УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2024 року

м. Київ

справа № 127/8089/23

провадження № 61-12719ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15 травня 2024 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 21 серпня 2024 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Третій відділ державної виконавчої служби

у місті Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції

(м. Київ), про визнання особи безвісно відсутньою,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про визнання безвісно відсутнім ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , заінтересована особа - Третій відділ державної виконавчої служби у місті Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Заява мотивована тим, що заявник в 2011-2013 роках був сусідом і партнером

по бізнесу з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживав

за адресою: АДРЕСА_1 . У кінці 2013 року підприємство заявника збанкротувало, було втрачено виробництво та кошти. Після банкрутства, ОСОБА_2 знаходився в скрутному матеріальному становищі та виїхав

за кордон. 3 2016 року ні заявник, ні його родина ніяких звісток від ОСОБА_2 не отримували. З банкрутством підприємства почалися судові процеси

щодо стягнення коштів. У зв`язку із відсутністю ОСОБА_2 заявник не міг

і не може захищатися в судах, так як частину боргових зобов`язань

має ОСОБА_2 , який у судових засідання не брав участі.

Встановити місце перебування ОСОБА_2 через знайомих та родичів виявилось неможливим. З 2016 року він відсутній як за місцем проживання та місцем реєстрації.

14 березня 2014 року рішенням Вінницького міського суду Вінницької області

у справі № 127/27251/13-ц із нього та ОСОБА_2 солідарно стягнуто

319 700,00 грн заборгованості за договором позики.

03 червня 2022 року заявник звернувся до відділу Державної виконавчої служби щодо стягнення боргу з ОСОБА_2 та надання інформації про дії, які були вчинені з 14 березня 2014 року. Відповіді не отримав.

21 жовтня 2022 року з Вінницького районного управління поліції отримано повідомлення за № К-51аз, де вказано, що ОСОБА_2 з 23 грудня 2016 року знаходиться в активному розшуку. Встановити його місце перебування

не є можливим.

Заявник вказував, що тривала відсутність ОСОБА_2 більше 8 років перешкоджає здійсненню прав і обов`язків заявника щодо управління, ліквідації ПСП «Обрій», солідарного виконання рішення суду про стягнення коштів. Таким чином від цього залежить виникнення і припинення майнових прав та обов`язків заявника, у зв`язку з чим заявник звернувся до суду з цією заявою.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 15 травня 2024 року, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 21 серпня

2024 року, відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні заяви.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває в розшуку за Вінницьким РУП ГУНП у Вінницькій області, переховується від суду як державний боржник, РС «Розшук»

№ 69 від 23 грудня 2016 року.

На думку суду, є висока імовірність того, що відсутність особи ОСОБА_2 може бути умисною, оскільки останній переховувався від правоохоронних органів

з метою уникнення відповідальності та ухилявся від виконання рішення суду,

що набрало законної сили 25 лютого 2017 року.

Враховуючи викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вирішуючи заяву у межах заявлених вимог, з урахуванням принципів розумності, справедливості

та виваженості, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог за заявою про визнання ОСОБА_2 безвісно відсутнім.

05 вересня 2024 року ОСОБА_1 , засобами поштового зв`язку, звернувся

до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15 травня 2024 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 21 серпня 2024 року, в якій заявник, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15 травня 2024 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 21 серпня 2024 року і ухвалити нове рішення про задоволення вимог заяви.

У касаційній скарзі заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував статтю 43 ЦК України без урахування висновків

щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених

у постановах Верховного Суду від 29 серпня 2019 року у справі № 225/2576/17 (провадження № 61-30491св18), від 22 листопада 2018 року у справі № 225/882/17 (провадження № 61-34068св18) та від 28 лютого 2018 року у справі

№ 317/3139/15-ц (провадження № 61-4241св18).

Касаційна скарга мотивована тим, що місцевий суд під час розгляду справи застосував статтю 46 ЦК України, однак правовідносини за його заявою регулюються статтею 43 ЦК України про визнання особи безвісно відсутньою, таким чином має місце неправильне застосування норми матеріального права місцевим судом і апеляційний суд не усунув допущену помилку.

Вважає безпідставними висновки судів попередніх інстанцій

про те, що ОСОБА_2 переховується 8 років від органів державної виконавчої служби задля уникнення сплати боргу в цивільних справах, оскільки будь-якого негативного наслідку для ОСОБА_2 не настало за ці 8 років і підстави переховуватись відсутні, про що свідчить його поведінка, так як він у 2019 році повернувся в Україну.

Таким чином місцевий суд в оскаржуваному рішенні суду не надав оцінки доказам, порушив правила оцінки доказів (частина друга та третя статті 89 ЦПК України),

що призвело до відмови в задоволенні заяви.

Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваних судових рішень Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а наведені

в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності оскаржуваних судових рішень чи їх невідповідності висновкам, викладеним в наведених заявникам постановах Верховного Суду, щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі.

Зазначеного висновку Верховний Суд дійшов з огляду на таке.

Суди встановили, що 08 квітня 2011 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заснували приватне сільськогосподарське підприємство «Обрій».

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 14 лютого 2017 року

в справі № 127/23683/16-ц позов ОСОБА_3 задоволено частково, стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму основного боргу в розмірі 1 304 070,00 грн, що еквівалентно 51 000 доларів США, 3 відсотки річних в розмірі 115 008,00 грн та судовий збір у розмірі 3 748,16 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено

Рішення у справі № 127/23683/16-ц набрало законної сили 25 лютого 2017 року.

На підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 лютого 2017 року судом 14 березня 2017 року видано виконавчий лист.

03 червня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Староміського відділу державної виконавчої служби в м. Вінниці із заявою, у якій зазначив, що ним сплачено борг

у сумі 118 309,80 грн, та просив повідомити, які дії вчинив орган виконавчої служби з приводу стягнення боргу з ОСОБА_2 , а також просив зупинити виконавче провадження № НОМЕР_1 до вирішення питання про визнання безвісно відсутнім боржника ОСОБА_2 .

Відповідно до довідки від 17 березня 2023 року № 122, виданої КК «Ясний» громадянину ОСОБА_1 на підставі свідчень сусідів, громадянин ОСОБА_2 не проживає на АДРЕСА_1 з 2016 року натепер.

Згідно з довідкою від 17 березня 2023 року № 121, виданої КК «Ясний» громадянину ОСОБА_1 на підставі довідки Національної поліції України

від 27 жовтня 2022 року № К-51аз, громадянин ОСОБА_2 , який проживав

на АДРЕСА_1 , знаходиться у розшуку з 22 грудня

2016 року дотепер.

З відповіді Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 20 вересня 2023 року № 19-45440/18/23-Вих., наданої на виконання ухвали суду, встановлено, що громадянин України

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перетнув кордон (в`їзд) на пункті пропуску Бориспіль-D 02 липня 2019 року о 21:05; Характеристика ТЗ Алмати-Київ. Іншої інформації немає.

На виконання вимог ухвали Вінницького міського суду Вінницької області

від 06 вересня 2023 року Вінницьким РУП ГУНП у Вінницькій області надано інформацію щодо перебування в розшуку ОСОБА_2 , згідно з якою останній оголошений в розшук Вінницьким міським судом згідно з ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 30 травня 2016 року у справі № 127/1608/16-ц, як державний боржник. Під час проведення розшукових заходів встановлено,

що інформацією Державної прикордонної служби України від 13 квітня 2020 року № 32358 розшукуваний гр. ОСОБА_2 виїхав за межі України 11 грудня 2015 року через пункт пропуску Хутір-Михайлівський, ділянка кордону України

з російською федерацією, та повернувся в Україну 02 липня 2019 року. За час перебування ОСОБА_2 у розшуку з приводу безвісти зниклого ОСОБА_2 рідні не звертались.

Із рапорту оперуповноваженого ВКП ВВП ст. лейтенанта поліції Сергія Дякова

від 14 березня 2020 року відомо, що ним проведено повторне відпрацювання адреси проживання розшукуваного ОСОБА_2 та опитано родичів щодо місцезнаходження останнього. Під час спілкування з дочкою розшукуваного встановлено, що батька вже довгий час не бачила, де він може знаходитись

ні їй, ні її сім`ї не відомо. Запевняючи, що з того моменту, як він позичив кошти

у людей та в її колишнього чоловіка, при цьому не розрахувавшись, зник,

що в подальшому призвело до розлучення з її чоловіком, не бажає знати свого батько. Під час спілкування з гр. ОСОБА_5 , який є батьком розшукуваного, встановлено, що мати ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , однак

на поховання він не з`явився і не контактував ні з ким. Де він може перебувати йому не відомо. Встановити місце знаходження розшукуваного державного боржника ОСОБА_2 не є можливим.

На адвокатський запит від 07 листопада 2023 року про надання інформації щодо реєстрації смерті ОСОБА_2 представнику заявника адвокату Левицькій О. І. Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Вінниці Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) надано відповідь, з якої вбачається, що відповідно до даних Державного реєстру актів цивільного стану громадян відсутній актовий запис про смерть на ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Крім того, на адвокатський запит адвоката Левицької О. І. від 07 листопада

2023 року

ІНФОРМАЦІЯ_3 повідомив, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 15 грудня 1988 року та до тепер перебуває на військовому обліку військовозобов`язаних у ІНФОРМАЦІЯ_4 . Додатково повідомлено,

що військовозобов`язаний ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

на військову службу під час мобілізації не призивався, на військову службу

за контрактом не приймався.

Звертаючись до суду із заявою про визнання особи безвісно відсутньою, ОСОБА_1 вказував, що тривала відсутність ОСОБА_2 більше 8 років перешкоджає здійсненню його прав і обов`язків щодо управління, ліквідації ПСП «Обрій», солідарного виконання рішення суду про стягнення коштів. Таким чином від цього залежить виникнення і припинення майнових прав та обов`язків заявника, у зв`язку з чим він звернувся до суду з такою заявою.

Згідно із частиною першою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Відповідно до статті 43 ЦК України фізична особа може бути визнана судом безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування. У разі неможливості встановити день одержання останніх відомостей про місце перебування особи початком її безвісної відсутності вважається перше число місяця, що йде за тим, у якому були одержані такі відомості, а в разі неможливості встановити цей місяць - перше січня наступного року. Порядок визнання фізичної особи безвісно відсутньою встановлюється Цивільним процесуальним кодексом України.

За змістом пункту 3 частини першої частини другої статті 293 ЦПК України

суд розглядає в порядку окремого провадження справи про визнання фізичної особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою.

В силу статей 305-308 ЦПК України заява про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою подається до суду за місцем проживання заявника або за останнім відомим місцем проживання (перебування) фізичної особи, місцеперебування якої невідоме, або за місцезнаходженням її майна.

У заяві про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення

її померлою повинно бути зазначено: для якої мети необхідно заявникові визнати фізичну особу безвісно відсутньою або оголосити її померлою; обставини,

що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи, або обставини,

що загрожували смертю фізичній особі, яка пропала безвісти, або обставини,

що дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку.

Суд до початку розгляду справи встановлює осіб (родичів, співробітників тощо),

які можуть дати свідчення про фізичну особу, місцеперебування якої невідоме,

а також запитує відповідні організації за останнім місцем проживання відсутнього (житлово-експлуатаційні організації, органи реєстрації місця проживання осіб

або органи місцевого самоврядування) і за останнім місцем роботи про наявність відомостей щодо фізичної особи, місцеперебування якої невідоме. Суд розглядає справу за участю заявника, свідків, зазначених у заяві, та осіб, яких сам суд визнає за потрібне допитати, і ухвалює рішення про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або про оголошення її померлою.

Безвісна відсутність - це посвідчення в судовому порядку тривалої відсутності фізичної особи в місці її постійного проживання за умов, що не вдалося встановити місця її знаходження (перебування). При визнанні особи безвісно відсутньою застосовується презумпція, що особа є живою, однак встановити її місце знаходження у цей час неможливо, причому вказана презумпція має спростовний характер.

За положеннями статті 43 ЦК України фізична особа може бути визнана судом безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування.

Зазначена норма передбачає перш за все з`ясування місця постійного проживання особи на час її зникнення, заходів, які приймала заявник для встановлення місця знаходження особи, щодо якої ставиться питання про визнання безвісно відсутнім, та чи були вичерпані усі можливості для її знаходження.

Підставами для визнання фізичної особи безвісно відсутньою є сукупність юридичних фактів, тобто юридичний склад, до якого включаються:

а) відсутність відомостей про перебування фізичної особи у місці її постійного проживання;

б) відсутність відомостей про дійсне перебування особи і неможливість отримати такі відомості;

в) сплив річного строку з дня одержання останніх відомостей про місце перебування фізичної або з дня, визначеного відповідно до частини другої статті 43 ЦК України;

г) наявність у заявника правової зацікавленості у вирішенні питання про визнання особи безвісно відсутньою.

Згідно зі статтею 129 Конституції України до основних засад судочинства належить, зокрема, принцип змагальності сторін і свободи в наданні ними суду своїх доказів та в доведенні перед судом їхньої переконливості. Вказане положення є головним нормативним закріпленням принципів змагальності

та диспозитивності в законодавстві України.

Загальна формула принципу змагальності та диспозитивності у цивільному судочинстві закріплена у статтях 12, 13 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог

або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням

нею процесуальних дій.

Відповідно до принципу диспозитивності обов`язок доказування фактичних обставин, що мають значення для справи, повною мірою покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до статей 79, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести

ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами

та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися

на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність

або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному

та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія суддів вважає, що дослідивши зібрані у справі докази та надавши їм оцінку у сукупності, суди дійшли правильного висновку про те, що є ймовірність того,

що відсутність особи ОСОБА_2 може бути умисною, оскільки останній може переховуватись від правоохоронних органів з метою уникнення відповідальності та ухилятися від виконання рішення суду, що набрало законної сили 25 лютого 2017 року, що у свою чергу спростовує доводи касаційної скарги

про те, що ОСОБА_2 переховується 8 років від органів державної виконавчої служби задля уникнення сплати боргу в цивільних справах, оскільки будь-якого негативного наслідку для ОСОБА_2 не настало за ці 8 років і підстави переховуватись відсутні, про що свідчить його поведінка, так як він у 2019 році повернувся в Україну

Як встановлено судами, 14 березня 2014 року рішенням Вінницького міського суду Вінницької області (справа № Початок форми

127/27251/13-цКінець форми) з ОСОБА_1 та ОСОБА_2

на користь ОСОБА_3 стягнуто солідарно заборгованість за договором позики

в розмірі 319 700,00 грн. На підставі вказаного рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 березня 2014 року видано виконавчий лист.

З повідомлення ВРУП ГУНП у Вінницькій області вбачається, що ОСОБА_2 ,

08 лютого 1967 року, перебуває в розшуку за Вінницьким РУП ГУНП у Вінницькій області, переховується від суду як державний боржник, РС «Розшук»

№ 69 від 23 грудня 2016 року.

Отже, правильним є висновок судів попередніх інстанцій про те, що відсутність безумовних доказів або суперечність у доказах на підтвердження обставин,

що надаються заявником та/або заінтересованими особами, унеможливлює визнання особи безвісно відсутньою.

Доводи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій

під час ухвалення оскаржених судових рішень не врахували правової позиції Верховного Суду, викладеної у постановах Верховного Суду від 29 серпня

2019 року у справі № 225/2576/17 (провадження № 61-30491св18),

від 22 листопада 2018 року у справі № 225/882/17 (провадження № 61-34068св18) та від 28 лютого 2018 року у справі № 317/3139/15-ц (провадження № 61-4241св18) колегія суддів відхиляє з огляду на таке.

У справі № 225/2576/17 судами встановлено, що відносно особи, стосовно якої порушувалося питання про визнання безвісно відсутньою, правоохоронним органом було заведено оперативно-розшукову справу та у провадженні поліції перебувало кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 260 КК України. У межах цієї справи Верховний Суд погодився з висновками апеляційного суду про відмову у задоволенні заяви з підстав її недоведеності.

У справі № 225/882/17 Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій про те, що відмовляючи у задоволенні заяви, суди дійшли висновку

про недоведеність заявником факту відсутності ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, в місці його постійного проживання понад один рік, та відсутність правових підстав для задоволення заяви, оскільки заявник не надала суду належних доказів відсутності особи в місці постійного проживання протягом встановленого законом строку.

У справі № 317/3139/15-ц судами розглядався спір про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання права спільної сумісної власності на майно та його поділ.

У наведених заявником постановах у справах № 225/2576/17 та № 225/882/17 викладений загальний висновок, який зводиться до того, що безвісна відсутність - це посвідчення в судовому порядку тривалої відсутності фізичної особи в місці

її постійного проживання за умов, що не вдалося встановити місця її знаходження (перебування). При визнанні особи безвісно відсутньою застосовується презумпція, що особа є живою, однак встановити її місце знаходження

у цей час неможливо, причому вказана презумпція має спростовний характер.

Таким чином, враховуючи те, що у наведених заявником справах № 225/2576/17

та № 225/882/17 суди зробили висновки по суті вирішення справ за фактичних обставин, які є відмінними від фактичних обставин у справі, в якій подано касаційну скаргу, колегія суддів відхиляє цей аргумент касаційної скарги, оскільки висновки судів у цій справі наведеним правовим висновкам Верховного Суду не суперечать.

Для визначення подібності правовідносин Верховний Суд враховує правовий висновок, викладений в мотивувальній частині постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження

№ 14-166цс20), згідно з яким на предмет подібності необхідно оцінювати саме

ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають

у правовідносини, тоді подібність необхідно також визначати за суб`єктним

й об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними

та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин,

які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів

у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц, провадження № 14-43цс22).

Отже, правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру

для всіх без винятку справ, а тому колегія суддів не бере до уваги посилання заявника на неврахування апеляційним судом висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 29 серпня 2019 року у справі № 225/2576/17 (провадження

№ 61-30491св18), від 22 листопада 2018 року у справі № 225/882/17 (провадження № 61-34068св18) та від 28 лютого 2018 року у справі № 317/3139/15-ц (провадження № 61-4241св18).

Саме по собі посилання на неоднакове застосування положень норм матеріального права у різних справах хоч і у подібних правовідносинах,

але з різними встановленими обставинами, не має правового значення

для справи, яка є предметом перегляду, та не свідчить про різне застосування

чи тлумачення норм матеріального права.

Таким чином, порівнювані правовідносини різняться предметом та підставами позову, що вказує на відмінність норм, які вирішують відповідний спір. Тому посилання на постанови Верховного Суду від 29 серпня 2019 року у справі

№ 225/2576/17 (провадження № 61-30491св18), від 22 листопада 2018 року

у справі № 225/882/17 (провадження № 61-34068св18) та від 28 лютого 2018 року

у справі № 317/3139/15-ц (провадження № 61-4241св18) є нерелевантними.

Щодо аргументів касаційної скарги про те, що місцевий суд під час розгляду справи застосував статтю 46 ЦК України, при тому, що правовідносини за заявою ОСОБА_1 регулюються статтею 43 ЦК України про визнання особи безвісно відсутньою і таким чином має місце неправильне застосування норми матеріального права місцевим судом, а апеляційний суд не усунув допущену помилку, то такі не заслуговують на увагу, оскільки тлумачиться заявником

на власний розсуд.

Щодо доводів касаційної скарги про те, що місцевий суд в оскаржуваному рішенні суду не надав оцінки доказам, порушено правила оцінки доказів

(частини друга та третя статті 89 ЦПК України), що призвело до відмови

в задоволенні заяви, також не заслуговують на увагу, оскільки встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої

та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися

в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Інші доводи касаційної скарги є аналогічними доводам апеляційної скарги

і апеляційний суд їм надав належну правову оцінку.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення

у справі «Пономарьов проти України» та ін.) повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок

та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.

Наведені норми закону та позиція Верховного Суду дають підстави для висновку про законність оскаржуваних судових рішень.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення

в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків апеляційного суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі,

яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання,

що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому,

так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі,

не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій.

Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову

у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Враховуючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку про необґрунтованість касаційної скарги ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15 травня 2024 року та постанову Вінницького апеляційного суду

від 21 серпня 2024 року та відмову у відкритті касаційного провадження у цій справі на підставі пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України, оскільки Верховний Суд 06 листопада 2019 року в справі № 226/3053/18 (провадження

№ 61-11048св19) уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру,

а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають

бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура,

яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною.

Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області

від 15 травня 2024 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 21 серпня 2024 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Третій відділ державної виконавчої служби у місті Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про визнання особи безвісно відсутньою.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Сердюк

С. О. Карпенко

І. М. Фаловська