ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження № 22-ц/821/1442/24 22-ц/821/1443/24Головуючий по 1 інстанції
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2024 року

м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Сіренка Ю.В., Гончар Н.І., Фетісової Т.Л.

секретар - Широкова Г.К.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , правонаступником якої є ОСОБА_2 ,

відповідачі - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

особа, яка подала апеляційну скаргу - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Гричаненка Олександра Миколайовича на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 19 червня 2024 року та додаткове рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 27 червня 2024 року (у складі судді Борейко О.М.), у справі за позовом ОСОБА_1 , правонаступником якої є ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи, які не заяявляють самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про визнання договору купівлі-продажу недійсним,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулась до Соснівського районного суду м. Черкаси з вказаним позовом, в обгрунтування якого вказувала, що домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві спільної часткової власності їй, ОСОБА_3 , ОСОБА_8 та ОСОБА_7 .

ОСОБА_3 набула право власності на частку 37/100 у вказаному домоволодінні на підставі договору купівлі-продажу від 24 квітня 2015 року, посвідченого Державним нотаріусом Першої черкаської державної нотаріальної контори Лук`яновою Т.І., зареєстрованого в реєстрі за № 2-567, за яким продавцями були ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

Право власності на частку 37/100 цього домоволодіння у ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 виникло на підставі рішення Соснівського районного суду м.Черкаси у справі № 712/1536/15-ц від 02 березня 2015 року.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси по справі № 712/9439/14-ц від 10 грудня 2014 року визнано за ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 право власності на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 18,0 кв.м., яка складається з приміщень 5-1 площею 2,0 кв.м, 5-2 площею 7,2 кв.м, 5-3 площею 8,8 кв.м, що становить 17/100 частин домоволодіння.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси по справі № 712/1536/15-ц від 02 березня 2015 року визнано за ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 право власності на 37/100 частин житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель і споруд в рівних частках кожному (тобто 37/300), а саме: на житловий будинок з прибудовами літ. А-1, а, аі, а2, а3, а4, а5, аб, а7 загальною площею 218,5 кв.м, житловою площею 111,10 кв.м, сарай літера В, гараж літера Б, вбиральню літера Г, огорожі № 1-7, 10, 11, водоколонку № 8, вигрібну яму № 9; до складу частки в житловому будинку входять приміщення 4-1 площею 7,5 кв.м, 4-2 площею 7,6 кв.м, 4-3 площею 18,1 кв.м, 4-4 площею 6,8 кв.м, 4-5 площею 2,1 кв.м, 4-6 площею 2,1 кв.м, 4-7 площею 7,1 кв.м, 4-8 площею 4,1 кв.м.

Постановою Черкаського апеляційного суду від 17 березня 2020 року було скасовано рішення Соснівського районного суду м. Черкаси по справі №712/9439/14-ц від 10 грудня 2014 року.

Постановою Черкаського апеляційного суду від 17 вересня 2020 року було скасовано рішення Соснівського районного суду м. Черкаси у справі №712/1536/15-ц від 02 березня 2015 року.

На підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 23 лютого 2015 року, яке зареєстровано в реєстрі речових прав на нерухоме майно 23 лютого 2015 року, ОСОБА_1 набула право власності на 11/100 (одинадцять сотих) часток житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд за адресою: АДРЕСА_1 , які належали померлій ОСОБА_9 (1931 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на підставі свідоцтва про право власності, виданого Соснівським райвиконкомом м. Черкаси від 20 січня 1999 року, зареєстрованого в КП «ЧООБТІ» 20 січня 1999 року за № 12308.

07 вересня 2018 року КП «ЧООБТІ» у відповідь на заяву позивачки № 87з від 03 вересня 2018 року повідомило, що за матеріалами інвентарної справи на вказане домоволодіння, проводився розрахунок на приватизацію житлового фонду станом на 24 листопада 1997 року; прибудови літ. «а6» та літ «а7» не були включені до розрахунку; з урахуванням вказаних прибудов, частка ОСОБА_9 , а отже, і ОСОБА_1 , як спадкоємиці, становить 22/100.

Таким чином протиправне визнання за ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 права власності на 17/100 домоволодіння та збільшення частки ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , що належала їм на праві власності, а саме з 20/100, до 37/100 домоволодіння - порушує права позивачки.

Позивач просила на підставі ч.1 ст. 203, ч.1 ст. 215 ЦК України визнати недійсним договір купівлі-продажу частки в праві власності на будинок від 24 квітня 2015 року, посвідчений Державним нотаріусом Першої черкаської державної нотаріальної контори Лук`яновою Т.І., зареєстрований в реєстрі за №2 -567. Вирішити питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 19 червня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Суд мотивував своє рішення тим, що позивачем не доведено належними, достатніми, допустимими, достовірними доказами, що спірним договором купівлі-продажу, письмову, нотаріально засвідчену згоду на укладення якого надано 16 квітня 2015 року позивачем ОСОБА_1 , порушено права позивача.

Крім того, суд виснував, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту цивільних прав, оскільки визнання недійсним спірного договору купівлі-продажу не вирішує питання щодо перерахунку розміру частки позивача, неправильно визначеного, на думку останньої, при приватизації домоволодіння та видачі 20 січня 1999 року Соснівським районним виконавчим комітетом спадкодавцю позивача - ОСОБА_9 , свідоцтва про право власності на житло б/н, із зазначеним в ньому розміром частки в домоволодінні 11/100. Позовних вимог до Соснівського районного виконавчого комітету та його правонаступників позивачем не заявлено.

Додатковим рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 27 червня 2024 року задоволено заяву представника відповідача ОСОБА_3 - адвоката Манзар Т.В. про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення судових витрат. Вирішено стягнути з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_3 судові витрати, пов`язані з наданням професійної правничої допомоги в розмірі 15 000 грн. Додаткове рішення вмотивовано тим, що в задоволенні позову відмовлено, а розмір гонорару адвоката відповідає критеріям розумності та реальності, принципам співмірності з складністю справи, часом витраченим адвокатом на представництво інтересів відповідачки, обсягом наданих послуг та виконаних робіт, в тому числі кількості судових засідань, в яких приймав участь адвокат.

Не погоджуючись з рішенням та додатковим рішеннями суду, представник ОСОБА_2 - адвокат Гричаненко О.М. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати їх та винести постанову про задоволення позовних вимог повністю. Винести постанову, якою в стягненні судових витрат та витрат на правничу допомогу на користь відповідачів відмовити. Вирішити питання про розподіл судових витрат.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує, що внаслідок того, що ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та в подальшому ОСОБА_3 через допущену описку та відсутність коректних даних в КП «ЧООБТІ» ініціювали неправомірне набуття у власність на додаткових 17/100 частин з подальшим їх відчуженням, що за розрахунком КП «ЧООБТІ» свідчить, що ОСОБА_9 , а в подальшому ОСОБА_1 , обмежуються у можливості використання власним майном та земельною ділянкою, яка пропонується до поділу. Скаржник зазначає, що на даний час виправити помилку є неможливим, оскільки відповідачами оформлено 37/100 частин, що включають інші 11/100.

Наголошує на тому, що ОСОБА_9 не погоджувалась з порядком набуття права власності за відповідачами ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та зменшенням своєї частки, натомість, вона не була залучена до участі у справі.

Аргументуючи вимоги апеляційної скарги, скаржник зазначає, що оспорюваний договір не відповідає вимогам статей 203, 215 ЦК України, оскільки за цим договором відчужено частку у праві власності на домоволодіння, яка не належить ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та набута ними в порушення вимог ч. 4 ст. 357 ЦК України.

На думку скаржника, безпідставним є висновок суду щодо відсутності доказів оскарження позивачкою або ОСОБА_9 розміру частки в домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 , так як відповідачі незаконно набули право власності на 17/100 частин, що виключає можливість корегування належної позивачу частки.

Скаржник акцентує увагу на тому, що укладеним договором купівлі-продажу порушено право власності позивачки і законний інтерес у використанні земельної ділянки відповідно до належної частки, які, на переконання скаржника, можуть бути відновлені шляхом визнання договору недійсним, оскільки сформовано в реєстрі частку 37/100 на підставі незаконного рішення суду.

Не погоджується з висновком суду, щодо недоведення позивачкою порушення оспорюваним договором її законних прав та інтересів, оскільки ці порушення зазначені у постанові Черкаського апеляційного суду від 17 березня 2020 року, якою було скасовано рішення Соснівського районного суду м. Черкаси по справі №712/9439/14-ц від 10 грудня 2014 року та постанові Черкаського апеляційного суду від 17 вересня 2020 року, якою скасовано рішення Соснівського районного суду м. Черкаси у справі №712/1536/15-ц від 02 березня 2015 року.

Скаржник вважає обраний спосіб захисту порушених прав позивача належним, оскільки за змістом оспорюваного договору ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 відчужено ОСОБА_3 17/100 частин, які не набуті продавцями у законний спосіб та не могли бути відчужені.

Додаткове рішення, на переконання скаржника, ухвалене судом з порушенням норм процесуального права.

У відзиві на апеляційну скаргу, представник ОСОБА_3 - адвокат Манзар Т.В. просить залишити рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 19 червня 2024 року та додаткове рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 27 червня 2024 року без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Стягнути з ОСОБА_2 судові витрати пов`язані з оплатою правничої допомоги на суму 6000 грн.

В обгрунтування відзиву на апеляційну скаргу, представник ОСОБА_3 посилається на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 19.09.2023 у справі №910/19668/21, в якій вказано на необхідність використання позивачем ефективного способу захисту своїх прав.

Крім того, вказує на правильність висновків суду у додатковому рішенні про стягнення витрат на правничу допомогу в сумі 15 000 грн, які документально підтверджені адвокатом Манзар Т.В.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників справи, які з`явились в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення та додаткового рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 19 червня 2024 року та додаткове рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 27 червня 2024 року відповідають вказаним вимогам закону.

Так, судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до відповіді КП «ЧООБТІ» №324 від 15 травня 2024 року, станом на 01 січня 2013 року право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 зареєстровано в Комунальному підприємстві «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» за:

ОСОБА_9 , на підставі свідоцтва про право власності на житло б/н, виданого Соснівським районним виконавчим комітетом 20 січня 1999 року, розмір частки - 11/100;

ОСОБА_4 , ОСОБА_11 , ОСОБА_5 , на підставі свідоцтва про право власності на житло б/н, виданого Соснівським районним виконавчим комітетом 20 січня 1999 року, розмір частки - 1/5;

ОСОБА_8 , на підставі свідоцтва про право власності на житло б/н, виданого Соснівським районним виконавчим комітетом 20 січня 1999 року, розмір частки - 33/100;

ОСОБА_12 , на підставі свідоцтва про право власності на житло б/н, виданого Соснівським районним виконавчим комітетом 20 січня 1999 року, розмір частки - 19/100 (а.с. 203 т.2).

Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 23 лютого 2015 року, ОСОБА_1 набула право власності на 11/100 часток житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться у АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_9 , 1931 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.8 т.1).

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 02 березня 2015 року позов ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до Черкаської міської ради, Державної реєстраційної служби України про визнання права власності задоволено. Визнано право власності на 37/100 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель і споруд за ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 в рівних частках кожному (тобто 37/300), а саме: на житловий будинок з прибудовами літ. А-1, а, а1, а2, а3, а4, а5, а6, а7, загальною площею 218,5 кв.м., житловою площею 111,10 кв.м., сарай літ. В, гараж літ. Б, рибальня літ. Г, огорожі № 1-7, 10, 11, водоколонка № 8, вигрібна яма № 9, в частку житлового будинку входять приміщення -1 площею 7,5 кв.м, 4-2 площею 7,6 кв.м, 4-3 площею 18,1 кв.м., 4-4 площею 6,8 кв.м, 4-5 площею 2,1 кв.м, 4-6 площею 2,1 кв.м, 4-7 площею 7,1 кв.м, 4-8 площею 4,1 кв.м.

Відповідно до договору купівлі-продажу частки в праві власності на будинок від 24 квітня 2015 року, посвідченого державним нотаріусом Першої черкаської державної нотаріальної контори Лук`яновою Т.І., зареєстрованого в реєстрі за № 2-567, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 передали, а ОСОБА_3 прийняла 37/100 часток в праві власності на житловий будинок з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться у АДРЕСА_1 .

Постановою Черкаського апеляційного суду від 17 вересня 2020 року рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 02 березня 2015 року скасовано. В задоволенні позову ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до Черкаської міської ради, Державної реєстраційної служби України про визнання права власності відмовлено.

Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, інша частина домоволодіння належить:

-19/100 частки ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Першою черкаською державною нотаріальною конторою 18 квітня 2014 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2-510;

-33/100 частки ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право власності, виданого Соснівським районним виконавчим комітетом від 30 жовтня 2008 року.

Як підставу звернення з позовною заявою, ОСОБА_1 вказувала, що 07 вересня 2018 року КП «ЧООБТІ», у відповідь на її заяву № 87з від 03 вересня 2018 року, повідомило, що за матеріалами інвентарної справи на домоволодіння у АДРЕСА_1 , проводився розрахунок на приватизацію житлового фонду станом на 24 листопада 1997 року; прибудови літ. «а6» та літ «а7» не були включені до розрахунку; з урахуванням вказаних прибудов, частка ОСОБА_9 , а отже і ОСОБА_1 , як спадкоємиці, становить 22/100.

Тобто, за доводами позивача, відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 продали за договором купівлі-продажу від 24 квітня 2015 року ОСОБА_3 17/100 частки домоволодіння, які їм не належали за законом, чим, на думку позивачки, порушили її права позивача на належну їй частку у домоволодінні.

Як вірно вказав суд, доказів оскарження, як спадкодавцем ОСОБА_9 , так позивачем, як її спадкоємцем, розміру частки в домоволодінні (здійснення перерахунку часток, оскарження результатів приватизації, збільшення розміру частки тощо) матеріали справи не містять і позивачем суду не надано.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_1 та ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 27 вересня 2022 року позивача ОСОБА_1 замінено на її правонаступника - ОСОБА_2 .

Відмовляючи у задоволенні позову, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що укладеним договором купівлі-продажу від 24.04.2015 було порушено її права.

Крім того, суд вказав на обрання позивачем неефективного способу захисту, оскільки визнання оспорюваного правочину недійсним не вирішить питання щодо перерахунку розміру частки позивача та набуття її у власність.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам ; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності ; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі ; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом ; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним ; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 215 ЦПК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

З аналізу вказаної статті слідує, що оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття "заінтересована особа" такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі.

Як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 19.09.2023 у справі №910/19668/21, «спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.

Положення частини другої статті 16 ЦК України та статті 20 Господарського кодексу України передбачають такий спосіб захисту порушеного права, як визнання недійсним правочину (господарської угоди).

ЦК України визначає правочин як дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; шляхом укладання правочинів суб`єкти цивільних відносин реалізують свої правомочності, суб`єктивні цивільні права за допомогою передачі цих прав іншим учасникам.

Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82), від 08.02.2022 у справі №209/3085/20 (пункт 24)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію.

Визнання правочину недійсним не з метою домогтися відновлення власного порушеного права (та/або інтересу) у спосіб реституції, що застосовується між сторонами такого правочину, а з метою створити підстави для подальшого звернення з іншим позовом або преюдиційну обставину чи доказ для іншого судового провадження суперечать завданням господарського (цивільного) судочинства, наведеним у частині 1 статті 2 ГПК України (частині 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України). Близька за змістом позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2022 у справі № 908/976/19».

Відповідно до положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Позивачем в даній справі, як не доведено порушення її законних прав оспорюваним правочином, так і обрано неефективний спосіб захисту, тобто, в результаті визнання оспорюваного договору недійсним майнові права позивачки не були б відновлені (частка у домоволодінні не змінилась).

Так, ОСОБА_1 , набула у власність 11/100 частки у домоволодінні в АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_9 , на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого та зареєстрованого в реєстрі речових прав на нерухоме майно 23.02.2015. Тобто, на момент укладення договору купівлі-продажу від 24.04.2015 позивач була законним власником 11/100 частки у вказаному домоволодінні.

16 квітня 2015 року ОСОБА_1 письмово надала згоду на укладення договору купівлі-продажу, в якій особисто зазначила, що їй відомо про продаж відповідачами: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_11 ( ОСОБА_11 ) саме 37/100 частин житлового будинку з надвірними спорудами в АДРЕСА_1 . Заперечення щодо розміру частки відповідачів та її продажу у ОСОБА_1 були відсутні. Позивач була попереджена про наявність переважного права на купівлю відчужуваної частки, натомість, від свого права відмовилась.

Відмови від одностороннього правочину - нотаріально посвідченої заяви від 16 квітня 2015 року, ОСОБА_1 не подавала.

Таким чином, позивач оспорює договір, в якому вона не є стороною, на момент вчинення договору вона була законним власником 11/100 часток домоволодіння, доказів про порушення на момент вчинення цього правочину, згода на укладення якого надана нею 16.04.2015, її законних прав або інтересів, позивачкою не надано.

За наведених обставин, колегія суддів вважає законним та обґрунтованим рішення суду про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання договору купівлі-продажу від 24.04.2015 недійсним, яке ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, при повному з`ясуванні обставин справи.

З огляду на викладене, доводи скаржника про невідповідність оспорюваного правочину вимогам статей 203, 215 ЦК України, є безпідставними та спростовуються викладеним, скаржником не доведено, що відповідачами не дотримано вимог ст. 203 ЦК України при укладенні договору купівлі-продажу від 24.04.2015.

Не заслуговують на увагу доводи скаржника про незгоду ОСОБА_9 з порядком набуття права власності за відповідачами ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та зменшенням її частки, допущену описку та відсутність коректних даних в КП «ЧООБТІ», оскільки дані обставини не свідчать про недійсність оспорюваного правочину.

Колегія суддів критично оцінює твердження скаржника про встановлення порушень законних прав ОСОБА_1 постановами Черкаського апеляційного суду від 17 березня 2020 року по справі №712/9439/14-ц та від 17 вересня 2020 року у справі №712/1536/15-ц. Оскільки цими рішеннями суд констатував відсутність законних прав на визнання права власності за ОСОБА_4 ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на 37/100 часток у домоволодінні за адресою АДРЕСА_1 та незалучення у справу належних відповідачів, права та обов`язки яких зачіпаються.

Натомість, порушення законних прав ОСОБА_1 на частку у домоволодінні, яка є предметом оспорюваного правочину, вказаними рішеннями не встановлено.

Щодо доводів апеляційної скарги з приводу порушення судом норм процесуального права при ухвалення додаткового рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву - ч. 8 ст. 141 ЦПК України.

Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги - ч. 3 ст. 137 ЦПК України.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Отже, розмір витрат на правничу допомогу визначається судом, виходячи з умов договору про надання правничої допомоги, та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості.

За положеннями ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Частиною 4 ст. 137 ЦПК України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до вимог ч.ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правову допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підтвердження витрат на правову допомогу у суді першої інстанції представником позивача були надані: договір про надання правової допомоги від 09 березня 2021 року №20; додатковий договір від 26 квітня 2024 року; акт приймання-передачі наданих послуг по договору про надання правової допомоги від 26.04.2024; квитанцію №11 від 26.04.2024.

Відповідно до акту приймання-передачі наданих послуг, розмір гонорару адвоката є фіксованим і відповідно до договору становить 15 000 грн.

Оплата за надання правничої допомоги у розмірі 15 000 грн здійснена в повному обсязі, що підтверджується квитанцією №11 від 26.04.2024. (т. 2 а.с. 187).

Розмір судових витрат на оплату правничої допомоги відповідав вимогам ст. 137 ЦПК України, та позивач не подавав до суду клопотання про їх зменшення.

Тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що заявлені відповідачем ОСОБА_3 витрати на правничу допомогу у розмірі 15 000 грн є реальними, співмірними та обґрунтованими, які підлягають до стягнення з позивача.

Враховуючи викладене, додаткове рішення ухвалене судом з дотриманням норм процесуального закону та підстав для його скасування, за доводами апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 - адвокат Манзар Т.В. просить апеляційний суд стягнути з позивача на користь ОСОБА_3 понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 6 000 грн за апеляційний розгляд справи.

На підтвердження витрат на правничу допомогу, пов`язану з апеляційним переглядом справи, адвокат долучає наступні докази: ордер на надання правничої допомоги №1094254 від 12.08.2024 на представництво інтересів ОСОБА_3 в Черкаському апеляційному суді; додатковий договір від 28.08.2024 до Договору про надання правової допомоги №20 від 09.03.2021, відповідно до якого гонорар адвоката є фіксованим та складає 6000 грн.; акт №35 приймання-передачі наданих послуг від 28.08.2024, згідно з яким сторони погодили розмір гонорару за надані адвокатом послуги в сумі 6000 грн.; квитанція №35 від 28.08.2024, згідно з якою ОСОБА_3 повністю сплачено 6000 грн адвокату за надані послуги.

Аналізуючи подані представником відповідача - адвокатом Манзар Т.В. докази щодо понесених витрат на правову допомогу, категорію складності справи, обсяг наданих адвокатом послуг за розгляд справи в суді апеляційної інстанції, які складають написання відзиву на апеляційну скаргу та участь в одному судовому засіданні, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що розумним та достатнім є розмір судових витрат за надану професійну правничу допомогу в сумі 5000 грн., які підлягають до стягнення з позивача.

Клопотань про зменшення розміру витрат на правничу допомогу від скаржника не надходило.

Керуючись статтями 141, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Гричаненка Олександра Миколайовича - залишити без задоволення, а рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 19 червня 2024 року та додаткове рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 27 червня 2024 року у даній справі - без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати, понесені за надання правничої допомоги при розгляді справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 5 000 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду в порядку та за умов, визначених ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 09 жовтня 2024 року.

Судді: Ю.В. Сіренко

Н.І. Гончар

Т.Л. Фетісова