Справа № 308/8697/24
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 червня 2024 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:

головуючого судді Шепетко І.О.

за участю секретаря судового засідання Петришина Н.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Відділу державної виконавчої служби у місті Ужгороді Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Лозка Владислава, -

в с т а н о в и в:

Скаржник ОСОБА_1 , звернулася до суду із скаргою щодо скасування арешту невизначеного нерухомого майна, яке належить скаржнику, накладений постановою АЕ №181014 від 25.01.2007 державного виконавця Ужгородського МВ ДВС та внесеного до Реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 09.02.2007 за №4478183.

В обґрунтування скарги зазначає, що постановою Ужгородського міськрайонного суду від 07.11.2005 у справі №2-12527 на скаржника було накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 85,00 грн.

За наслідками вказаної постанови було відкрито виконавче провадження №4583824, яке було завершено його виконанням 17.07.2007. В ході виконання постанови суду Ужгородським МВ ДВС було накладено арешт на все невизначене нерухоме майно заявника. Відомості про накладення арешту внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна.

Зазначає, що жодного підтвердження надіслання копії судового рішення та копії постанови про відкриття виконавчого провадження заявник не отримував. Станом на день одержання інформації з Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна, матеріали виконавчого провадження знищенні.

Стверджує, що про існування арешту майна скаржник дізнався з інформаційної довідки, одержаної на запит нотаріуса 16.01.2024. разом з тим, 19.01.2024 на рахунок ВДВС в м. Ужгороді було надіслано грошові кошти, достатні для погашення заборгованості, сплати виконавчого збору та витрат виконавчого провадження. однак арешт з нерухомого майна заявника станом на день звернення до суду так і не знято.

Для з`ясування причин наявності арешту майна представником скаржника було подано адвокатський запит до органу ДВС, який накладав арешт на майно.

З відповіді державного виконавця Ужгородського МВ ДВС Західного МРУЮ Лозко Владислава на запит представника від 11.03.2024 випливає, що постанова державного виконавця про відкриття виконавчого провадження не була внесена до АСВП, що є грубим порушенням Закону України «Про виконавче провадження». аналогічну правову позицію висловлено у відповіді системного адміністратора АСВП ДП «НАІС» Міністерства юстиції України, яке є держателем реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

Відтак зняття арешту з нерухомого майна заявника через внесення відомостей до АСВП є неможливим, внаслідок незаконних дій державного виконавця під час відкриття виконавчого провадження №4583824.

Таким чином арешт майна заявника, накладений всупереч вимогам закону та з порушенням процедури його реєстрації в АСВП є незаконним та підлягає до скасування в судовому порядку.

На підставі викладеного скаржник просить суд скасування арешту невизначеного нерухомого майна, яке належить скаржнику, накладений постановою АЕ №181017 від 25.01.2007 державного виконавця Ужгородського МВ ДВС та внесеного до Реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 09.02.2007 за №4478183.

Ухвалою суду від 20.05.2024 було відкрито провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Відділу державної виконавчої служби у місті Ужгороді Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Лозка Владислава та призначено судовий розгляд.

23.05.2024 відділом державної виконавчої служби у місті Ужгороді Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції подано клопотання, в якому орган ДВС повідомив, що в межах виконавчого провадження №4583824 боржником сплачено суму боргу в повному обсязі, однак відсутня технічна можливість винесення постанови про зняття арешту з майна.

Зазначили, що згідно з Правилами ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №1829/5 від 07.06.2017, строк зберігання виконавчих проваджень, переданих до архіву органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, становить три роки, у зв`язку з цим виконавче провадження, у межах якого винесена вказана постанова про арешт майна, знищене, матеріали виконавчого провадження відсутні.

В судове засідання особа, яка подала скаргу не з`явилась, на адресу суду надійшла заява від представника скаржника щодо розгляду скарги без участі скаржника та його представника.

В судове засідання представник органу ДВС не з`явився, на адресу суду надійшла заява від представника відділу ДВС у м. Ужгороді щодо розгляду скарги без представника відділу за наявними у справі матеріалами та з урахуванням поданого клопотання.

У зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи судом, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши та оцінивши докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступних висновків.

Як встановлено судом, постановою Ужгородського міськрайонного суду від 07.11.2005 у справі №2-12527 на скаржника було накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 85,00 грн.

За наслідками вказаної постанови було відкрито виконавче провадження №4583824, яке було завершено його виконанням 17.07.2007. В ході виконання постанови суду Ужгородським МВ ДВС було накладено арешт на все невизначене нерухоме майно заявника. Відомості про накладення арешту внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна.

В межах виконавчого провадження №4583824 боржником сплачено суму боргу в повному обсязі.

Згідно з інформацією, наданою відділом державної виконавчої служби у місті Ужгороді Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції виконавче провадження №4583824, у межах якого винесена постанова про арешт майна, знищене, матеріали виконавчого провадження відсутні. Отже у відділу ДВС відсутня технічна можливість винесення постанови про зняття арешту з майна.

Відповідно до статті 1 Закону Закон України «Про виконавче провадження» в редакції від 21 квітня 1999 року №606-ХІV виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України «Про державну виконавчу службу».

Згідно з положеннями статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виходячи зі змісту частини 2 статті 25 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п`ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Згідно частиною 2 статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження виноситься державним виконавцем не пізніше наступного робочого дня після закінчення строку для самостійного виконання рішення (якщо така постанова не виносилася під час відкриття виконавчого провадження) та не пізніше наступного робочого дня із дня виявлення майна.

Відмовляючи у знятті арешту, орган ДВС вказує про технічну неможливість зняття такого арешту, оскільки матеріали виконавчого провадження відсутні.

Суд враховує, що застосування державними виконавцями наданого їм широкого кола повноважень та законодавчо визначених механізмів, спрямованих на виконання судових рішень, входить до їх обов`язків, визначених статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження», щодо вжиття передбачених цим Законом заходів для неупередженого, ефективного, своєчасного і повного вчинення виконавчих дій.

Аналіз норм Закону України «Про виконавче провадження» щодо підстав накладення арешту на майно боржника та зняття такого арешту дає підстави дійти висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який виконавець має право застосувати для забезпечення реального виконання виконавчого документа, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню.

Із змісту статті 316 Цивільного кодексу України вбачається, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а статтею 317 цього ж Кодексу передбачено, що власникові належить право володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до статті 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частин 1, 2 статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону.

Відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядженням своїм майном.

Згідно з частиною 2 статті 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Верховний Суд у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі справа № 2/0301/806/11 від 13.07.2022 зауважив, «що застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права

Згідно зі статтею 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Вказані норми визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності.

Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Зазначеними приписами саме на суд покладено виконання позитивних зобов`язань держави щодо вирішення спорів між учасниками юридичного конфлікту, які виникають між ними у відносинах власності при реалізації належних їм правомочностей.

Суд повинен реалізовувати своє основне завдання (стаття 2 ЦПК України), а саме справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення спорів на засадах верховенства права з метою ефективного забезпечення кожному права на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Отже, враховуючи відсутність виконавчого провадження, а також сплату скаржником суми боргу в повному обсязі, наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника та відсутність необхідності подальшого застосування такого арешту, що є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном, суд вважає, що збереження оскаржуваного арешту майна ОСОБА_1 є невиправданим за встановлених обставин справи та порушує право власності останнього на належне йому майно.

Викладені мотиви узгоджуються із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 01 листопада 2021 року у справі № 21/170-08, від 03 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20 (провадження № 61-1980св21), від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15-ц (провадження № 61-18160св19).

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 447-451 ЦПК України, ЗУ «Про виконавче провадження», суд,-

п о с т а н о в и в:

Скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Відділу державної виконавчої служби у місті Ужгороді Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Лозка Владислава задовольнити.

Скасувати арешт невизначеного нерухомого майна, яке належить ОСОБА_1 , накладений постановою АЕ №181014 від 25.01.2007 державного виконавця Ужгородського МВ ДВС та внесеного до Реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 09.02.2007 за №4478183.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена в день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому ухвали.

Суддя І.О. Шепетко