ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/9925/23Головуючий у 1-й інстанції Вийванко О.М.
Провадження № 22-ц/817/488/24 Доповідач - Хома М.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 червня 2024 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючої - Хома М.В.

суддів - Костів О. З., Храпак Н. М.,

секретар - Дідух М.Є.

з участю ОСОБА_1 та його представника - адвоката Сампари Н.М., ОСОБА_2 та її представника - адвоката Заводовської М.Л., третьої особи - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Сампари Надії Миронівни на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 лютого 2024 року, ухвалене суддею Вийванко О.М., повний текст якого складено 23 лютого 2024 року у цивільній справі №607/9925/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , терті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: облуговуючий кооператив "Житлово-будівельний кооператив "Корольова-3", державний реєстратор Тернопільського районного управління юстиції Шпак Петро Петрович, ОСОБА_3 , про визнання недійсними свідоцтв про право власності, скасування рішень та документів про державну реєстрацію прав, припинення права власності та визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся в суд із вказаним позовом.

В обгрунтвання позовних вимог зазначив, що з 05.06.1993 року перебував у шлюбі із ОСОБА_2 , який розірвано рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 30 квітня 2021 року.

10 квітня 2008 року між ПП Тернопільська фірма «Будівельник» та ОСОБА_1 було укладено договір про пайове будівництво двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею - 66, 9 кв.м. Також 26 березня 2009 року між ПП Тернопільська фірма «Будівельник» та ОСОБА_1 укладено договір про пайове будівництво критої стоянки (гаражу) для автомобіля НОМЕР_1, в АДРЕСА_2 , загальною площею - 23,91 кв. м. На виконання умов вищевказаних договорів ОСОБА_1 було повністю сплачено кошти ПП ТФ «Будівельник».

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 квітня 2011 року, справа № 2 - 3700/2011, визнано за ОСОБА_1 майнове право на незавершене будівництво двокімнатної квартири АДРЕСА_3 , та криту стоянку для автомобіля НОМЕР_1. У 2013 році будинок заданий в експлуатацію і ОСОБА_1 набув право первісного набуття права власності на квартиру та криту стоянку.

Ухвалою Дубенського районного суду Рівненської області від 03 червня 2011 року у справі № 2-693/11 визнано мирову угоду, укладену між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та проведено поділ майна подружжя.

На підставі мирової угоди у 2014 році державним реєстратором проведено державну реєстрацію права власності на квартиру та криту стоянку за ОСОБА_2 . Вказана державна реєстрація є незаконною та підлягає скасуванню, оскільки ОСОБА_2 не укладала договір на пайове будівництво із забудовником на квартиру та гараж, ОК ЖБК «Корольова -3» не є правонаступник ПП ТФ «Будівельник», а тому саме ОСОБА_1 є дольовиком на квартиру та криту стоянку, та членом кооперативу і має право на набуття первісного права власності на вказані об`єкти.

Ухвала Дубенського районного суду Рівненської області від 03 червня 2011 року у справі № 2-693/11 про затвердження мирової угоди скасована постановою Рівненського апеляційного суду від 09 травня 2023 року.

Зважаючи на вищенаведене, ОСОБА_1 просив суд:

-визнати недійсним з моменту реєстрації свідоцтво на право власності на ім`я ОСОБА_2 , індексний номер: 27164135 від 15.09.2014 серія НОМЕР_3 на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 66.9 кв.м.;

-скасувати рішення про державну реєстрацію прав на ім`я ОСОБА_2 , індексний номер: 15986040 від 23.09.2014, на квартиру АДРЕСА_1 ;

-скасувати довідки та акт приймання-передачі, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав на квартиру АДРЕСА_1 ;

-визнати за ним первісне набуття права власності на квартиру АДРЕСА_1 ;

-визнати недійсним з моменту реєстрації свідоцтво на право власності на ім`я ОСОБА_2 , індексний номер: 30680063 від 09.12.2014 серія НОМЕР_4 на гараж АДРЕСА_4 , загальною площею 22,9 кв.м.;

-скасувати рішення про державну реєстрацію прав на ім`я ОСОБА_2 , індексний номер: 17833989 від 09.12.2014, на гараж АДРЕСА_4 ;

-скасувати довідки та акт приймання-передачі, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав на гараж № НОМЕР_1 на АДРЕСА_2 ;

-припинити за ОСОБА_2 право власності на гараж на АДРЕСА_2 ;

-визнати за ОСОБА_1 первісне набуття права власності на гараж № НОМЕР_1 на АДРЕСА_2 .

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 лютого 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі та доповненні до неї ОСОБА_1 та його представник - адвокат Сампара Н. М. просять рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимог ОСОБА_1 задовольнити. Зазначають, що судом допущено порушення норм матеріального та процесуального права, неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи.

Щодо порушення норм процесуального права - суд вийшов за межі позовних вимог, гараж № НОМЕР_2 у гаражному кооперативі "Промінь" не є предметом спору у даній справі, ОСОБА_1 не пред"являв вимог щодо даного гаража та не подавав жодних доказів, з яких суду могло би стати відомо про цей гараж.

Висновок суду про неналежний спосіб захисту вважає помилковим, так як задоволення позовних вимог призведе до повного, реального та ефективного відновлення порушеного права.

Посилається на правові висновки Великої Палати Верховного Суду (постанови від 05.06.2018 у справі №338/180/17, від 11.09.2018 у справі 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц, 21.12.2022 у справі №914/2350/18, відповідно до яких задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності може привести до відновлення порушених прав без застосування додаткових способів захисту.

Щодо визнання первісного набуття права власності - суд не врахував, що ОСОБА_1 як інвестор квартири АДРЕСА_1 є первісним власником вказаного майна, що відповідає правовій позиції Великої палати Верховного Суду (постанова від 14 вересня 2021 року у справі №359/5719/17).

У доповнення до апеляційної скарги ОСОБА_1 вказує, що суд першої інстанції обмежився формальним підходом до розгляду справи, не дав належної оцінки, у який спосіб попередній власник набув право власності на спірну квартиру. ОСОБА_2 продала спірну квартиру без його відома та згоди, під час розгляду у суді справи.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши пояснення ОСОБА_1 та його представника - адвоката Сампари Н.М., які доводи апеляційної скарги та доповнень до неї підтримали, ОСОБА_2 та її представника - адвоката Заводоської М.Л., які проти задоволення апеляційної скарги заперечили, третьої особи ОСОБА_3 , який заперечив проти задоволення апеляційної скарги, зазначивши, що він є добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_1 , яку придбав у 2021 році у встановлений законом спосіб, ознайомившись з матеріалами справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту, який не призведе до поновлення порушених прав без необхідності повторного звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком, враховуючи наступне.

Обставини справи.

05 червня 1993 року ОСОБА_4 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції, актовий запис № 705.

Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 30 березня 2021 року, справа № 559/2081/20, шлюб між сторонами розірвано.

10 квітня 2008 року між ПП Тернопільська фірма «Будівельник» та ОСОБА_1 укладено договір про пайове будівництво двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею - 66, 9 кв.м.

На виконання умов договору ОСОБА_1 було повністю сплачено кошти ПП ТФ «Будівельник» за двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею - 66, 9 кв.м, зокрема 10 квітня 2008 року - 85 000 грн, 20 березня 2009 року - 150 000 грн, 23 березня 2009 року - 99 500 грн, що підтверджується квитанціями.

26 березня 2009 року між ПП Тернопільська фірма «Будівельник» ОСОБА_1 укладено договір про пайове будівництво критої стоянки (гаражу) для автомобіля НОМЕР_1, в АДРЕСА_2 , загальною площею - 23,91 кв. м.

На виконання умов договору ОСОБА_1 було повністю сплачено кошти ПП ТФ «Будівельник» за криту стоянку (гаражу) для автомобіля НОМЕР_1, в АДРЕСА_2 , загальною площею - 23,91 кв. м., зокрема 26 березня 2009 року - 40 000 грн, 27 березня 2009 року - 60 422 грн, що підтверджується квитанціями.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 квітня 2011 року, справа № 2 - 3700/2011 визнано за ОСОБА_1 майнове право на незавершене будівництво двокімнатної квартири АДРЕСА_5 , та критої стоянки для автомобіля НОМЕР_1, проектною загальною площею 23,91 кв. м., в АДРЕСА_2 .

Ухвалою Дубенського районного суду Рівненської області від 03 червня 2011 року, справа № 2 - 693/11, визнано мирову угоду, укладену між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на таких умовах:

ОСОБА_2 виділено гараж № НОМЕР_2 у АДРЕСА_8, майнові права на незавершене будівництво: двокімнатної квартири АДРЕСА_1 та криту стоянку для автомобіля за АДРЕСА_4 .

23 вересня 2014 року реєстраційною службою Тернопільського районного управління юстиції Тернопільської області ОСОБА_2 видане свідоцтво про право власності на нерухоме майно, індексний номер 27164135, серія НОМЕР_5, а саме на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційна справа №52).

Зазначене Свідоцтво видано на підставі заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень; технічного паспорту; довідки № 221 ОК «ЖБК Корольова - 3» від 01 липня 2014 року (інформація, що ОСОБА_2 є членом кооперативу ОК ЖБК Корольова - 3 та що вартість паю (квартири АДРЕСА_3 ) сплачена повністю); довідки № 221 ОК «ЖБК Корольова - 3» від 01 липня 2014 року (про включення ОСОБА_2 в список дольовиків будинку від 15.06.2014 року за адресою АДРЕСА_6 загальною площею 66,9 кв.м , житловою 35,6 кв.м.; акту передачі - приймання квартири від 01 липня 2014 року; договору про пайове будівництво двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею - 66, 9 кв.м. від 10 квітня 2008 року, укладеного між ПП Тернопільська фірма «Будівельник» та громадянином ОСОБА_1 , мирової угоди від 31.05.2011, ухвали Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 03 червня 2011 року, договору суборенди земельної ділянки від 09.02.2012, рішення Байковецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області №221 від 22.11.2011, акт прийому-передачі земельної ділянки за адресою АДРЕСА_2 від 09.02.2012, договору оренди землі від 10.09.2009; декларації про готовність об`єкта до експлуатації; довідки №560 від 02.12.2013, виданої Байковецькою сільською радою Тернопільського району Тернопільської області, витяг з державного реєстру обтяжень рухомого майна про податкові застави на запит органу державної влади №45203797, інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №27163221.

09 грудня 2014 року реєстраційною службою Тернопільського районного управління юстиції Тернопільської області ОСОБА_2 видане свідоцтво про право власності на нерухоме майно, індексний номер 30680063 серія НОМЕР_6, а саме на критої стоянки для автомобіля, гараж № НОМЕР_1 , за адресою АДРЕСА_2 (реєстраційна справа №2).

Зазначене Свідоцтво видано на підставі заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень; технічного паспорту; довідки №560 від 02.12.2013, виданої Байковецькою сільською радою Тернопільського району Тернопільської області; довідки № 229 ОК «ЖБК Корольова - 3» від 23 вересня 2014 року (інформація, що ОСОБА_2 є членом кооперативу ОК ЖБК Корольова - 3 та що вартість паю (крита стояла для автомобіля НОМЕР_1) сплачена повністю); довідки № 229 ОК «ЖБК Корольова - 3» від 23 вересня 2014 року (про включення ОСОБА_2 в список дольовиків будинку від 15.12.2013 року за адресою АДРЕСА_2 , крита стоянка для автомобіля НОМЕР_1, загальну площу 22,9 кв.м., під номером 185; акту передачі - приймання критої стоянки для автомобіля від 23 вересня 2014 року; договору про пайове будівництво на криту стоянку для автомобіля НОМЕР_1 в АДРЕСА_2 , загальною площею 23.91 кв.м. від 26 березня 2009 року, укладеного між ПП Тернопільська фірма «Будівельник», та громадянином ОСОБА_1 ; мирової угоди від 31.05.2011; ухвали Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 03 червня 2011 року, рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 квітня 2011 року, справа № 2 - 3700/2011, договору суборенди земельної ділянки від 09.02.2012, рішення Байковецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області №221 від 22.11.2011, акт прийому-передачі земельної ділянки за адресою АДРЕСА_2 від 09.02.2012, договору оренди землі від 10.09.2009; декларації про готовність об`єкта до експлуатації; витяг з державного реєстру обтяжень рухомого майна про податкові застави на запит органу державної влади №30679348; інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №30679348.

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 29.06.2021 року ОСОБА_2 продала ОСОБА_3 двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , що не заперечується сторонами.

Постановою Рівненського апеляційного суду від 09.05.2023, справа №2-693/11, скасовано ухвалу Дубенського районного суду Рівненської області від 03 червня 2011 року про визнання мирової угоди, а справу направлено для продовження розгляду.

На даний час зазначена справа про поділ майна подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебуває на розгляді у Тернопільському міськрайонному суді (передана з Дубенського районного суду Рівненської області за підсудністю).

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.

Згідно з ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17).

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц; від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц; від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19 та інших).

Отже, зазначений захист має бути ефективним, тобто повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який може відновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтереси позивача.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року в справі № 333/6816/17 (провадження № 14-87цс20) зроблено висновок, що: "ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Не відповідатиме завданням цивільного судочинства звернення до суду з позовом, спрямованим на оцінювання доказів, зібраних в інших справах, на предмет їх належності та допустимості, або з метою створення підстав для звільнення від доказування в іншій справі (для встановлення у судовому рішенні обставин, які би не потрібно було надалі доказувати під час розгляду іншої справи)".

Згідно з частинами першою та другою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

За загальним правилом, поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом встановлення режиму спільної часткової власності або встановлення режиму приватної власності на конкретну річ для кожного з подружжя (поділити в натурі), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Враховуючи встановлені судом обставини справи, зазначені норми чинного законодавства та правові позиції, висловлені Верховним Судом щодо ефективного способу захисту, виходячи з мети позову і його обгрунтування, суд прийшов до вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд вийшов за межі позовних вимог, гараж № НОМЕР_2 у гаражному кооперативі "Промінь" не є предметом спору у даній справі, ОСОБА_1 не пред"являв вимог щодо даного гаража та не подавав жодних доказів, з яких суду могло би стати відомо про цей гараж, колегія суддів оцінює критично та зазначає, що суд не вирішував позовних вимог щодо зазначеного гаража, а вказівка у мотивувальній частині про набуття ОСОБА_1 вказаного гаража у власність 16.05.2008 року не є виходом за межі позовних вимог.

Відомості про належність ОСОБА_1 гаража № НОМЕР_2 у гаражному кооперативі "Промінь" наявні у матеріалах справи та зазначені судом при встановленні обставин справи, проте суд не робив жодних висновків щодо цього гаража та не вирішував жодні вимоги щодо нього у резолютивній частині судового рішення.

Доводи апеляційної скарги про те, що висновок суду про неналежний спосіб захисту є помилковим, так як задоволення позовних вимог призведе до повного, реального та ефективного відновлення порушеного права, колегія суддів оцінює критично, виходячи з наступних мотивів.

Як вірно зазначив суд першої інстанції з посиланням на правові позиції Верховного Суду, висловлені, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року (справа №910/1415/19) , застосування судом того чи іншого способу захисту має призводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду.

Разом з тим, обраний позивачем у даній справі спосіб захисту не призведе до поновлення його прав на спірне майно без додаткового звернення в суд.

Як встановлено судом і не заперечується позивачем, квартиру АДРЕСА_1 відповідачка ОСОБА_2 продала у 2021 році ОСОБА_3 .

На час звернення ОСОБА_1 з даним позовом 02.06.2023 року і на час вирішення справи ОСОБА_2 не є власником спірної квартири, а тому задоволення позовних вимог у даній справі без додаткового звернення в суд не призведе до поновлення прав позивача на зазначену квартиру, яка перебуває у власності третьої особи - ОСОБА_3 .

Щодо позовних вимог в частині гаража АДРЕСА_4 - позивач вважає його об"єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтвердив у своїх поясненнях у суді апеляційної інстанції. Право власності на зазначене майно, набуте за час шлюбу, оформлене на ім"я відповідачки ОСОБА_2 .

Вказаний гараж є предметом спору у справі про поділ майна подружжя, яка на даний час перебуває у провадженні суду першої інстанції (і перебувала ще до моменту звернення з даним позовом), і саме в межах розгляду справи про поділ майна подружжя суд встановить, чи є вказане майно об"єктом спільної сумісної власності подружжя, якщо так - порушене право ОСОБА_1 щодо зазначеного майна буде ефективно захищене без необхідності додаткових звернень до суду, в тому числі з цим позовом.

Спосіб захисту порушеного права позивача на частку у спільній сумісній власності подружжя, обраний ним у даній справі шляхом визнання недійними правовстановлюючих документів, виданих іншому з подружжя, скасування рішення про державну реєстрацію права власності та документів, на підставі яких прийнято рішення про державну реєстрацію, не є ефективним способом захисту.

Як пояснив у суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 , він вважає обраний ним у даній справі спосіб захисту ефективним, так як у випадку задоволення його позовних вимог він має намір використати встановлені судом у даній справі обставини при розгляді інших справ, які розглядаються судами щодо спорів між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з приводу нерухомого майна - квартири АДРЕСА_7 .

Однак, така мета даного позову суперечить завданням цивільного судочинства та висновкам Великої Палати Верховного Суду (постанова від 30 червня 2020 року в справі № 333/6816/17).

Щодо посилання в апеляційній скарзі на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 05.06.2018 у справі №338/180/17, від 11.09.2018 у справі 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц, 21.12.2022 у справі №914/2350/18, то колегія суддів зазначає, що рішення суду першої інстанції не суперечить цим правовим висновкам.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Рішення суду є законним та обгрунтованим, підстав для його скасування з мотивів, наведених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 141, 367, 376, 382-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Сампари Надії Миронівни - залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 лютого 2024 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 19 червня 2024 року.

Головуюча Хома М.В.

Судді Костів О.З.

Храпак Н.М.