КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Провадження № 2/947/6383/24
УХВАЛА

12.11.2024 року

Суддя Київського районного суду м. Одеси Калініченко Л.В., оглянувши матеріали справи за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третьої особи приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Омарової Віолетти Султаналіївни, про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання договору дарування недійсним, зміну черговості одержання права на спадкування, визнання права власності в порядку спадкування за законом на частку квартири,

В С Т А Н О В И В:

11.11.2024 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третьої особи приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Омарової Віолетти Султаналіївни, про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання договору дарування недійсним, зміну черговості одержання права на спадкування, визнання права власності в порядку спадкування за законом на частку квартири, в якій позивач просить суд:

- встановити факт проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01.11.1994 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

- визнати Договір дарування 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , укладений 15 березня 2024 року між ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Омаровою Віолеттою Султаналіївною, 15 березня 2024 року, зареєстрований в реєстрі за № 5238 недійсним;

- змінити черговість одержання права на спадкування майна, визначивши право ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на спадкування за законом разом із спадкоємцем першої черги ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ;

- визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , право власності на частку квартири АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаним позовом розподілено судді Калініченко Л.В. та передано головуючому 12.11.2024 року.

Оглянувши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку.

Правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи (стаття 124 Конституції України).

Судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом (стаття 125 Конституції України).

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом (частина 1 статті 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Цивільний процесуальний Кодекс України визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства (частина 1 статті 1 ЦПК України).

Так, у відповідності до ч.1 ст. 27 ЦПК України, позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Поряд з цим, статтею 30 ЦПК України, передбачені категорії справ, для яких встановлено виключну підсудність.

Виключна підсудність особливий вид територіальної підсудності, який забороняє застосування інших видів територіальної підсудності (загальної, альтернативної або підсудність пов`язаних між собою вимог). Це пояснюється особливостями справ, на які така підсудність поширюється, і направлено на створення сприятливих умов для розгляду справи й виконання судового рішення.

Частиною 16 статті 28 ЦПК України, передбачено, що позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно з цією статтею підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленої статтею 30 цього Кодексу.

Отже, вимоги щодо виключної підсудності унеможливлюють застосування інших правил підсудності, крім тих, які встановлені процесуальним законом для відповідної категорії справ.

За правилом ч.1 ст. 30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Згідно з положеннями ст. 181 ЦК України, до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (ст. 358 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті364,367 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (статті370,372 ЦК України); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Виходячи з аналізу правових норм, правила виключної підсудності застосовуються до позовів з приводу нерухомого майна, стосуються позовів з приводу будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно: земельні ділянки, будинки, квартири тощо, зокрема щодо права власності на нерухоме майно, а також щодо речових прав на нерухоме майно, дійсності (недійсності) договорів щодо такого майна або спорів з приводу невиконання стороною договору, об`єктом якого є нерухоме майно.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 року по справі №941/10647/18 здійснено висновок, що виключна підсудність застосовується до тих позовів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані із нерухомим майном.

У постанові від 16 лютого 2021 року у справі №911/2390/18 Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що словосполучення "з приводу нерухомого майна" необхідно розуміти таким чином, що правила виключної підсудності поширюються на будь-які спори, які стосуються прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном. У таких спорах нерухоме майно не обов`язково виступає як безпосередньо об`єкт спірного матеріального правовідношення.

Приймаючи вказані положення та висновки, суддя зазначає, що як вбачається позивачем заявлені вимоги у тому числі з приводу нерухомого майна, як опосередковано так і безпосередньо, а саме: щодо прав на спадкове майно, визнання договору дарування недійсним, визнання права власності, які стосуються нерухомого майна частки квартири АДРЕСА_1 .

За наслідком чого, оскільки вимоги позивача в даному позову стосуються нерухомого майна, а відтак до даного позову підлягає визначенню територіальна юрисдикція за правилами виключної підсудності передбаченої ч.1 ст. 30 ЦПК України, а саме за місцем знаходження відповідного нерухомого майна.

Одночасно судом приймається, що виключна підсудність особливий вид територіальної підсудності, який забороняє застосування інших видів територіальної підсудності (загальної, альтернативної або підсудність пов`язаних між собою вимог).

Як вбачається нерухоме майно, щодо якого стосуються заявлені вимоги у позові, розташоване у Пересипському районі м. Одеси.

Отже, справа не підсудна Київському районному суду міста Одеси.

Згідно з ч. 1 ст.124 Конституції України, правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. При здійсненні правосуддя судді незалежні і підкоряються лише закону (ч. 1 ст. 129 Конституції України). Виключно законами України визначаються судоустрій і судочинство.

Порядок здійснення правосуддя регламентується відповідним процесуальним законодавством України.

Згідно з ч. 2 ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, проте суди розглядають виключно спори, які виникають між учасниками певних правовідносин. Відсутність правовідносин виключає можливість судового захисту.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (Заяви № 29458/04 та № 29465/04) від 20 липня 2006 року зазначено, що відповідно до прецедентної практики цього Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» [див. рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках цей Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України, суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Зважаючи на вищевикладене, матеріали цивільної справи за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третьої особи приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Омарової Віолетти Султаналіївни, про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання договору дарування недійсним, зміну черговості одержання права на спадкування, визнання права власності в порядку спадкування за законом на частку квартири, слід передати за територіальною юрисдикцією до Суворовського районного суду міста Одеси, як суду встановленого законом за місцем знаходження спірного нерухомого майна, щодо якого заявлені вимоги.

Також, як вбачається з матеріалів справи, разом з даним позовом, позивачем було подано одночасно заяву про виклик свідків, а також: заяву про забезпечення позову та два клопотання про витребування доказів, які в свою чергу були зареєстровані в межах даної справи за окремими провадженнями.

Приймаючи, що вказані заяви з процесуальних питань: заява про забезпечення позову (провадження №2-з/947/611/24) та два клопотання про витребування доказів (№2-з/947/617/24; №2-з/947/618/24), які в свою чергу були зареєстровані за окремими провадженнями, однак є складовою даної справи, яка не підсудна Київському районному суду міста Одеси за територіальню юрисдикцією, а відтак суд позбавлений можливості на розгляд даної справи разом з вказаними клопотаннями і заявами, суд доходить до висновку, про непідсудність Київському районному суду міста Одеси вказаних заяв і клопотань поданих ОСОБА_1 в межах матеріалів справи №947/36024/24, за наслідком чого матеріали цивільної справи №947/36024/24 підлягають переданню за територіальною юрисдикцією до Суворовського районного суду міста Одеси, разом з заявами про забезпечення позову та двома клопотаннями про витребування доказів, які зареєстровані по справі №947/36024/24 за окремими провадженнями (№2-з/947/611/24; ((№2-з/947/617/24; №2-з/947/618/24).

Відповідно до ч.3 ст. 31 ЦПК України, передача справи на розгляд іншого суду за встановленою цим Кодексом підсудністю з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої цієї статті, здійснюється на підставі ухвали суду не пізніше п`яти днів після закінчення строку на її оскарження, а в разі подання скарги - не пізніше п`яти днів після залишення її без задоволення.

Згідно ч.2 ст. 32 ЦПК України, справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому статтею 31цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана.

Керуючись ст. ст. 30, 31, 32, 187, 354 ЦПК України, суддя,

У Х В А Л И В:

Передати матеріали цивільної справи №947/36024/24 (провадження №2/947/6383/24) за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третьої особи приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Омарової Віолетти Султаналіївни, про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання договору дарування недійсним, зміну черговості одержання права на спадкування, визнання права власності в порядку спадкування за законом на частку квартири, разом з: заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову, яка зареєстрована по справі №947/36024/24 за окремим провадженням №2-з/947/611/24; клопотанням ОСОБА_1 про витребування доказів, яке зареєстроване по справі №947/36024/24 за окремим провадженням №2-з/947/617/24; клопотанням ОСОБА_1 про витребування доказів, яке зареєстроване по справі №947/36024/24 за окремим провадженням №2-з/947/618/24; за територіальною юрисдикцією до Суворовського районного суду міста Одеси.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її підписання.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги на ухвалу судді протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Передачу справи на розгляд іншому суду здійснити не пізніше п`яти днів після закінчення строку на її оскарження.

Суддя Калініченко Л. В.