузі, їх уповноваженими представниками або органами в особі Міністерства промислової політики України, Фондом державного майна України, Федерації металургів України, господарських об`єднань, з однієї сторони (далі - Сторона власників), та Профспілкою трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості України (далі - ПМГУ) в особі її Центрального комітету ПМГУ(далі - Сторона профспілки), з другої сторони.

Від сторони власників угоду підписано Міністром промислової політики України, Головою Фонду держмайна, Головою ради Всеукраїнського об`єднання обласних організацій роботодавців підприємств металургійного комплексу, Федерації металургів України, Генеральним директором ТОВ «Метінвест Холдинг», Повноважним представником групи підприємств, що виробляють металопродукцію.

У 2006 році Північний ГЗК увійшов до складу Групи Метінвест, що здійснює стратегічне управління гірничо-металургійним бізнесом Групи СКМ. Керуючою компанією Групи Метінвест є ТОВ «Метінвест Холдінг».

Одним із підписантів Галузевої угоди на 2007 - 2008 роки був Генеральний директор ТОВ «Метінвест Холдинг» до складу якої входив ПрАТ «Північний ГЗК», тому її умови розповсюджуються на ПрАТ «Північний ГЗК» і застосовуються до врегулювання даних спірних правовідносин між сторонами у справі.

Отже, дія вказаної Галузевої угоди є обов`язковою для підприємств, які входять до структури ТОВ «Метінвест Холдинг», як то Північний гірничо-збагачувальний комбінат та Центральний гірничо-збагачувальний комбінат (постанова Верховного суду у справі 215/1270/17 від 26 лютого 2020 року).

Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що на ОСОБА_1 розповсюджується дія п.6.1 Галузевої Угоди гірничо-металургійного комплексу України та їй при звільненні роботодавцем повинна бути сплачена вихідна допомога в розмірі 3 середньомісячних заробітних плат. Оскільки при звільненні, їй була виплачена вихідна допомога в розмірі однієї середньомісячної заробітної плати, що підтверджується роздруківкою табуляграми (а.с. 12), позивачка має право на стягнення на її користь з відповідача недоплаченої вихідної допомоги в розмірі трьох середньомісячної заробітної плати. Що, з урахуванням виплаченої відповідачем суми, становить 1 335,77 гривень.

Крім того, під час розгляду справи встановлено, що станом на день звільнення позивачки із займаної посади 31 травня 2007 року, відповідач ПрАТ «ПінГЗК» не провів виплату позивачеві всіх належних сум, а саме не доплатив вихідну допомога в розмірі 1335,77 гривень.

Відповідно статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 (провадження №11-1329апп18) зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Відповідно ст. 117 КЗпП України, в редакції станом на день звільнення позивача, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно ст. 117 КЗпП України, в редакції Закону №2352-IX від 01 липня 2022 року, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Позивачка ОСОБА_1 звільнена 31 травня 2007 року.

Приписи статті 117 КЗпП України, у редакції до 01 липня 2022 року, не містили в собі вказівки щодо обмеження періоду стягнення середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку шестимісячним строком.

При цьому, Закон України №2352-ІХ від 01 липня 2022 року не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності, тобто, його норми не мають зворотної дії в часі.

Отже, даний Закон України містить норми прямої дії та поширює свою дію на ті правовідносини, які виникли та існують після набрання ним чинності, зокрема, з 19 липня 2022 року.

Відповідно ч.1 ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Як випливає з Рішення Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року №1/99-рп, частину першу статті 58 Конституції України щодо дії нормативно-правового акту в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Відповідно, зміст суб`єктивного права особи слід визначати із застосуванням законодавства, яке діяло на момент виникнення відповідного права. Водночас, неприпустимість зворотної дії нормативно-правового акту полягає в тому, що запроваджені ним нові норми не можуть застосовуватися до правовідносин, які існували до набрання ним чинності. Отже, приписи нового нормативно-правового акту не можуть змінити обсяг прав, який було встановлено попередніми нормативно-правовими актами.

Таким чином, період стягнення середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку визначається за тими правилами, які були чинними на момент початку перебігу відповідної затримки розрахунку.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про наявність у ОСОБА_1 права на стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 червня 2007 року по 01 червня 2015 року, тобто в межах заявлених нею позовних вимог, що узгоджується з ч. 1,3 ст. 13 ЦПК України.

Середньоденна заробітна плата позивача становить 30,60 гривень, що не оспорюється сторонами.

Таким чином, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 червня 2007 року по 01 червня 2015 року складає 60 222,80 гривень, виходячи з наступного розрахунку: 1968 днів х 30,60 гривень.

При цьому, метою покладення на роботодавця відповідальності, визначеної у статті 117 КЗпП України, у разі невиконання обов`язку провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать, є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

У постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і дійшла висновку, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Велика Палата Верховного Суду також відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

Перевіряючи наявність підстав для зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, колегія суддів апеляційного суду встановила наступне:

обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості (розмір заборгованості встановлено судовим рішенням);

дії відповідача щодо її не виплати (при звільненні позивача із займаної посади, роботодавець ПрАТ «ПівнГЗК» не виплатив в повному обсязі вихідну допомога в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат взагалі заперечуючи наявність у позивача такого права під час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанції);

позивач звернулася до суду з цим позовом у січні 2024 року (зі слів позивача про наявність заборгованості вона довідалася лише у січні 2024 року, й такі твердження не спростовано відповідачем).

Таким чином, апеляційним судом не встановлено в діях позивача ОСОБА_1 свідомого тривалого самоусунення від захисту своїх порушених прав, у зв`язку з чим відсутні підстави вважати, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні збільшився через неправомірну бездіяльність позивача.

При цьому, саме на роботодавця нормами КЗпП України покладено обов`язок з нарахування та виплати працівникам всіх належних їм сум у день звільнення.

Після звернення позивачки ОСОБА_1 до суду з вимогами щодо стягнення з ПрАТ «ПівнГЗК» на її користь одноразової допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відповідач проти задоволення заявлених вимог заперечував, у добровільному порядку врегулювати спір не намагався, що свідчить про його небажання відновлювати порушене право позивача та взагалі невизнання ним факту порушення трудового законодавства по відношенню до позивача ОСОБА_1 .

На підставі вищевикладеного, колегією суддів апеляційного суду не встановлено підстав для зменшення розміру середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні позивача ОСОБА_1 , адже визначений нею розмір середнього заробітку в сумі 60 222,80 гривень, враховуючи поведінку сторін у даній ситуації та конкретні обставини справи, є справедливим та відповідає принципу розумності судового рішення. З огляду на вказане, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про помилковість висновків суду першої інстанції в цій частині та погоджується з доводами апеляційної скарги позивачки щодо незгоди з висновками суду першої інстанції в частині зменшення визначеного розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини встановлює, що наявність «правомірних (законних) очікувань» є передумовою для відповідного захисту. У свою чергу умовою наявності «правомірних очікувань» у розумінні практики ЄСПЛ є достатні законні підстави. Інакше кажучи, «правомірні (законні) очікування» - очікування можливості здійснення певного права як прямо гарантованого, так і опосередкованого, у разі якщо особа прямо не виключена з кола осіб, хто є носіями відповідного права.

Враховуючи наведений аналіз висновків Європейського суду з прав людини, апеляційний суд доходить до висновку, що несплата роботодавцем належних позивачеві гарантованих виплат при звільненні, є втручанням у визначений майновий інтерес працівника в контексті ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Беручи до уваги сукупність зібраних доказів, суд дійшов вірного висновку про порушення відповідачем трудових прав позивача у зв`язку з неправомірною тривалою бездіяльністю саме відповідача та відсутністю жодних винних дій позивача, та наявність правових підстав для стягнення належних позивачеві сум при виході на пенсію у заявленому нею в позові розмірі. До того ж, в розумінні дії Конвенції і встановлених обставин у даній конкретній справі виявлено, що правомірні очікування позивача порушені, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, тобто підстави для застосування принципу співмірності та зменшення розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні відсутні, у зв`язку з чим колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги позивача в цій частині.

Таким чином, враховуючи обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її не виплати, також те, що позивач подав до суду першої інстанції позов в якому, з власної ініціативи, зменшив розмір позовних вимог з 132 895,80 гривень до 60 222,80 гривень, апеляційний суд не вбачає підстав для зменшення розміру відшкодування, за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, який визначений позивачкою.

Крім того, апеляційний суд не приймає доводи відповідача в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції безпідставно не була застосована позовна давність до вимог ОСОБА_1 до ПрАТ «ПівнГЗК» про стягнення одноразової допомоги при виході на пенсію та середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, з огляду на наступне.

Рішенням № 8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року щодо офіційного тлумачення положень ч.2ст.233 КЗпП України, статей 1,12 Закону України «Про оплату праці» Конституційний Суд України роз`яснив, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в рішеннях Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року, дає підстави вважати, що порушення законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з відповідним позовом незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Так, згідно ст. 2 Закону України «Про оплату праці», структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також інших заохочувальних та компенсаційних виплат. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Оскільки вихідна допомога є грошовою виплатою, яка не передбачена актами чинного законодавства та входить до структури заробітної плати, а тому позовні вимоги щодо її виплати не обмежується будь-яким строком звернення до суду.

Зазначена правова позиція узгоджується з усталеною судовою практикою, а також до подібного висновку дійшов Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року в справі № 215/1270/16-ц (провадження №61-14727св18).

Отже, враховуючи те, що вихідна допомога, яка мала бути виплачена ОСОБА_1 у зв`язку з виходом на пенсію за власним бажанням, входить до виплат, на які працівник має право при звільненні на пенсію згідно з умовами Колективного договору та Галузевої Угоди, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції, про те, що в даному випадку право працівника на звернення до суду за захистом своїх прав не обмежено будь-яким строком у відповідності до ч.2 ст.233 КЗпП України.

Посилання позивача в апеляційній скарзі про незгоду з визначеним судом першої інстанції розміром моральної шкоди, який підлягає стягненню з відповідача на його користь колегія суддів апеляційного суду не приймає, з огляду на наступне.

Відповідно ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом вказаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно зі ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Рішеннями Європейського суду з прав людини у справах «Тома проти Люксембургу» (2001), «Надбала проти Польщі» (2000) визнається, що при визнанні звільнення позивача незаконним, суд вважає доведеним, що порушення законних прав позивача призвели до моральних страждань, вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси.

Суд першої інстанції, враховуючи характер неправомірних дій відповідача, доведену позивачем глибину душевних страждань та обставини справи, дотримуючись принципу розумності, виваженості та справедливості, дійшов вірного висновку, що вимоги в частині стягнення моральної шкоди підлягають задоволенню з визначенням її розміру у 5000 гривень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині визначеного судом розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення, та збільшенню його з 40 000 гривень до 60 222,80 гривень, апеляційна скарга відповідача ПрАТ «ПівнГЗК» задоволенню не підлягає.

Згідно ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з чим, колегія суддів змінює рішення суду першої інстанції в частині розміру судового збору, стягнутого з ПрАТ «ПівнГЗК» на користь держави та зменшує цей розмір з 1 211 гривень до 1 126,23 гривень, тобто пропорційно задоволених позовних вимог.

В іншій частині рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Крім того, з відповідача на користь держави, підлягає стягненню судовий збір 1 351,48 гривень за подання позивачем апеляційної скарги.

Оскільки апеляційна скарга відповідача залишена без задоволення, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції за апеляційною скаргою відповідача, немає.

Керуючись ст. 367, 369, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» залишити без задоволення.

Рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 червня 2024 року в частині визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 , змінити, збільшивши його з 40 000 гривень до 60 222, 80 гривень.

Рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 червня 2024 року в частині визначення розміру судового збору, що підлягає стягненню з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь держави, змінити, зменшивши його з 1 211 гривень до 1 126,23 гривень.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь держави судовий збір за подання апеляційної скарги позивачем в розмірі 1 352,48 гривень.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

Повний текст постанови складено 09 жовтня 2024 року.

Головуючий О.І. Корчиста