ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/2727/23 Номер провадження 22-ц/814/2940/24Головуючий у 1-й інстанції Хоменко Д.Є. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого (судді-доповідача): Карпушина Г.Л., суддів: Чумак О.В., Кузнєцова О.Ю., при секретарі судового засідання: Буйновій О.П.,-

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Чутівського районного суду Полтавської області від 07 червня 2024 року за позовною заявою Акціонерного товариства «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості ,-

В С Т А Н О В И В :

У липні 2023 року до суду з позовом звернувся АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором про надання банківських послуг б/н від 09.02.2022 року в розмірі 33709,50 грн та вирішити питання судових витрат.

В обґрунтування позову вказано, що відповідач звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг. В подальшому з метою отримання послуги "Миттєва розстрочка. Кредит готівкою" 09.02.2022 року підписав Паспорт кредиту, про надання строкового кредиту у розмірі 29700,00 грн. шляхом перерахування коштів на поточний рахунок, на строк 36 місяців, із встановленням річної відсоткової ставки у розмірі 18% та додатково відповідачем підписано Графік кредиту.

Позивач свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту.

Відповідач не надав своєчасно позивачу грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору та Графіку кредиту, таким чином у порушення умов Договору ним зобов`язання відповідно до Графіку кредиту не виконано.

У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості відповідач станом на 08.06.2023 року має заборгованість у розмірі 33709,50 грн., яка складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 29700,00 грн.; заборгованості за нарахованими відсотками 4009,50 грн.

Рішенням Чутівського районного суду Полтавської області від 07 червня 2024 року позов АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задоволено в повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 09.02.2022 року в розмірі 33709,50 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» витрати по сплаті судового збору в розмірі 2684 грн.

З вказаним рішенням суду не погодилась ОСОБА_1 та подала апеляційну скаргу на рішення Чутівського районного суду Полтавської області від 07 червня 2024 року, в якій просить скасувати рішення Чутівського районного суду Полтавської області від 07 червня 2024 року, всі договори, які були укладені 09.06.2024 року визнати незаконними і звільнити від виплат за ними тіла кредитів та процентів, стягнути з позивача на користь ОСОБА_1 всі судові витрати.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що дане рішення вважає незаконним та необґрунтованим у зв`язку з тим, що судом було неправильно встановлено обставини, які мають юридичне значення для справ, внаслідок неправильного дослідження та оцінки доказів, а також порушення норм процесуального права.

Стверджує, що не взято до уваги заперечення на позовну заяву, яка надійшла 02.09.2023 року від представника позивача АТ КБ «ПриватБанк» Гребенюка О.С. про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Зокрема вказує, що не визнає вимог позивача з причин неодноразового заявлених та підтверджених документами які прикладалися до справи, зокрема, там зазначалося, що ОСОБА_1 брала кредитні кошти, але насправді, це зробила невідома особа, без мого відома і добровільної згоди.

Акцентує увагу, що всі три кредитні договори, які були відкритими на моє ім`я банком 09.06.2022 року вважає сфальсифікованими, особисто не укладала з банком жодних кредитних правовідносин, не писала заяви про надання банківських послуг і не підписувала її особисто чи електронним підписом.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Судове засідання проводилось в порядку письмового провадження за відсутності сторін по справі, з дотриманням принципу гласності судового процесу та забезпеченням сторонам права на своєчасне та повне отримання інформації про хід та результати розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, зважаючи на наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 374 ч. 1 п. 1 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 09.02.2022 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання банківських послуг без номеру, відповідно до якого відповідач отримав строковий кредит шляхом перерахування коштів на поточний рахунок в розмірі 29700,00 грн.

У заяві зазначено, що відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» складає між ним та Банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомлена та погодилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг банку, які були надані їй для ознайомлення.

Відповідно до виявленого бажання відповідачу було надано строковий кредит шляхом перерахування коштів на поточний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт, що підтверджується випискою по рахунку та довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки (а.с.8,9).

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість відповідача за вказаним договором станом на 08.06.2023 року складає 33709,50 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту - 29700,00 грн; заборгованість за простроченими відсотками 4009,50 грн. (а.с.6-7).

Задовольняючи позов частково суд першої інстанції зазначає наступне, оскільки, відповідач належним чином не виконував зобов`язання за договором від 09.02.2022 року, укладеним з позивачем, внаслідок чого виникла заборгованість перед позивачем в розмірі 33709,50 грн, яка включає в себе: 29700,00 грн заборгованість за тілом кредиту; 4009,50 грн заборгованість за нарахованими відсотками.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин.

За змістом статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина четверта статті 203 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статей 530, 612, 525 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у термін, встановлений договором або законом.

Згідно із частиною першою статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до вимог частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних банку відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Право дострокового повернення означає, що кредитор вимагає виконання зобов`язання до настання строку виконання, визначеного договором.

Таким чином, у позивача виникло право на звернення до суду із позовом про дострокове стягнення заборгованості за кредитом з відповідача на підставі частини 2 статті 1050 ЦК України.

Якщо кредит видавався на споживчі цілі, то кредитор з метою реалізації свого права на дострокове повернення кредиту повинен в обов`язковому порядку використати процедуру досудового врегулювання спору. Лише у випадку незадоволення вимоги кредитора останній може звернутися до суду з позовом про стягнення заборгованості.

Звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений вказаним Законом порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором (Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 у справі №638/13683/15-ц).

Якщо закон встановлює необхідність обов`язкового досудового врегулювання, то при звернені до суду кредитору необхідно довести факт виконання цієї вимоги закону.

Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту. Обрання певного засобу правового захисту, у тому числі, і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, та приймаючи до уваги, що фактично отримані та використані позичальником ОСОБА_1 кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини 1 статті 530 ЦК України не виконані, то кредитор має право вимагати його виконання.

Вирішуючи спір по суті, суд вірно виходив із вимог статей 12, 81 ЦПК України, якими передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

З урахуванням вищевикладеного місцевий суд дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача поточної заборгованості.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернулась до АТ КБ «ПриватБанк» 09.02.2022 року, а саме, здійснено ідентифікацію клієнта ОСОБА_1 підписано заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, підпис відповідачем зроблений власноруч на планшеті, що відповідає вимогам постанови НБУ від 13.12.2019 №151 «Про затвердження Положення про застосування цифрового власноруч підпису в банківській системі України».

ОСОБА_1 було погоджено використання ОТР пароля в якості електронного підпису, який ідентифікує особу Клієнта, у подальшому ОСОБА_1 виявила бажання отримати послугу «Миттєва розстрочка. Кредит готівкою», ознайомилась з умовами кредитування та 09.02.2022 року підписала шляхом електронного підпису ОТР пароля кредитний договір б/н від 09.02.2022 року про надання строкового кредиту у розмірі 29700 грн шляхом перерахування коштів на поточний рахунок позичальника на строк 36 місяців із встановленою річною ставкою у розмірі 18%.

Судом першої інстанції було вірно встановлено, що відповідач не виконав належним чином своїх зобов`язань за кредитним договором, заборгованість ОСОБА_1 за вказаним договором станом на 08.06.2023 рік складає 33709,50 грн, з яких: заборгованість за тілом складає - 29700 грн, заборгованість за простроченими відсотками- 4009,50 грн.

Доводи відповідача, що в неї відсутній обов`язок щодо повернення заборгованості за кредитом, оскільки нею надано докази того що кредитні кошти отримані іншою особою, в результаті безпідставного їх списання банком і за даним фактом відкрите кримінальне провадження, обґрунтовано взято до уваги судом першої інстанції, оскільки відповідач не надала суду належних і достатніх доказів, які б спростували доводи позивача що остання своїми власними діями сприяла третій особі у їх отриманні, і в подальшому їх не повідомила своєчасно про обставини, що виникли. За таких обставин зважаючи на умови кредитного договору та норми закону остання несе цивільну відповідальність в межах правовідносин, що склалися між сторонами.

Таким чином доводи, які викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги судом апеляційної інстанції, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

На підстав викладеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому задоволенню вони не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 375, 382-384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Чутівського районного суду Полтавської області від 07 червня 2024 року - залишити без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 07 листопада 2024 року

Головуючий суддя : __________________________ Г.Л. Карпушин

Судді: __________________ О.Ю. Кузнєцова _________________ О.В. Чумак