Справа № 523/9801/24
Провадження №2/523/4499/24
У Х В А Л А

"17" червня 2024 р. м. Одеса

Суворовський районний суд міста Одеси у складі:

головуючого судді Далеко К.О.,

за участю секретаря судового засідання - Дмітрієвої В.С.,

розглянувши заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позовупо цивільній справі № 523/9801/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

13.06.2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , яким просила:

- зобов`язати ОСОБА_2 виконати Договір від 25 липня 2023 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ткаченко І.В., та зареєстрований в реєстрі №783, а саме передати (продати) ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 на умовах, визначених цим Договором за ціну, що складає суму еквівалентну 20 500 доларів США.

Разом із позовною заявою, позивач ОСОБА_1 подала до суду заяву про забезпечення позову, якою просила: накласти арешт на спірне майно, а саме на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , та належить ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на праві власності. Також, у поданій заяві просила заборони ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ), та будь- яким іншим особам, органам та суб`єктам, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації прав (в тому числі Міністерству юстиції України та його територіальним органам, виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, Київської, Севастопольської міських, районних у містах Києві та Севастополі державних адміністрацій, державним реєстраторам, суб`єктам державної реєстрації прав на нерухоме майно, нотаріусам, державним та приватним виконавцям, іншим особам та органам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень») здійснювати будь-які дії, у тому числі реєстраційні, щодо користування, розпорядження та відчуження (продажу, міну, дарування, передання, прийняття тощо) квартири АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заяви про забезпечення позову, позивач зазначила, що 25 липня 2023 року між нею та ОСОБА_2 укладено Договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ткаченко І.В., та зареєстрований в реєстрі № 783, згідно якого ОСОБА_2 зобов`язався передати (продати), а ОСОБА_1 зобов`язалася прийняти у власність (купити) за ціну, що складатиме 20 500 (двадцять тисяч п`ятсот) доларів США, квартиру АДРЕСА_1 , та укласти в майбутньому в термін до 30 вересня 2023 року Договір купівлі-продажу, на умовах визначених сторонами самостійно. Однак, ОСОБА_2 не виконав зобов`язання за Договором від 25.07.2023 р., та не передав (не продав) зазначений об`єкт на умовах цього договору. У подальшому, ОСОБА_2 зазначив, що правочину (купівлі-продажу) не відбудеться. Фактично ОСОБА_2 відмовився від виконання укладеного Договору від 25.05.2023р. в односторонньому порядку за відсутності будь-яких правових підстав, що згідно пункту 8 Договору від 25.05.2023 р. не допускається. Крім того, згідно пункту 6 Договору від 25.07.2024р. визначено, що ОСОБА_2 зобов`язується зазначений вище об`єкт нікому іншому, крім ОСОБА_1 не продавати, не дарувати, не передавати в іпотеку, не здавати в оренду та найм, як внесок до статутного капіталу юридичних осіб не передавати, договір міни щодо нього не укладати, тощо. Але, в порушення ч. 3 ст. 635 ЦК України, та Договору від 25.07.2023 р., ОСОБА_2 здійснюється подальший продаж цієї квартири, про що свідчить розміщення такого продажу на сайті продажу нерухомості REM (Real Estate Map) станом на 11.06.2024 р. за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_1 , на якому за кодом об`єкта № , перебуває у продажу з 22.04.2024 року саме ця квартира, що визначена у Договорі від 25.07.2023 р. Дані обставини підтверджено і ріелтором ОСОБА_3 , який здійснює продаж даної квартири. Невжиття заходів забезпечення позову може, у разі задоволення позовних вимог, ускладнити виконання рішення суду.

Сторони до суду не викликались, в порядку ч.1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом, в провадженні якого перебуває справа, без виклику учасників справи.

Вивчивши доводи заяви про забезпечення позову та матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до п. 1, 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання тощо.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Крім того, ст. 150 ЦПК України імперативно встановлює, що види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позовними вимогами.

При цьому, співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки, безпідставне вчинення таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам (п.3-4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року N 9).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. [...] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. [...] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Під-час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову. Суд повинен лише пересвідчиться, що між сторонами виник спір. Таке правозастосування узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними зокрема в постанові від 25 вересня 2019 року у справі № 320/3560/18, провадження № 61-5051св19, які суд в силу вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Судом встановлено, що предметом спору між сторонами являється зобов`язання виконати продавця ОСОБА_2 умови попереднього договору щодо купівлі продажу нерухомого майна: квартири АДРЕСА_1 .

Строк виконання зобов`язання за попереднім договором купівлі-продажу від 25 липня 2023 року був встановлений - до 30 вересня 2023 року

Відповідно до ч. 2 ст. 635 ЦК України сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 3 ст. 635 ЦК України, зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Матеріали справи містять лист від 26.09.2023 року, згідно якого ОСОБА_1 повідомила ОСОБА_2 про те, що вона підтверджує намір купити зазначену квартиру на умовах Договору від 25.07.2023 року, та пропонує укласти Договір 29.09.2023 року.

Відповідно до п.8 Попереднього договору від 25.07.2023 року, одностороння відмова від виконання зобов`язань за цим договором не допускається. Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від передачі права власності на об`єкт, повинна відшкодувати другій стороні збитки. Якщо одна із сторін не виконує істотні умови цього договору, інша сторона набуває право звернення до суду з вимогою про примушення виконання умов цього договору відповідно до чинного законодавства України.

Суд зазначає, що з моменту настання строку виконання зобов`язань за попереднім договором купівлі-продажу, пройшло майже 9 місяців.

Суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Відтак, при обранні заходів забезпечення позову, суд повинен також враховувати необхідність збереження балансу прав і законних інтересів усіх учасників спірних правовідносин та інших осіб.

Таке правозастосування узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними зокрема в постанові Верховного Суду від 1 жовтня 2020 року у справі № 524/188/18 (провадження № 61-38051св18), які суд в силу вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України враховує при виборі і застосування норм права до спірних правовідносин.

У даному випадку, позивач ОСОБА_1 не довела суду належними та допустимими доказами обставин того, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду, та порушення її прав, у випадку не застосування заходів забезпечення позову.

Зміст оголошення щодо продажу квартири по АДРЕСА_2 , не дозволяє ідентифікувати, що на продаж виставлено саме квартиру передбачену попереднім договором купівлі-продажу, в свою чергу навіть якщо виходити із доводів заявника, то на продаж квартиру було виставлено ще 22.04.2024 року, тобто майже два місяці назад. Перевіркою судом сайту, на який містилося посилання у заяві про забезпечення позову, встановлено, що таку сторінку не знайдено.

При цьому, до висновку про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд дійшов після співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, а також виходячи із предмета заявленого позову, та передбачених законодавцем наслідків невиконання умов попереднього договору.

Додатково суд зазначає, що всупереч п.6 ч.1 ст. 151 ЦПК України заява про забезпечення позову не містить пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення.

Враховуючи вищевикладене, а також принципи здійснення цивільного судочинства, вимоги співмірності заходів забезпечення позову предмету позову, вимоги адекватності заходів забезпечення позову, пропорційності, суд приходить до висновку щодо залишення заяви про забезпечення позову без задоволення, з підстав її необґрунтованості та недоведеності зазначених в ній обставин.

Керуючись ст.ст.149-153, 259-260, 353-355 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви позивача ОСОБА_1 про забезпечення позовупо цивільній справі № 523/9801/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання вчинити дії - відмовити.

Ухвала набирає законної сили негайно з дня її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 15-денний строк з дня складання повного тексту ухвали.

Ухвала складена 17.06.2024 року.

Суддя: К.О. Далеко