ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

головуючого судді - Никифоряка Л.П.,

суддів - Гапонова А.В., Новікової Г.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні у місті Дніпрі апеляційні скарги ОСОБА_1 , яка діє від імені та в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 березня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє від імені та в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про встановлення факту проживання однією сім`єю та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2023 року ОСОБА_1 , яка діє від імені та в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 звернулася в суд з позовом до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» (далі - ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля») про встановлення факту проживання однією сім`єю та відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що вона є дружиною загиблого на виробництві ОСОБА_3 , з яким вони разом виховували її доньку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Внаслідок втрати близької людини, дитині завдана моральна шкода, яка полягає в стражданнях, які вона перенесе у зв`язку з втратою близької та дорогої для неї людини, вона наразі позбавлена можливості відчути підтримку людини, яка замінила їй батька, отримати його турботу. Вважаючи, що саме з боку відповідача не було забезпечено належних та безпечних умов праці, ОСОБА_3 загинув.

Ураховуючи викладене, позивачка виклала вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та стягнення з відповідача на її користь в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 600 000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої смертю особи, з якою ОСОБА_2 проживала однією сім`єю.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 березня 2024 року позовні вимоги задоволено частково.

Встановлено факт проживання однією сім`єю з 01 вересня 2018 року до моменту смерті - ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнуто з ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» на користь ОСОБА_1 , яка діє від імені та в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 200 000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок смерті особи, з якою ОСОБА_2 проживала однією сім`єю, без відрахування податків та інших обов`язкових платежів.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , яка діє від імені та в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, виклав вимогу про зміну рішення, стягнувши з відповідача на її користь моральну шкоду в розмірі 600 000,00 грн.

В обґрунтування скарги позивачка посилається на те, що суд першої інстанції в повній мірі не врахував характер та обсяг моральних страждань дитини. Зазначає, що людина, яка замінила дитині батька померла, дитина позбавилась можливості отримувати батьківську підтримку, ту турботу та допомогу в організації життя і побуту, у тому числі матеріальне забезпечення. Отже, факт моральних страждань є очевидним і не потребує доказуванню іншими засобами доказування.

В апеляційній скарзі ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля», посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, виклало вимогу про зміну рішення, зменшивши розмір стягнутої моральної шкоди до 150 000,00 грн.

Апеляційна скарга відповідача обґрунтовувалась тим, що позивачкою не доведено психічний стан дитини відповідними доказами, серед яких мають бути висновки судових експертиз або звернення до лікарів. Самого спільного проживання з дитиною недостатньо для визнання їх сім`єю, оскільки визначальною ознакою сім`ї є саме наявність взаємних прав та обов`язків, а спільне проживання і спільний побут - лише факультативними. Крім того, позивачкою не зазначено з яких міркувань вона виходила, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. При цьому відповідач вважає, що винним у нещасному випадку на виробництві, що призвів до смерті чоловіка позивачки, є сам померлий, що зумовлює відсутність вини підприємства у його смерті.

У відзиві на апеляційну скаргу, позивачка заперечує проти задоволення апеляційної скарги відповідача, просила її залишити без задоволення.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з частиною першою статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно пункту 1 частини першої статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідкою про отримання документів в електронному суді.

Сторони у встановлений законом строк не звернулися до суду з заявою із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту рішення, яке оскаржено, доводів апеляційних скарг та меж, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, дійшов висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є дружиною ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с.10).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть останнього (а.с.28).

Згідно свідоцтва про народження вбачається, що позивачка є матір`ю неповнолітньої дитини - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.11).

Свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 підтвердили факт проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_2 та померлого ОСОБА_3 однією сім`єю. Зазначили, що вони дійсно відносились один до одного як рідні батько та донька, 5 років проживали разом в квартирі, ОСОБА_3 виходив гуляти з дівчинкою, вона називала його татом, сім`я порядна. Коли позивачка була в декреті, померлий утримував всіх членів сім`ї, та брав для неповнолітньої ОСОБА_2 путівки до дитячого табору.

Відповідно до акта спеціального розслідування нещасного випадку за формою Н-1/П від 30 жовтня 2023 року, ІНФОРМАЦІЯ_2 о 10:30 год. стався нещасний випадок в розрізній печі 1067 лави, дільниці монтажно-демонтажних робіт шахти «Дніпровська» ВСП «Шахтоуправління Дніпровське» ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля». Нещасний випадок визнаний пов`язаним з виробництвом та причиною настання нещасного випадку встановлено - порушення вимог безпеки під час експлуатації обладнання, устаткування, машин, механізмів тощо. Комісією також встановлено серед винних осіб, та осіб, які допустили порушення вимог законодавства про охорону праці серед інших вказаний і померлий ОСОБА_3 (а.с.17-27).

Отже, смерть ОСОБА_3 настала в результаті нещасного випадку, пов`язаного з виробництвом, що підтверджується зазначеними вище обставинами.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка має право на відшкодування моральної шкоди в інтересах дитини у зв`язку із встановленням причинного зв`язку смерті близької людини - члена сім`ї та смертю на виробництві під час виконання ним трудових обов`язків. Факт заподіяння моральної шкоди малолітній ОСОБА_2 у зв`язку з втратою близької людини підтверджується тим, що дитина позбавлена можливості спілкуватися з близькою їй людиною, відчувати його турботу, любов, підтримку, та утримання, що тягне за собою порушення її нормальних життєвих зв`язків та має психологічний вплив.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Частина четверта статті 43, частина перша статті 46 Конституції України передбачає, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до частин першої і другої статті 153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Згідно зі статтею 6 Закону України «Про охорону праці» умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам законодавства.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці.

Статтею 153 Кодексу законів про працю України передбачено, що на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці. Власник або уповноважений ним орган повинен впроваджувати сучасні засоби техніки безпеки, які запобігають виробничому травматизмові, і забезпечувати санітарно-гігієнічні умови, що запобігають виникненню професійних захворювань працівників.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті.

Пунктом 1 частини другої статті 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки

Відповідно до частини другої статті 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку з між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Право на звернення до суду про відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи виникає у зв`язку з настанням певних подій: каліцтво, ушкодження здоров`я або смерть фізичної особи.

Отже, право члена сім`ї померлого на відшкодування моральної шкоди у зв`язку зі смертю особи, спричиненої каліцтвом, виникає з настанням юридичного факту смерті та за наявності каліцтва і причинного зв`язку між смертю і каліцтвом, а тому правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди члена сім`ї померлого виникають лише після смерті померлого та регулюються законодавством, яке діє на цей момент.

Рішенням Конституційного Суду України від 08 жовтня 2008 року № 20-рп/2008, визначено, що саме право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки ст. 237-1 КЗпП України (для потерпілих) та ст. 1167 ЦК України (для членів сімей потерпілих) їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Згідно пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України» Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності, встановивши факт проживання однією сім`єю з 01 вересня 2018 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , що помер від нещасного випадку на виробництві, який актом спеціального розслідування нещасного випадку від 30 жовтня 2023 року визнаний таким, що пов`язаний з виробництвом, приймаючи до уваги, що факт заподіяння моральної шкоди ОСОБА_2 у зв`язку з втратою близької людини завдає їй душевних та психологічних страждань, вона позбавлена можливості спілкуватися з близькою людиною, відчувати його турботу, любов, підтримку, що тягне за собою порушення її нормальних життєвих зв`язків та докладання з її боку додаткових зусиль для організації свого життя, виходячи із засад розумності та справедливості, - суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки в інтересах дитини моральної шкоди в розмірі 200 000,00 грн, яка спричинена втратою близької людини від нещасного випадку на виробництві.

При цьому слід зазначити, що винні дії загиблого ОСОБА_3 не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову його дружини в інтересах дитини про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю особи від нещасного випадку, що стався на виробництві, оскільки такі дії загиблого підлягають врахуванню при визначенні розміру моральної шкоди.

При визначенні розміру відшкодування судом враховано баланс інтересів сторін та з огляду на обставини цієї справи, обмеження позивачки у виплаті компенсації моральної шкоди, завданої смертю близької людини, перед інтересами підприємства було б не пропорційно легітимній меті.

Доводи апеляційної скарги позивачки про занижений розмір моральної шкоди, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними та необґрунтованими.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Встановити ціну людського життя, повернути близьку людину неможливо. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає, і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи.

Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

Отже, апеляційний суд погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивачки, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості.

Доводи відповідача про те, що позивачкою не надано жодного доказу, яким би підтверджувався факт спричинення ОСОБА_2 моральної шкоди у зв`язку з втратою близької людини, є необґрунтованими, оскільки судом першої інстанції враховано конкретні обставини по справі, моральні страждання ОСОБА_2 , яка назавжди втратила турботу та підтримку близької людини та залишилася без його піклування, наслідки, що наступили, та їх невідворотність, істотність вимушених змін у її життєвих стосунках. Смерть рідної людини - не відновлювана втрата, що спричиняє страждання та хвилювання.

З огляду на вищезазначене суд першої інстанції правильно визнав, що відповідач є особою, що несе відповідальність по відшкодуванню моральної шкоди позивачу.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що ОСОБА_2 заподіяно моральну шкоду, і вона має право на її відшкодування на підставі статті 1167, частини другої статті 1168 ЦК України, які передбачають відшкодування моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи членам її сім`ї.

Отже, доводи апеляційних скарг не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Приведені апелянтами в апеляційних скаргах інші доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтами норм процесуального закону.

Відповідно до вимог статті 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Щодо клопотання відповідача в прохальній частині його апеляційної скарги про розстрочення виконання судового рішення на чотири місяці рівними частинами з граничною щомісячною виплатою в останній робочий день місяця, апеляційний суд звертає увагу відповідача на те, що чинне законодавство визначає, що питання про відстрочку або розстрочку виконання може вирішуватися судом в порядку статті 267 ЦПК України (судом, який ухвалив рішення) або після відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до частини першої статті 435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції проходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а судове рішення - без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційні скарги залишені без задоволення.

Керуючись статтями 259,268,374,375,381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , яка діє від імені та в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля»- залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 березня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених пунктом 2 частиною третьою статті 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 19 червня 2024 року.

Судді: