Справа № 524/1471/24
Провадження №2/524/1272/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.06.2024 року Автозаводський районний суд м Кременчука в складі:

головуючого судді Предоляк О.С.

за участі позивача ОСОБА_1 , його представника - адвоката Ігнатенка І.М., відповідача ОСОБА_2 , її представника - адвоката Коваля С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м Кременчуці в порядку загального провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

До суду звернувся ОСОБА_1 із позовом до ОСОБА_2 просить: вселити його до квартири АДРЕСА_1 . Зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні житлом, шляхом надання ключів від вхідних дверей до квартири АДРЕСА_1 та ключі від вхідних дверей під» їзду (сходової клітки ) будинку АДРЕСА_2 .

В обґрунтування позову зазначає, що він є власником 5/6 часток квартири АДРЕСА_3 . Співвласником 1/6 частки квартири АДРЕСА_3 є ОСОБА_2 .

Відповідач проживає у квартирі та чинить йому перешкоди у користуванні житлом, відмовляючи йому надати доступ до житла.

Ухвалою судді від 20.02.2024 відкрито загальне провадження.

20.03.2024 відповідачем ОСОБА_2 подано відзив. Просить відмовити у задоволенні позову. Стверджує, що 1/6 частка отримана позивачем незаконно і з вказаного питання нею ініційовано судовий спір. Спірна квартира є єдиним житлом відповідача. У неї відсутнє будь - яке інше жито ніж частка у спірній нерухомості. ОСОБА_1 не є членом сім`ї наймача ОСОБА_2 , зареєстрований за іншою адресою, має інше житло, а тому вимога на вселення має на меті втручання у її приватне життя за допомогою державних органів, що буде порушувати право на повагу до житла. Наголошує, що позивач хоче вселитись у спірну однокімнатну квартиру, але при цьому не пропонує порядку користування спільною частковою власністю, забуває про права ОСОБА_2 на цю власність і шо власники використовують майно за спільною згодою. Позивач не враховує порядок користування квартирою, що склався за життя власника та порушує моральні засади суспільства.

22.04.2024 позивачем подано відповідь на відзив. Наполягає на задоволенні позовних вимог. Зазначає, що його батько ОСОБА_3 уклав шлюб з ОСОБА_2 , яка вселилася до його квартири АДРЕСА_1 . Натомість власне житло відповідач відчужила на користь сина. Стверджує, що мав з батьком добрі стосунки, і не мав право втручатися в його особисте життя, мешкав зі сім`єю окремо, винаймає житло.

Ухвалою суду від 29.04.2024 закрито підготовче провадження

Ухвалою суду від 11.06.2024 року відмовлено у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 просить позов задовольнити у повному обсязі, з підстав, що заявлені. Стверджує, що не має власного житла, відповідач протиправно позбавляє його можливості користуватися власністю. Зазначив, що звернувся до ОСОБА_2 , з проханням надати йому ключі від вхідних дверей під`їзду та квартири, натомість йому відмовлено.

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Ігнатенко І.М. позов підтримує, з підстав, що заявлені.

Відповідач ОСОБА_2 підтримує доводи відзиву. Зазначає, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина на належну йому квартиру. ОСОБА_1 видано свідоцтво про право на спадшину за законом. Вважає, що приватним нотаріусом безпідставно видано свідоцтво про право на спадщину ОСОБА_4 колишній дружині ОСОБА_3 , яка в подальшому подарувала успадковану часку нерухомості ОСОБА_1 . Наразі спірна квартира є її єдиним житлом. ОСОБА_1 звернувся до неї з вимогою надати ключі на що вона відмовила.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Коваль С.М. просить відмовити у позові. Вважає, що питання продажу частки або досягнення домовленостей співвласників можливо лише після остаточного вирішення судом питання про розмір частки ОСОБА_2 в успадкованому майні. Вселення ОСОБА_1 до спірного помешкання порушить право ОСОБА_5 на повагу до приватного і сімейного життя.

Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, показання свідка, вивчивши матеріали справи, встановив наступне.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 02.02 2013 року Червонознам`янською сільською радою Кременчуцької району Полтавської області зареєстровано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Позивач ОСОБА_1 є сином ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно дублікату договору купівлі продажу, виданого Полтавським обласним нотаріальним архівом замість втраченого, що посвідчений Першою кременчуцькою державною нотаріальною конторою 05.05.1996 року, за реєстровим №3-1944 квартира АДРЕСА_1 належала батьку позивача та чоловіку відповідача - ОСОБА_3 .

Зі технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1 вбачається, що квартира є однокімнатною, загальною площею 35 кв.м.

У квартирі АДРЕСА_1 зареєстрована та проживає ОСОБА_2 .

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 22 червня 2023 року ОСОБА_1 є власником 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 . 1/2 частка спірної нерухомості належить ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 22 серпня 2023 року.

Натомість зареєстроване місце проживання ОСОБА_1 АДРЕСА_4 .

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_4 свідчила суду щодо набуття у власність спірного помешкання.

Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

До способів захисту цивільних прав та інтересів віднесено припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення (пункти 3 та 4 частини другої статті 16 ЦК України).

Звертаючись до суду із цим позовом, позивач зазначав, що вважає спірну квартиру своїм житлом, на користування яким має право, однак відповідач чинить перешкоди у здійсненні позивачем цього права.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 ЖК України).

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine») від 02 грудня 2010 року, поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зав`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі рішення суду.

Статтею 41 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до закону № 175/97-ЕР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплено право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч. 1ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

У відповідності до ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

При цьому, згідно до ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном.

Відповідно до положень статей 391,396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача.

Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підстав наявності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.

Перевіривши матеріали справи та доводи сторін, суд вважає, що позивач, як законний власник частини спірного нерухомого майна, має право на належне користування ним та проживання.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Зазначена норма регулює саме порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності.

У постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15 зазначено, що стаття 358 ЦК України свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників щодо спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 363/928/16 (провадження № 61-24395св18), від 26 травня 2021 року у справі № 750/11539/18 (провадження № 61-15087св20), від 12 серпня 2021 року у справі № 644/5579/19 (провадження № 61-5255св20), від 08 вересня 2021 року у справі № 761/44705/19 (провадження № 61-10474св21), від 15 вересня 2021 року у справі № 719/637/20 (провадження № 61-11437св21).

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Законність володіння ОСОБА_1 2/3 частки спірної квартири не заперечує і відповідач ОСОБА_2 , як і не заперечує те, що відмовила з власним обґрунтуванням надати позивачу ключі від вхідних дверей під`їзду та квартири. Спірною на іі думку є набуття спадкодавцем права власності на 1/6 частку успадкованого майна.

Наявність позову свідчить про те, що права позивача порушуються та підлягають судовому захисту шляхом усунення йому перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення та зобов`язанням відповідача не чинити йому перешкоди у користуванні квартирою.

За таких обставин, враховуючи, що права власника порушені, а власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, суд приходить до висновку, що позивач правомірно вимагає усунення будь-яких порушень його прав власника житлового приміщення, в даному випадку шляхом вселення та зобов`язання відповідача надати ключі .

Щодо твердження відповідача про порушення позивачем права на повагу до приватного і сімейного життя та житла.

Відповідно до частини четвертої статті 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19), від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20), підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, дійшла висновку, що позбавлення особи права користування житлом можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

На обґрунтування вказаної обставини, відповідачем надано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 06.11.2023 року, позов ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 про витребування із незаконного володіння 1/6 частки квартири, стягнення витрат на поховання та догляд спадкодавця, рішення про розірвання шлюбу, датоване 28.03.1994 року, яким шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 розірвано, технічний паспорт на житло за яким спірна квартира є однокімнатною, загальною площею 35 кв м

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦП України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тож певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Враховуючи вищенаведені норми права та те, що судом встановлено, що оскільки позивач іншого житла не має, то перешкоди відповідача у проживанні його у спірній квартирі та відмова у його вселенні та наданні ключів фактично позбавляє його права на житло, є непропорційним втручанням в контексті принципів ст.8 Конвенції.

З огляду на вищенаведене, позивач не може бути позбавлений права користування житлом, зокрема права використовувати його для власного проживання.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що факт існування об`єктивних перешкод в користуванні позивачем квартирою знайшов своє підтвердження.

Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, ухвалюючи рішення, суд присуджує стягнути із відповідачів на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 422, 40 грн., які сплачено позивачем при зверненні з цим позовом до суду.

Керуючись ст.ст. 263-265 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення, зобов`язання вчинити дії задовольнити.

Вселити ОСОБА_1 до квартири АДРЕСА_1 .

Зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні житлом, шляхом надання ключів від вхідних дверей до квартири АДРЕСА_1 ьа ключі від вкідних дверей під`їзду (сходової клітки ) будинку АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у повернення сплаченого судового збору 2422, 40 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення рішення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач ОСОБА_1 реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4

Відповідач ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 зареєстроване місце проживання місце реєстрації: АДРЕСА_5

.

Суддя Олена Предоляк