ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1511/24 Справа № 705/2197/16-ц Категорія: 308010000 Головуючий по 1 інстанції Піньковський Р.В. Доповідач в апеляційній інстанції Гончар Н.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2024 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л.

секретар Широкова Г.К.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач ОСОБА_2 ;

особа, що подала апеляційну скаргу: ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 29 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення,

в с т а н о в и в :

15 березня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про виселення.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач зареєстрований за місцем проживання та проживає у АДРЕСА_1 , про що є відмітка у паспорті.

Вказаний будинок є будинком садибного типу на 6 квартир.

Квартира АДРЕСА_2 на праві приватної власності належить ОСОБА_3 , чоловік якої ОСОБА_2 , зареєстрований по АДРЕСА_3 , на протязі 10 років порушує правила співжиття і робить неможливим проживання в одному будинку.

Уманський відділ поліції неодноразово фіксував його адміністративні протиправні дії щодо ОСОБА_2 та відкрив декілька кримінальних проваджень про погрозу вбивства, хуліганські дії з нанесенням тілесних ушкоджень, знущання та інші. Демонструє свою силу разом з окремими мешканцями, які виступають як співучасники. Вплив співробітників правоохоронних органів незначний, профілактичний, без постійного нагляду і контролю за ним.

Позивач вказує, що у зв`язку вищевикладеними обставинами переживає за свою безпеку та боїться за своє життя і здоров`я.

Відповідно до ст. ст. 116, 117 ЖК України, за неможливості спільного проживання з особою, що не усвідомлює своїх дій, застосовується процедура її виселення.

Просив суд позбавити житлових прав користувача ОСОБА_2 і зобов`язати його звільнити квартиру АДРЕСА_4 , та провести виселення без надання іншого жилого приміщення.

Встановити для ОСОБА_2 заборону небезпечного і нав`язливого переслідування відносно ОСОБА_1 .

Постановити окрему ухвалу і направити її до Уманського відділу поліції для вжиття комплексних заходів до ОСОБА_2 за порушення ним громадського порядку.

Стягнути з відповідача до державного бюджету України судовий збір у сумі 1 378 грн.

24 червня 2016 року ОСОБА_1 направив до суду заяву про збільшення позовних вимог, у якій зазначив про те, що до багатоквартирного житлового будинку садибного типу по АДРЕСА_1 входять, як окремі об`єкти права приватної власності: квартири, господарські будівлі і споруди, земельні ділянки, насадження, а також види майна спільного користування дитячий майданчик, огорожа, тротуар, інженерні мережі та інше.

Тому виселення з будинку ОСОБА_2 передбачає одночасно для нього і припинення права користування спільною власністю, яка належить ОСОБА_1 , з тих же підстав незаконне будівництво, порушення правил співжиття, захоплення земель, дворове насильство, забруднення довкілля, підроблення документів, здійснення підприємницької діяльності без реєстрації, порушення податкового законодавства, а заходи запобігання впливу, які застосовані до ОСОБА_2 , виявилися безрезультатними.

У зв`язку з цим, просив суд заборонити ОСОБА_2 користуватися спільною сумісною власністю будинку по АДРЕСА_1 , яка належить йому, ОСОБА_1 , у зв`язку з систематичним порушенням правил співжиття, що робить неможливим для нього проживання з ним в одному будинку.

Встановити судову заборону ОСОБА_2 щодо наближення на відстань не менше 5 метрів до нього, ОСОБА_1 , з метою усунення загрози життю, здоров`ю, для захисту прав і свобод гарантованих Конституцією України; на використання незаконних споруд, збудованих ОСОБА_2 на землях спільного користування, з порушенням будівельного і земельного законодавства, відсутності дозволу співвласника ОСОБА_1 ; на підприємницьку діяльність без реєстрації, з виготовлення гіпсових виробів, організовану ОСОБА_2 на території будинку по АДРЕСА_1 , що призводить до забруднення території спільної сумісної власності ОСОБА_1 ; на зберігання та обслуговування рухомого майна ОСОБА_2 на території спільної сумісної власності ОСОБА_1 .

Судовий збір стягнути з відповідача.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 29 березня 2024 року в задоволенні позовних ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення районного суду обґрунтоване тим, що під час розгляду справи позивач не надав суду належних та допустимих доказів наявності обставин, які можуть бути підставою як для виселення відповідача із квартири житлового будинку, власником іншої квартири якого є ОСОБА_1 , так і для встановлення заборони відповідачу користуватись спільною сумісною власністю будинку, яка належить у тому числі і ОСОБА_1 .

Крім цього, суд врахував, що згідно тверджень самого позивача відповідач проживає в квартирі АДРЕСА_2 , яка належить саме його дружині ОСОБА_3 , яка не залучена позивачем до участі у розгляді справи. При цьому будь-якого права власності чи користування на зазначену квартиру позивач не має, про що й не заперечує.

Зазначивши у позовній заяві, що відповідач створює для нього нестерпні умови для проживання, позивач, в порушення ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, не надав жодного доказу на підтвердження зазначених обставин, а досліджені в судовому засіданні матеріали, витребувані від Уманського РУП ГУНП в Черкаській області, підтверджують протилежне, а саме відсутність будь-яких порушень вимог чинного законодавства зі сторони ОСОБА_2 щодо співпроживання та добросусідства.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 оскаржив його до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 29 березня 2024 року як незаконне, а позовні вимоги залишити без розгляду. Судовий збір за розгляд справи стягнути з відповідача.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд під час розгляду справи неповно з`ясував обставини справи та на підставі декларативного підходу і тільки процедурного розгляду справи відмовив у задоволенні вимог. Вважає, що судом порушені норми процесуального права.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Учасники справи належним чином повідомлені про дату та час розгляду справи, в судове засідання не з`явилися та про причини неявки суду не повідомили.

Заслухавши доповідь головуючого, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрований та проживає в АДРЕСА_1 , про що є відмітка у паспорті. Будинок садибного типу на 6 квартир. Квартира АДРЕСА_4 на праві приватної власності належить ОСОБА_3 , чоловік якої - ОСОБА_2 , зареєстрований по АДРЕСА_3 .

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 в обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що відповідач, який не є власником/співвласником житлового будинку, в якому проживає позивач постійно вчиняє відносно нього фізичний та моральний тиск. При цьому, сам позивач вказує, що відповідач проживає у квартирі, належній його дружині, але має інше житло. Також позивач вказує, що з приводу протиправних дій відповідача неодноразово звертався до правоохоронних органів із заявами, у зв`язку із протиправною поведінкою відповідача щодо нього. Загалом позивач вказував, що співіснування з відповідачем неможливе, у зв`язку із агресивною поведінкою відповідача щодо нього.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, у національному законодавстві визначено у статті 317 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

У відповідності до вимог ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них, а згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав (правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, справа № 6-709цс16).

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ними, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичними порушеннями правила співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського спливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 17 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК Української РСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ, тощо.

Для застосування ст. 116 ЖК України, необхідно встановити які саме систематичні порушення правил співжиття допускає відповідач, у чому це виражено та які докази є на підтвердження.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових та електронних доказів, висновків експертів та показаннями свідків.

Відповідно до положень статей 77, 81 ЦПК України Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Перевіривши наявні матеріали справи та надані сторонами докази, колегія суддів погоджується з висновком районного суду про те, що позивачем ОСОБА_1 не надано суду належних та допустимих доказів наявності обставин, які можуть бути підставою для виселення відповідача ОСОБА_2 із квартири будинку, власником іншої квартири якого є ОСОБА_1 так і для встановлення заборони відповідачу користуватись спільною сумісною власністю будинку, яка належить у тому числі і ОСОБА_1 .

Зазначивши в позовній заяві про те, що відповідач створює для позивача нестерпні умови проживання, позивач в порушення ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України не надав жодного доказу на підтвердження зазначених обставин, а досліджені в судовому засіданні витребувані районним судом під час розгляду справи матеріали кримінальних проваджень та відмовні матеріали за зверненням ОСОБА_1 з приводу його заяв та скарг на поведінку відповідача містять підтвердження того, що під час перевірок працівниками Уманського РУП його заяв не виявлено та не встановлено будь-яких порушень з боку ОСОБА_2 чим підтверджено відсутність будь-яких порушень вимог чинного законодавства зі сторони ОСОБА_2 щодо співпроживання та добросусідства.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не містять доказів та посилань, що оскаржуване рішення є незаконним, та судом допущено порушення норм матеріального чи процесуального права.

Щодо доводів апеляційної скарги про залишення позовної заяви без розгляду, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Як роз`яснено у п. 16 Пленуму ВСУ від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» суд апеляційної інстанції при розгляді справи керується правилами розгляду справи судом першої інстанції, з винятками й доповненнями, встановленими главою І «Апеляційне провадження» розділу V ЦПК України.

Диспозитивність права сторін у справі на стадії апеляційного розгляду визначено ст. 373 ЦПК України, згідно з якою в апеляційному суді позивач має право відмовитися від позову, а сторони укласти мирову угоду відповідно до загальних правил про ці процесуальні дії незалежно від того, хто подав апеляційну скаргу. Інших підстав на цій стадії чинним законодавством не передбачено.

За таких обставин, позовну заяву на стадії апеляційного розгляду справи можна було залишити без розгляду лише за заявою позивача у разі встановлення апеляційним судом передбачених законом підстав для скасування судового рішення. Оскільки підстав для скасування судового рішення встановлено не було, тому вимога апеляційної скарги про залишення позовної заяви без розгляду не може бути задоволена.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 05 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, викладених у статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 09 жовтня 2024 року.

Судді