АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 жовтня 2024 року

м. Чернівці

справа № 727/13868/23

провадження № 22-ц/822/820/24

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Одинака О. О.

суддів: Половінкіної Н. Ю., Литвинюк І. М.

секретар Бугай В. М.

позивач ОСОБА_1

відповідачі: Головне управління Держгеокадастру у Чернівецькій області, ОСОБА_2

апеляційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , на рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 12 липня 2024 року

головуючий в суді першої інстанції суддя Літвінова О. Г.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Чернівецькій області, ОСОБА_2 про надання землевпорядної документації.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 28 квітня 2006 року позивач придбав за договором купівлі-продажу земельну ділянку, в садівничому товаристві «Берізка» розміром 0,0866 га.

В лютому 2022 року позивач розпочав розробку технічної документації із землеустрою.

При здійсненні вимірювання земельної ділянки встановлено, що позивач фактично користується земельною ділянкою 0,0846 га.

В подальшому було встановлено, згідно даних Державного земельного кадастру, що земельна ділянка № НОМЕР_1 належить відповідачу ОСОБА_2 та зареєстрована зі зміщенням в сторону земельної ділянки позивача орієнтовно на 0,85 га по всій довжині огорожі.

З метою отримання землевпорядної документації на земельну ділянку позивач звернувся до Держгеокадастру. Позивачу було повідомлено, що до Держгеокадастру не надходила документації із землеустрою та оцінки на земельну ділянку площею 0,0866 га, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

Неотримання зазначених документів від відповідачів унеможливлює позивачу скористатись своїм законним право на виготовлення технічної документації.

З урахуванням викладеного, просив суд зобов`язати:

1) Головне управління Держгеокадастру у Чернівецькій області надати документацію з землеустрою на належну ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,0866 га, що знаходиться в

АДРЕСА_1 ) ОСОБА_2 надати копію документації з землеустрою на належну йому земельну ділянку

АДРЕСА_1 зміст судових рішень

Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 12 липня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, не визнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах.

Проте, судом не встановлено, а позивачем не доведено, якими саме діями чи бездіяльністю були порушені його права і яким саме способом захисту вони потребують відновлення.

Позивачем не було вжито усіх допустимих законом позасудових способів захисту своїх прав. Наприклад, суду не було надано доказів, що позивач звертався до Департаменту урбаністики та архітектури Чернівецької міської ради або до архіву нотаріату для отримання копії технічної документації на належну йому земельну ділянку.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов повністю;

Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, шо суперечить нормам матеріального та процесуального права.

Вважає, що судом першої інстанції не було застосовано закон, який підлягав застосуванню, а саме Закон України «Про землеустрій», Положення про Державний фонд документації із землеустрою № 1553 від 17 листопада 2004 року, нормами яких передбачено право юридичних та фізичних осіб користуватися матеріалами Державного фонду документації із землеустрою.

Вказує на те, що жодним нормативним актом не передбачено обовязок апелянта звертатися до органу місцевого самоврядування до звернення за судовим захистом.

Посилається на те, що судом першої інстанція протиправно не було витребувано матеріали справи № 727/7178/22 для підтвердження доводів відповідача ОСОБА_2 про надання копії документації з землеустрою на належну йому земельну ділянку АДРЕСА_1 у зазначеній справі.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ОСОБА_2 та Головне управління Держгеокадастру у Чернівецькій області подали до суду відзиви на апеляційну скаргу.

Просили апеляційну скаргу на рішення залишити без задоволення, а оскаржувані рішення залишити без змін.

Вважають рішення законним та обґрунтованим.

ОСОБА_2 у відзиві на апеляційну скаргу також просив стягнути з позивача на його користь судові витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в сумі 6 000 гривень.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

28 квітня 2006 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі продажу земельної ділянки площею 0,0866 га, що знаходиться в АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Хусід С. М. (а.с. 8)

Листом від 01 лютого 2022 року фізична особа-підприємець ОСОБА_5 який на підставі договору від 25 січня 2022 року № 1216 здійснював розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі за адресою: АДРЕСА_1 , повідомив, що фактична площа земельної ділянки складає 0,0846 га та згідно даних Державного земельного кадастру встановлено, що сусідня садова ділянка № НОМЕР_1 площею 0,0915, яка належить відповідачу ОСОБА_2 по координатах поворотних точок не відповідає фактичній огорожі та зареєстрована зі зміщенням в сторону земельної ділянки позивача орієнтовно на 0,85 га по всій довжині ділянки. Зазначена обставина унеможливлює розробку технічної документації (а.с. 9).

У відповідь на адвокатський запит ОСОБА_3 від 25 серпня 2023 року щодо надання документацію з землеустрою на належну ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,0866 га, що знаходиться в місті Чернівці на вулиці Вашківській в садівничому товаристві «Берізка» (а.с. 10, 11), листом від 05 вересня 2023 року повідомлено, що за інформацією відділу № 3 управління адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Чернівецькій області до Державного фонду документації із землеустрою та оцінки земель не надходила документація із землеустрою на вищевказану земельну ділянку (а.с. 12).

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення не в повній мірі відповідають зазначеним вище вимогам закону, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту «є» статті 2 Закону України «Про землеустрій» землеустрій забезпечує отримання інформації щодо кількості та якості земель, їхнього стану та інших даних, необхідних для ведення державного земельного кадастру, моніторингу земель, здійснення державного контролю за використанням та охороною земель.

Відповідно до частини 1 статті 25 Закону України «Про землеустрій» документація із землеустрою розробляється в електронній та паперовій формах у вигляді схеми, проекту, робочого проекту або технічної документації. Особливим видом такої документації є документація із землеустрою, яка одночасно є містобудівною документацією, - комплексні плани просторового розвитку територій територіальних громад, генеральні плани населених пунктів, детальні плани територій. Затверджена документація із землеустрою є публічною та загальнодоступною.

Згідно з частинами 1, 2 статті 26 Закону України «Про землеустрій» замовниками документації із землеустрою можуть бути органи державної влади, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування, землевласники і землекористувачі, а також інші юридичні та фізичні особи.

Розробниками документації із землеустрою є: юридичні особи, що володіють необхідним технічним і технологічним забезпеченням та у складі яких працює за основним місцем роботи сертифікований інженер-землевпорядник, який є відповідальним за якість робіт із землеустрою; фізичні особи - підприємці, які володіють необхідним технічним і технологічним забезпеченням та є сертифікованими інженерами-землевпорядниками, відповідальними за якість робіт із землеустрою.

Частиною 1 статті 29 Закону України «Про землеустрій» визначено, що документація із землеустрою включає в себе текстові та графічні матеріали і містить обов`язкові положення, встановлені завданням на розробку відповідного виду документації.

Відповідно до статті 33 Закону України «Про землеустрій» документи Державного фонду документації із землеустрою та оцінки земель належать до публічної інформації.

Відомості Державного фонду документації із землеустрою та оцінки земель, що містять інформацію, яка відповідно до закону становить державну таємницю, надаються в порядку та на умовах, визначених Законом України «Про державну таємницю».

Доступ до документів Державного фонду документації із землеустрою та оцінки земель надається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, усім зацікавленим юридичним та фізичним особам у порядку, визначеному Законом України «Про доступ до публічної інформації».

Перелік документів, що зберігаються у Державному фонді документації із землеустрою та оцінки земель, а також документація із землеустрою та оцінки земель в електронному вигляді оприлюднюються на офіційному веб-сайті центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Технологічні та програмні засоби, необхідні для оприлюднення відомостей та документів Державного фонду документації із землеустрою та оцінки земель, повинні забезпечувати юридичним та фізичним особам можливість авторизованого перегляду, копіювання та роздрукування інформації, яка відповідно до цієї статті надається безоплатно, на основі поширених веб-оглядачів та редакторів, без необхідності застосування спеціально створених для цього технологічних та програмних засобів, цілодобово, без обмежень.

Положенням про Державний фонд документації із землеустрою та оцінки земель, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 листопада 2004 року № 1553 передбачено, що це Положення визначає порядок надходження, обліку, зберігання матеріалів Державного фонду документації із землеустрою та оцінки земель (далі Положення № 1553), а також порядок передачі документації із землеустрою та оцінки земель розробниками такої документації до Державного фонду. Державний фонд формується на основі збирання, обробки, обліку матеріалів в електронній формі, отриманих у результаті проведення землеустрою та оцінки земель незалежно від місця розташування земельних ділянок та форми власності на них, для використання їх органами державної влади та органами місцевого самоврядування, а також підприємствами, установами, організаціями і громадянами.

Державний фонд складається з:Головного фонду документації із землеустрою та оцінки земель (далі - Головний фонд);регіональних фондів документації із землеустрою та оцінки земель (далі - регіональні фонди) - Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя; місцевих фондів документації із землеустрою та оцінки земель (далі - місцеві фонди) - адміністративних районів та міст обласного значення. (пункт 3 Положення № 1553)

Відповідно до пункту 8 Положення № 1553, для формування регіональних і місцевих фондів територіальні органи Держгеокадастру забезпечують: організацію надходження документації із землеустрою та оцінки земель, її облік та зберігання; надання інформації щодо наявності документації із землеустрою та оцінки земель для централізованого її обліку; надання користувачам інформації, що міститься в документації із землеустрою та оцінки земель.

Згідно з пунктом 16 Положення № 1553, запитувачами матеріалів Державного фонду є всі заінтересовані юридичні та фізичні особи незалежно від того, стосуються їх такі матеріали чи ні, без пояснення причини подання запиту на інформацію.

Абзацами 3, 4 пункту 17 Положення № 1553 встановлено, що запитувачі інформації використовують матеріали Державного фонду відповідно до Закону України Про державну таємницю та законодавства про захист персональних даних. Підстави відмови у задоволенні запиту на інформацію визначено Законом України Про доступ до публічної інформації.

Крім того, Додатком № 2 до Положення № 1553 встановлено перелік матеріалів, які надходять, обліковуються та зберігаються у Державному фонді документації із землеустрою та оцінки земель.

Так, у структурних підрозділах територіальних органів Держгеокадастру, що провадять свою діяльність на районному (міському) рівні, зокрема, ведеться облік і зберігаються проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок

Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 16 Закону України «Про Державний земельний кадастр» земельній ділянці, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, присвоюється кадастровий номер.

Кадастровий номер земельної ділянки є її ідентифікатором у Державному земельному кадастрі.

Кадастрові номери земельних ділянок зазначаються у рішеннях органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування про передачу цих ділянок у власність чи користування, зміну їх цільового призначення, визначення їх грошової оцінки, про затвердження документації із землеустрою та оцінки земель щодо конкретних земельних ділянок.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Верховний суд у постанові від 06 липня 2023 року в справі № 760/23205/17 вказав на те, що захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначає порушене, невизнане чи оспорюване право або охоронюваний законом інтерес, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

При цьому, відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Верховного Суду від 29 червня 2021 року в справі № 916/2040/20).

Вирішуючи спір по суті, суд повинен установити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного цивільного права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити, чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) розпочато провадження у справі, належним позивачем. Брак права на позов у матеріальному розумінні матиме наслідком ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову незалежно від інших установлених судом обставин, оскільки лише наявність такого права в особи обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить і яка може вимагати виконання такого обов`язку (вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення) від зобов`язаних осіб. Тобто, лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог (пункт 7.40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 907/29/19 (провадження № 12-17гс20)).

Як вбачається з матеріалів справи підставою для відмови Головним управлінням Держгеокадастру у Чернівецькій області у надані документації з землеустрою на належну ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,0866 га, що знаходиться в місті Чернівці на вулиці Вашківській в садівничому товаристві «Берізка» слугувало те, що згідно відомостей Державного земельного кадастру дана земельна ділянка не внесена до ДЗК, кадастровий номер не присвоєно. Як наслідок документація із землеустрою до архіві у відділі № 3 Головного управління Держгеокадастру у Чернівецькій області не надходила.

Другий примірник державного акту та документація із землеустрою, за інформацією Головного управління Держгеокадастру у Чернівецькій області, зберігається в Департаменті урбаністики та архітектури Чернівецької міської ради.

Доказів звернення позивачем до Департаменту урбаністики та архітектури Чернівецької міської ради про надання документації з землеустрою на належну ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,0866 га, що знаходиться в місті Чернівці на вулиці Вашківській в садівничому товаристві «Берізка», матеріали справи не містять.

Колегія суддів звертає увагу на те, що неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її суб`єктивних прав та обов`язків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.

Юридичною підставою цивільно-правової відповідальності є закон або договір, а фактичною вчинення цивільного правопорушення. Тому особа підлягає цивільно-правовій відповідальності за наявності сукупності умов, які утворюють склад цивільного правопорушення, а саме: 1) наявність шкоди; протиправність поведінки; 3) причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою; вина.

Протиправність є обов`язковою умовою цивільно-правової відповідальності

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що відмова Головного управління Держгеокадастру у Чернівецькій області у надані документації з землеустрою не може вважатись протиправною, оскільки згідно відомостей Державного земельного кадастру дана земельна ділянка не внесена до ДЗК, кадастровий номер їй не присвоєно, а тому не порушує прав і законних інтересів позивача.

Позивач належних та допустимих доказів внесення відомостей про належну йому земельну ділянку до Державного земельного кадастру та присвоєння такій земельній ділянці кадастрового номера не надав і відповідно не довів обов`язку Головного управління Держгеокадастру у Чернівецькій області надати запитувану ним документацію із землеустрою.

З огляду на викладене, вимога про зобов`язання Головного управління Держгеокадастру у Чернівецькій області щодо надання документації з землеустрою на належну ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,0866 га, що знаходиться в місті Чернівці на вулиці Вашківська в садівничому товаристві «Берізка», є необґрунтованою.

В свою чергу стосовно позовних вимог пред`явлених ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , як зазначалось вище принцип приватного права (в аспекті законності), унормований у частині другій статті 19 Основного Закону України, відповідно до якої правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Згідно з позицією Верховного Суду, яка сформована у постановах від 12 червня 2020 року в справі № 484/813/17 та від 26 жовтня 2021 року в справі № 160/5982/19, конституційний принцип «свободи дій» означає, що для суб`єкта приватного права дозволено все, що не заборонено законом.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що жодними приписами закону не передбачено обов`язок ОСОБА_2 надати документацію з землеустрою на належну йому земельну ділянку АДРЕСА_1 .

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції помилково вдався до перевірки ефективності обраного позивачем способу захисту та правової оцінки по суті спору, і не врахував того, що встановлена судом відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови в позові.

У постанові від 28 грудня 2022 року в справі № 285/6579/21 Верховний Суд вказав на те, що за обставин, коли позивач не довів порушення його прав чи законних інтересів, суд не вправі робити висновок про те, який спосіб захисту буде правомірним та ефективним, оскільки не існує права чи законного інтересу, який підлягає захисту судом.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов у цілому правильних висновків про відмову в задоволенні позову, проте неправильно застосував приписи статей 5, 13 ЦПК України, здійснивши оцінку обраного позивачем способу захисту відсутнього у нього порушеного права (інтересу) та правову оцінку по суті спору. Отже, в межах заявлених позовних вимог, встановивши, що позивач не довів наявності у нього порушеного права (інтересу), у задоволенні позову належало відмовити виключно з підстав відсутності порушення цивільних прав та законних інтересів позивача.

Щодо розподілу судових витрат

З огляду на висновок Чернівецького апеляційного суду про зміну мотивувальної частини рішення суду першої інстанції із залишенням без змін його резолютивної частини щодо часткового задоволення апеляційної скарги, судові витрати, понесені на сплату судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Аналогічної позиції щодо розподілу судових витрат у випадку зміни мотивувальної частини оскаржених судових рішень із залишенням без змін їх резолютивних частин дотримується Велика Палата Верховного Суду у постановах від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17, від 01.10.2019 у справі № 916/22721/18, від 01.10.2019 у справі № 922/2723/17, від 15.10.2019 у справі № 910/11212/18, від 22.10.219 у справі № Б15/101-08, від 18.02.2020 у справі № 912/2730/18, 25.06.2020 у справі № 908/299/18, від 03.11.2020 у справі № 916/3146/17.

Також, як вбачається з матеріалів справи, представником відповідача, разом з відзивом на апеляційну скаргу (а. с. 79 84) подано докази понесення відповідачем витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 6 000 гривень, а саме розрахункові квитанції від 26 серпня 2024 року.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (частина 8 статті 141 ЦПК України).

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема: змагальність сторін; диспозитивність відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункти 4, 5, 12 частини 3 статті 2 ЦПК України).

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини 1 - 2 статті 133 ЦПК України).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частини 3-5 статті 137 ЦПК України).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 6 статті 137 ЦПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України).

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 в справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зазначено, що:

Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.

Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини 3 статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина 1 статті 182 ЦПК України).

Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Це підтверджується і такими нормами ЦПК України.

Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин 5 та 6 статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності».

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказано, що з аналізу частини 3 статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачу засобами поштового звязку надісланий відзив на апеляційну скаргу та докази понесення ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у сумі 6000 гривень.

Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин 5 та 6 статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог щодо співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Оскільки позивач не звертався з клопотанням про зменшення розміру витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката, у суду апеляційної інстанції у суду відсутні підстави для зменшення витрат на правничу допомогу.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням процесуального права, а тому його слід змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381, 382 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Змінити мотивувальну частину рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 12 липня 2024 року, виклавши її в редакції цієї постанови.

В решті рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в сумі 6 000 гривень.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 04 жовтня 2024 року.

Головуючий Олександр ОДИНАК

Судді : Наталія Половінкіна

Ірина Литвинюк