Справа № 127/5436/24
Провадження № 22-ц/801/1277/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сичук М. М.
Доповідач:Войтко Ю. Б.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2024 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю. Б.,

суддів Матківської М. В., Стадника І. М.,

з участю секретаря судового засідання: Кахно О. А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану від його імені адвокатом Лучинович Інною Віталіївною, на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 28 лютого 2024 року, постановлену під головуванням судді Сичука М. М. в м. Вінниці,

у цивільній справі № 127/5436/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Степаненко Наталії Миколаївни про визнання права власності на нерухоме майно, визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири,

встановив:

У січні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до ОСОБА_1 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Степаненко Наталії Миколаївни про визнання права власності на нерухоме майно, визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, в якому просить суд захистити права його покійної мами ОСОБА_3 та його права як людини та спадкоємця за законом відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України; визнати право власності на нерухоме майно та захистити право власності на нерухоме майно, квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101); визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , між ним та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Крім того, в прохальній частині позову позивач просить суд вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту у вигляді заборони відчуження на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101). що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 до моменту набрання рішенням суду в цій справі законної сили, а також заборонити Директору СО «Вінницькі міські ЕМ» Ігорю Павлову відключати квартиру від електроенергії до моменту набрання рішенням суду в цій справі законної сили.

На підставі ухвали суду від 20.02.2024 позовну заяву ОСОБА_2 в частині вимог про забезпечення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Степаненко Н. М. про визнання права власності на нерухоме майно, визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири повернуто заявнику.

Крім того, позовну заяву ОСОБА_2 , залишено без руху та надано позивачу п`ятиденний строк для усунення недоліків, зазначених в ухвалі, з дня отримання позивачем ухвали суду.

27.02.2024 позивачем подано до суду заяву про усунення недоліків, ознайомившись з матеріалами якої суд першої інстанції дійшов висновку, що вимоги ухвали суду від 20.02.2024 року виконано в строк, наданий судом.

27.02.2024 позивачем подано до суду позовну заяву у новій редакції з урахуванням вимог ухвали суду від 20.02.2024 про залишення позову без руху, а також, в прохальній частині позову позивач просить суд вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту у вигляді заборони відчуження на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101), що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 до моменту набрання рішенням суду в цій справі законної сили, а також заборонити Директору СО «Вінницькі міські ЕМ» Ігорю Павлову відключати квартиру від електроенергії до моменту набрання рішенням суду в цій справі законної сили.

Позивач вважає, що для забезпечення виконання рішення Вінницького міського суду Вінницької області у вказаній справі, необхідним є вжиття судом заходів забезпечення позову, що гарантуватиме виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 28 лютого 2024 року заяву позивача ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено частково.

Накладено арешт у вигляді заборони відчуження на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101). що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , до моменту набрання рішенням суду в цій справі законної сили.

В решті заяви про забезпечення позову відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що при розгляді даної заяви про забезпечення позову знайшли своє підтвердження доводи позивача про наявність правовідносин між сторонами по справі, тому врахувавши предмет даного спору, його мотивацію та обґрунтування, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у матеріалах заяви доказів, суд дійшов до висновку, що заява обґрунтована та підтверджена належними доказами, які дають підстави вважати, що в подальшому можуть виникнути обставини утруднення виконання рішення суду у даній справі в разі задоволення позову, якщо майно відповідачем буде відчужено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Лучинович І. В., подав апеляційну скаргу, в якій, вказує, що ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 28 лютого 2024 року вважає незаконною, необґрунтованою, такою, що підлягає скасуванню з підстав істотного порушення норм процесуального права, незастосування норм ст. 3, 204 ЦК України, які підлягали застосуванню, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.

За наслідками розгляду апеляційної скарги просить ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 28 лютого 2024 року про забезпечення позову в справі №127/5436/24 скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову відмовити повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що оспорюваний у даній справі договір купівлі-продажу від 17.12.2020 є правомірним, чинним і породжує всі правові наслідки, включаючи набуття відповідачем правомочностей власника (володіння, користування, розпорядження). Вважає, що оскаржувана ухвала фактично нівелює значення презумпції правомірності правочину, який, принагідно, укладений майже 4 роки тому і до цього часу не оспорювався. Зазначає, що наклавши арешт на належну відповідачу квартиру, суд позбавив його права розпорядитись житлом. В чому відповідач вбачає незастосування судом норм матеріального права (ст. 204, п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України), які підлягали застосуванню. В зв`язку з чим відповідач вважає, що суд першої інстанції істотно порушив вимоги ст. 11, 150, 13, 81 ЦПК України. Вказує, що в оскаржуваній ухвалі суд першої інстанції взагалі не посилається на жодні докази, які були б надані позивачем, для доведення існування обставин, що викликали необхідність забезпечення позову. На думку скаржника, ухвала винесена за відсутності доказів існування обставин, які викликають необхідність забезпечення позову, керуючись припущеннями.

Позивач ОСОБА_2 ухвалу суду першої інстанції не оскаржив, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 03 травня 2024 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Войтко Ю. Б., судді: Матківська М. В., Сопрун В. В.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 06 травня 2024 року витребувано матеріали судової справи з Вінницького міського суду Вінницької області.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 13 травня 2024 року поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 28 лютого 2024 року, відкрито апеляційне провадження у справі.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 28 травня 2024 року справу призначено до розгляду на 11 червня 2024 року об 11 год. 50 хв.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 30 травня 2024 року задоволено клопотання представника ОСОБА_4 адвоката Лучинович І. В. про її участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 10 червня 2024 року суддю ОСОБА_5 замінено на суддю ОСОБА_6 .

У судовому засіданні представник ОСОБА_4 адвокат Лучинович І. В. апеляційну скаргу підтримала з викладених у ній підстав, а також надала відповідні пояснення.

ОСОБА_2 вимоги апеляційної скарги заперечив, просив відмовити у її задоволенні, а також надав відповідні пояснення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, обговоривши підстави апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що скарга задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвала суду першої інстанції вищевказаним вимогам закону відповідає.

Частково задовольняючи заяву про забезпечення позову суд першої інстанції виходив з того, що предметом спору у даній справі є визнання права власності на нерухоме майно, визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, тому невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду, якщо позов буде задоволено, Даний вид забезпечення є співмірним із заявленими позивачем позовними вимогами.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Частиною першою, другою статті 149 ЦПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують реальне виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Суд, обираючи вид забезпечення позову, у кожному випадку повинен обирати такий спосіб, який у найбільший мірі спрямований на забезпечення предмету спору.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 150 ЦПК України позов може забезпечуватися, зокрема, шляхом накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб, забороною вчиняти певні дії.

Частиною третьою статті 150 ЦПК України визначено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

З аналізу статей 150 - 153 ЦПК України можна дійти висновку, що забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. При цьому забезпечення позову спрямоване, перш за все, проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його тощо.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

У правовому висновку, сформульованому у постанові від 31 січня 2019 року у справі №761/45074/17, Верховний Суд зазначив, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі, за для попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема, тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Правомірність накладення арешту на нерухоме майно, що є безпосереднім предметом судового спору неодноразово підтверджено висновками Верховного Суду у судових рішеннях від 31 серпня 2020 року у справі № 754/3614/19, від 02 вересня 2020 року у справі № 753/18814/19, від 03 вересня 2020 року у справі № 766/7113/20, від 07 вересня 2020 року у справі №766/24532/19, від 07 вересня 2020 року у справі № 522/3471/20, від 09 вересня 2020 року у справі 910/3359/20 тощо.

Судом першої інстанції встановлено існування між сторонами спору щодо законності укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , що на даний час зареєстрована на праві приватної власності за ОСОБА_1 .

Викладені у заяві про забезпечення позову обставини, ураховуючи положення статті 151 ЦПК України, є достатніми для обґрунтованого припущення позивача, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Факт звернення ОСОБА_2 до суду із вказаним позовом свідчить про наявність спору між сторонами. Обраний позивачем захід забезпечення позову у найбільшій мірі спрямований на забезпечення предмету спору та є співмірним із заявленими позивачем вимогами. Накладення арешту на вказане майно, право власності на яке зареєстроване за відповідачем гарантуватиме реальне виконання майбутнього судового рішення у разі задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що вжитими заходами забезпечення позову порушено право відповідача на володіння майном є безпідставними, оскільки, вжиття заходів забезпечення позову має тимчасовий характер та поширюється на час розгляду справи. Відтак накладення арешту на нерухоме майно, що є предметом спору у цій справі, не можна розцінювати як порушення права власності на це майно.

Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову, а відтак суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що незабезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

При цьому обраний позивачем вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуальної рівноправності сторін. Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. При розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед результат розгляду справи по суті позову.

Кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості та забезпечує ефективне поновлення в правах.

ЄСПЛ у рішенні від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України» вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування визначеного судом заходу забезпечення позову ускладнить чи унеможливить виконання рішення суду в разі задоволення позову, а відтак місцевий суд дійшов правильного висновку про часткове задоволення заяви про забезпечення позову.

Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують та полягають у фактичній незгоді з прийнятим процесуальним рішенням.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже доводи апеляційної скарги не є суттєвими, а відтак не дають підстав для висновку про порушення норм процесуального права або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення заяви про забезпечення позову.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану від його імені адвокатом Лучинович Інною Віталіївною, залишити без задоволення.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області 28 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 14 червня 2024 року.

Суддя-доповідач Ю. Б. Войтко

Судді: М. В. Матківська

І. М. Стадник