Справа № 128/5002/23
Провадження № 22-ц/801/2007/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Васильєва Т. Ю.
Доповідач:Копаничук С. Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2024 рокуСправа № 128/5002/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Копаничук С. Г.,

суддів: Матківської М. В., Оніщука В. В.,

за участі секретаря судового засідання - Кашпрук М.Г.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 29 липня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Васильєвої Т. Ю., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

в с т а н о в и в :

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Зазначав, що він є власником транспортного засобу «Chevrolet Nubira», д.н.з. НОМЕР_1 . 17.10.2023 водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем марки «ВАЗ 2101», д.н.з. НОМЕР_2 , рухаючись проїзжою частиною дороги від с. Гавришівка в напрямку автодороги Р 33, допустив ПДР і здійснив наїзд на припаркований на лівому узбіччі автомобіль «Chevrolet Nubira» д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням позивача .Після вказаної пригоди ОСОБА_2 , без автомобіля самовільно залишив місце пригоди. Внаслідок вказаної ДТП ОСОБА_3 отримав легке тілесне ушкодження .За даним фактом 20.10.2023 було розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001585 від 20.10.2023 року за ч. 1 ст. 286 КК України, яке враховуючи ступінь тяжкості тілесних ушкоджень, постановою слідчого ВРЗСТ СВ Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області від 27.10.2023 було закрито. Постановою Вінницького районного суду Вінницької області від 13.11.2023 у справі № 128/4455/23,що набрала законної сили , ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення за ст.124 КУпАП і накладено стягнення у виді штрафу в розмірі 850 грн.

Станом на 17.10.2023, тобто , на час ДТП, що відбулась з вини ОСОБА_2 , страховий поліс (ОСЦПВ) на автомобіль марки «ВАЗ 2101», д.н.з. НОМЕР_3 , був відсутній. Згідно висновку експертного дослідження від 26.10.2023 №ЕД-19/102- 23/18784-АВ, сума матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу «CHEVROLET NUBIRA», д.р.н. НОМЕР_1 унаслідок ДТП 17.10.2023 року складає 58960 грн., вартість відновлювально-ремонтних робіт цього автомобіля складає 128 333 грн. 92 коп. Посилаючись на те, що цивільна відповідальність ОСОБА_2 не застрахована у встановленому законом порядку, у зв`язку із чим він зобов`язаний нести її особисто ,просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь матеріальну шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в сумі 128 333 грн. 92 коп (а.с. 1 - 10).

Заочним рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 29 липня 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить зазначене рішення суду скасувати, а у справі ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Зазначив, що суд першої інстанції недоцільно застосував правову позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 14.12.2021 року у справі № 147/66/17, оскільки, вказані справи не є подібними, а висновок ВП ВС стосується лише випадків коли цивільно-правова відповідальність винної особи застрахована. У даній справі цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу ВАЗ не застрахована, тому позивач вправі пред`явити позов до винної особи.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що остання не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду відповідає.

Судом встановлено, що 17.10.2023 о 23.20 год. в с. Гавришівка, Вінницької ОТГ по вул. Центральній, ОСОБА_2 , керуючи автомобілем ВАЗ 2101, д.н.з. НОМЕР_4 , здійснив зіткнення з автомобілем Chevrolet Nubira, д.н.з. НОМЕР_1 , який був припаркований на узбіччі.

Постановою слідчого СВ Вінницького РУП ГУНП від 27.10.2023, кримінальне провадження внесене за № 0001585 від 20.10.2023 закрито у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 286 КК України (а.с. 21).

Постановою Вінницького районного суду Вінницької області від 13.11.2023 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 124 і накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 850 грн. (а.с. 22 - 23).

З відомостей веб-сайту МТСБУ, поліс на транспортний засіб № з7077ВИ на 17.10.2023 не знайдено (а.с. 24).

24.10.2023 відносно ОСОБА_2 було винесено адміністративну постанову за ч. 1 ст. 126 КУпАП за порушення п.п. 2. 1 «г» ПДР України та складено адміністративний протокол за ст. 124 КУпАП, за порушення п.п. 12. 1 ПДР України (а.с. 25).

Згідно висновку експертного дослідження Вінницького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 26.10.2023

( судовий експерт ОСОБА_5 ), ринкова вартість автомобіля «Chevrolet Nubira», д.р.н. « НОМЕР_1 » на час ДТП складала 223620,32 грн, сума матеріального збитку завданого власнику транспортного засобу «Chevrolet Nubira», д.р.н. « НОМЕР_1 » внаслідок ДТП, яке сталось 17.10.2023 складає 58 960 грн. Вартість відновлювально-ремонтних робіт транспортного засобу «Chevrolet Nubira», реєстраційний номер « НОМЕР_1 » у наслідок ДТП, яке сталось 17.10.2023 складає 128 333, 92 грн. (а.с. 26 - 48).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, посилаючись на ч.2 чт.1187,ч.1 ст.1191 ЦК та ст.ст.2,22,41 ЗУ № 1961-IV виходив з того, що позивач не довів достатніми доказами факт його звернення до МТСБУ про здійснення регламентного відшкодування шкоди, завданої незастрахованим транспортним засобом на основі ЗУ № 1961-IV,відмови йому у такій виплаті і таким чином, наявність підстав для покладення на відповідача, як винну особу, а не на МТСБУ, обов`язку по повному відшкодуванню матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Колегія суддів вважає, що суд вірно встановив обставини справи, які перевірив наданими доказами, оціненими в порядку ст.89 ЦПК України, правильно визначив спірні правовідносини та застосував до них норми права, внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції ,здійснюючи свої висновки у справі , недоцільно застосував правову позицію Великої Палати Верховного Суду у справі № 147/66/17, оскільки справи не є подібними, а висновок ВП ВС стосується лише випадків коли цивільно-правова відповідальність винної особи застрахована, не заслуговують на увагу і правильних висновків суду не спростовують.

Суд ,крім посилань на вказану правову позицію , обгрунтовував свої висновки аналізом доказів, дійсних встановлених судом обставин справи та іншими нормами матеріального права .

Крім того, обгрунтовуючи свої висновки, суд послався на вказану правову позицію щодо застосування вказаного ЗУ№ 1961-IV лише в контексті того, що у ній йдеться про те ,що при відшкодуванні заподіяної під час ДПТ шкоди обов`язок з її відшкодування виникає у страховика особи, яка застрахувала свою відповідальність(а у визначених цим Законом випадках - МТСБУ),маючи на увазі цей самий випадок, передбачений ст.41Закону ,коли шкода заподіяна транспортним засобом ,власник якого не застрахував свою відповідальність .Суд послався на вказану позицію в контексті її положень про те, що винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ - у випадку ,коли цивільно - правова відповідальність власника винного транспортного засобу не застрахована). Тому висновок про абсолютність права потерпілого на відшкодування шкоди саме за рахунок особи, яка завдала шкоди було визнано Великою Палатою у даній правовій позиції помилковим.

Суд вірно виходив з того, що спірні правовідносини , крім глави 82 підрозділу 2 розділу ІІІ ЦК України, також регулюються Законом України від 01 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон України № 1961-IV),який гарантує потерпілим відшкодування шкоди Моторно-транспортним страховим бюро України за рахунок коштів фонду захисту потерпілих у на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння, зокрема, транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність та невстановленим транспортним засобом, крім шкоди, яка заподіяна майну та навколишньому природному середовищу;

Закон України № 1961-IV є спеціальним законом, що регулює правовідносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. У цьому Законі визначено, що особами, відповідальність яких вважається застрахованою, є страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом, тобто таким, який зазначається у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована (пункти 1.4, 1.7 статті 1).

За нормами статті 3 Закону України № 1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до статті 29 Закону України № 1961-IV у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

У підпункті 33.1.4 пункту 33.1 статті 33 Закону України № 1961-IV передбачено, що у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально.

Крім того, для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону) заяву про страхове відшкодування (пункт 35.1 статті 35).

Згідно з пунктом 36.1 статті 36 Закону України № 1961-IV страховик, керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку.

Відповідно до підпунктів 37.1.1, 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України № 1961-IV підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є:

- навмисні дії особи, відповідальність якої застрахована (страхувальника), водія транспортного засобу або потерпілого, спрямовані на настання страхового випадку;

- неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

При цьому зазначений у підпункті 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України № 1961-ІV строк є присічним і поновленню не підлягає.

Такий правовий висновок щодо застосування норм права висловлений Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 03 жовтня 2018 року у справі № 753/5293/16-ц (провадження № 14-310цс18), від 11 грудня 2019 року у справі № 465/4287/15 (провадження № 14-406цс19) та Верховним Судом в постановах від 21 березня 2019 року у справі № 758/16132/16-ц (провадження № 61-30263св18), від 01 липня 2019 року у справі № 513/1275/14-ц (провадження № 61-22420св18), від 05 лютого 2020 року у справі № 748/1893/18 (провадження № 61-11557св19) та від 22 квітня 2021 року у справі № 754/5626/19 (провадження № 61-2061св20).

Статтею 1194 ЦК України урегульовано питання відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, зокрема особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Отже, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика (МТБСУ)не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема у випадках, передбачених у статті 37 цього Закону), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів») (пункт 73 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), пункт 62 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 752/16797/14-ц (провадження № 14-80цс19)).

Згідно ст.39 Закону України № 1961-IV Моторне (транспортне) страхове бюро України є єдиним об`єднанням страховиків, які здійснюють обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. Участь страховиків у МТСБУ є умовою здійснення діяльності щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Основними завданнями МТСБУ є, зокрема, здійснення виплат із централізованих страхових резервних фондів компенсацій та відшкодувань на умовах, передбачених цим Законом;

Відповідно до ст.41 Закону № 1961-IV МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння, зокрема,

а) транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі;

б) невстановленим транспортним засобом, крім шкоди, яка заподіяна майну та навколишньому природному середовищу;

в) транспортним засобом, який вийшов з володіння власника не з його вини, а у результаті протиправних дій іншої особи;

г) особами, на яких поширюється дія пункту 13.1 статті 13 цього Закону;

ґ) у разі недостатності коштів та майна страховика - учасника МТСБУ, що визнаний банкрутом та/або ліквідований, для виконання його зобов`язань за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності;

д) у разі надання страхувальником або особою, відповідальність якої застрахована, свого транспортного засобу поліцейським та медичним працівникам закладів охорони здоров`я згідно з чинним законодавством.

МТСБУ не відшкодовує шкоду потерпілим, якщо вони можуть задовольнити вимоги на підставі договорів інших видів страхування. В таких випадках МТСБУ відшкодовується частина шкоди, яка не компенсована за договорами інших видів страхування.

МТСБУ за рахунок коштів відповідного централізованого страхового резервного фонду здійснює оплату послуг осіб, залучених для встановлення причин, обставин подій, за якими може бути проведена регламентна виплата, та розміру заподіяної внаслідок них шкоди, а також банківських витрат МТСБУ при здійсненні регламентних виплат.

Непред`явлення вимоги до страховика, в даному випадку (МТСБУ), який має відшкодувати шкоду відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», є підставою для відмови у позові до особи, яка завдала шкоди.

За загальним правилом належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», є страховик (МТСБУ) у межах страхової суми, зазначеної у страховому полісі або регламентної виплати. У разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої шкоди, як співвідповідач має залучатися до участі у справі завдавач шкоди. Тобто ,участь МТСБУ в якості відповідача (співвідповідача)у справах такої категорії є обов`язковою для вирішення справи відповідно до вимог закону.

Оскільки згідно ст.41 статті 29 Закону України № 1961-IV МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі ,а позивач не звертався до страховика в особі МТСБУ , як із заявою про настання ДТП, так і з заявою про здійснення страхового відшкодування, вимоги останнього лише до відповідача про відшкодування ним у повному розмірі спричиненої ДТП шкоди , є передчасними.

Крім того, позивачем не надано жодних доказів, які б підтверджували зазначені позивачем обставини того, що власником автомобіля «ВАЗ 2101» д.н.з. НОМЕР_2 , який спричинив ДТП, є ОСОБА_2 .

Судом першої інстанції не встановлені обставини та підстави відмови позивачу у регламентній виплаті на відшкодування зазначеної позивачем шкоди, та не встановлено обставин, які б дали підстави для стягнення відшкодування шкоди у визначеному позивачем розмірі, безпосередньо з відповідача.

Колегія суддів зазначає, , що відповідно до положень статті 29 Закону України № 1961-IV у разі звернення потерпілого до страховика цивільно-правової відповідальності особи, винної у ДТП, в даному випадку МТСБУ, страховик має виплатити потерпілому страхові відшкодування у розмірі ліміту страхових виплат, передбачених договором, у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням фізичного зносу деталей.

Таким чином, для відшкодування шкоди винною у ДТП особою, необхідно встановити умови того, що згідно з Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика (МТСБУ )не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Аналогічний висновок щодо застосування положень статті 29 Закону України № 1961-IV міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 754/5626/19 (провадження № 61-2061св20).

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик в межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю та майну третьої особи. У разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду.

Відповідно до статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, порушила, не визнала чи оспорила його суб`єктивні права, свободи чи інтереси. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

З викладеного випливає, що належним відповідачем у даній справі має бути МБТСУ, що було роз`яснено позивачу, однак він скористався своїм процесуальним правом заміни належного відповідача на власний розсуд.

У постанові від 12 грудня 2018 року в справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (стаття 13 ЦПК України).

Згідно частини першої-другої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем.

Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача (або непред`явлення позову до належного відповідача (співвідповідача)) не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. Вказане може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог по суті заявлених вимог.

Зазначене відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18).

За вказаних обставин, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що позивач не довів достатніми доказами наявності підстав для покладення на відповідача, як винну особу, а не на МТСБУ, обов`язку по відшкодуванню матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Доводи апеляційної скарги правильно встановлених судом фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції не спростовують, а лише відображають позицію відповідача у цій справі, яку він вважає єдино вірною.

Інші доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції постановлено рішення без всебічного, повного дослідження доказів наданих сторонами - не являються підставою для скасування рішення суду, оскільки суд оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності ,правильно застосував норми права і дійшов обгрунтованого висновку про відмову у позові.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції було правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню, то судові витрати понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної слід залишити за позивачем.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 29 липня 2024 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції залишити за ОСОБА_1 .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий С. Г. Копаничук

судді: М. В. Матківська

В. В. Оніщук