Справа № 183/370/24
№ 2/183/1575/24
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
30 серпня 2024 року м. Новомосковськ
Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:
головуючого судді Городецького Д.І.
з секретарем судового засідання Пономаренко О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку нерухоме майно за набувальною давністю, -
11 січня 2024 року ОСОБА_1 звернулася до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку нерухоме майно за набувальною давністю.
На обґрунтування вимог ОСОБА_1 посилається на те, що відповідачу ОСОБА_2 на підставі договору дарування, посвідченого 27.06.2002 року Новомосковською державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області за р. № 2-2808 та свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 14.05.1998 року нотаріальною конторою м. Інта Комі АССР за р.№ 2758, зареєстровані в Новомосковському БТІ за р.№ 6948, том. 52, стор. 136 належало право власності на житловий будинок, загальною площею 103,6 кв.м., житловою площею 36,1 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідач ОСОБА_2 є рідною тіткою позивача ОСОБА_1 .
Зазначений вище будинок реально не розподілений. Батьки позивача: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 все життя проживали у вказаному будинку.
Оскільки відповідач ОСОБА_2 є громадянкою російської федерації та наміру проживати в Україні не має, відповідач виявила бажання продати частину будинку позивачу.
Так, 15 червня 2007 року між ОСОБА_1 (покупець) та відповідачем ОСОБА_2 (продавець) укладено договір купівлі-продажу , посвідчений приватним нотаріусом Новомосковського міськрайонного нотаріального округу Дніпропетровської області Кулішем Ю.О. за р. № 2778, згідно якого ОСОБА_2 продала ОСОБА_1 7/19 частин житлового будинку, загальною площею 39,4 кв.м., житловою площею 19,6 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який складається з: будинку літ. «А», кімнати 1-5 площею 7,9 кв.м.; житлової прибудови літ. «А1» (кімната) «1-7» площею 11,7 кв.м.; кухні «1-6» площею 16,3 кв.м.; тамбура літ. «а2» (1-11) площею 3,5 кв.м.» та ґанку.
Будинок розташований на земельній ділянці площею 990 кв.м., що належить державному фонду.
Право власності за позивачем ОСОБА_1 на 7/19 частини житлового будинку було зареєстровано 19 червня 2007 року у Комунальному підприємстві «Новомосковське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» за № 17864372.
Позивач ОСОБА_1 стверджує, що відповідач ОСОБА_2 останній раз була в Україні у 2010 році, належною їй 12/19 частиною спірного будинку остання фактично не користується, комунальні послуги не сплачує, будь-які будівельні, ремонтні роботи по утриманню будинку не здійснює. Востаннє позивач з відповідачем спілкувалася у грудні 2011 року.
На теперішній час, спірним будинок користується позивач ОСОБА_1 , разом з нею зареєстрована її мати ОСОБА_3 , 1955 р.н., яка не претендує на спірне майно. Батько позивача ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Отже, позивач вважає, що вона з грудня 2011 року добросовісно заволоділа чужим майном, продовжує відкрито та безперервно користуватися ним понад десять років, а саме з 2011 року, в якому зробила ремонт, утеплення стін та реконструкції системи газопостачання, обробляє земельну ділянку, та інші роботи необхідні для утримання житлового будинку та його прибудинкової території, в зв`язку з чим, у відповідності до ч.1 ст. 344 ЦК України набула право власності на спірне майно за набувальною давністю.
У зв`язку з наведеним, посилаючись на приписи ч. 1 ст. 344 ЦК України, ОСОБА_1 просила суд:
- визнати за нею право власності за набувальною давністю на 12/19 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що належить на праві власності ОСОБА_2 , загальною площею 61,6 кв.м., житловою площею 40,7 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який складається з: 1-2 сени 11,7 кв.м.,; 1-3 кухні 5,2 кв.м.; 1-4 кімнати 12,5 кв.м.; 1-8 кімнати 16,9 кв.м.; 1-9 кімнати 11,3 кв.м.; коридору 4,0 кв.м.; тамбуру 2,6 кв.м.
Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 січня 2024 року відкрите провадження у справі, розгляд якої призначено за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 березня 2024 року зобов`язано приватного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Куліша Ю.О. надати на адресу суду належним чином завірену копію нотаріальної справи відносно договору купівлі-продажу від 15 червня 2007 року за р. № 2778 на 7/19 частин будинку АДРЕСА_1 .
Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 серпня 2024 року підготовче провадження у справі закрите, справу призначено до судового розгляду по суті.
Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_5 в судове засідання не з`явилися, згідно заяви представника позивача, остання просила розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просила позов задовольнити, у разі повторної неявки відповідача в судове засідання не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, згідно опублікованого 20.08.2024 року оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причин неявки суду не повідомила, клопотання про відкладення розгляду справи та відзиву на позов не надала.
Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Враховуючи наведене, судом постановлено ухвалу про проведення заочного розгляду справи.
У зв`язку з неявкою всіх учасників справи в судове засідання, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Суд, дослідивши надані стороною позивача докази, дійшов такого висновку.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.
Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно ст.ст. 76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Судом встановлено, що відповідачу ОСОБА_2 на підставі договору дарування, посвідченого 27.06.2002 року держаним нотаріусом Новомосковської державною нотаріальної контори Дніпропетровської області Яковлевою І.М. за р. № 2-2808 належало 5/6 частини житлового будинку, загальною площею 97,5 кв.м., житловою площею 60,3 кв.м., що розташований на земельній ділянці площею 500 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , який складається з: будинку А; сараю Б, гаражу В; вбиральні Д; колодязя К; огорожі № 4. Зазначений договір було зареєстровано в КП «Новомосковське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» за р.№ 6948, записано в реєстрову книгу № 52, стор. 136, що підтверджується реєстраційним посвідченням від 08 липня 2002 року.
Крім того встановлено, що відповідачу ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 14 травня 1980 року Інтинською державною нотаріальною конторою за р. № 2758 належала 1/6 частини житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Право власності на спірний житловий будинок, загальною площею 103,6 кв.м., житловою площею 60,3 кв.м. за відповідачем ОСОБА_2 було зареєстровано 13 червня 2007 року в Комунальному підприємстві «Новомосковське міжрайонне буро технічної інвентаризації», реєстраційний номер: 17864372, що підтверджується Витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно № 14888335 від 13 червня 2007 року. Опис об`єкта нерухомого майна: житловий будинок «літ.А»; сараї літ. «Б,З,І»; гаражі літ. «В,Е»; вбиральня літ. «Д»; літній душ літ. «Ж»; навіс літ. «Л»; водоколонка літ. «к»; ворота № 2; хвіртки № 3,7; огорожі № 4,5,6. Загальна площа будинку літ. «А» збільшилась на 6,1 кв.м. та фактично становить 103,6 кв.м. в зв`язку із зміною порядку підрахунку загальної площі згідно діючої інструкції про технічну інвентаризацію, затвердженої Держкомітетом будівництва та архітектури від 24.05.2001 року за № 127, зареєстрованої в Міністерстві юстиції 10.07.2001 року за № 582, що підтверджується матеріалами інвентаризаційної справи та Витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно № 14888335 від 13 червня 2007 року.
Судом встановлено, що 15 червня 2007 року між відповідачем ОСОБА_2 (продавець) та позивачем ОСОБА_1 (покупець) укладено договір купівлі-продажу серії ВЕО № 231499, посвідчений приватним нотаріусом Новомосковського міськрайонного нотаріального округу Дніпропетровської області Кулішем Ю.О. за р. № 2778, згідно якого ОСОБА_2 продала ОСОБА_1 7/19 частин житлового будинку, загальною площею 39,4 кв.м., житловою площею 19,6 кв.м., що розташований на земельній ділянці площею 990 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , який складається з: будинку літ. «А», кімнати 1-5 площею 7,9 кв.м.; житлової прибудови літ. «А1» (кімната) «1-7» площею 11,7 кв.м.; кухні «1-6» площею 16,3 кв.м.; тамбура літ. «а2» (1-11) площею 3,5 кв.м.» та ґанку.
Право власності на зазначену 7/19 частин житлового будинку за позивачем ОСОБА_1 зареєстровано 19 червня 2007 року в Комунальному підприємстві «Новомосковське міжрайонне бюро технічної інвентаризації», реєстраційний номер: 17864372, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 14950025 від 19 червня 2007 року.
Встановлено, що відповідач ОСОБА_2 , громадянка російської федерації є рідною тіткою позивача ОСОБА_1 .
Станом на теперішній час зазначений вище будинок реально не розподілений.
Згідно пояснювальної записки ОСОБА_3 , остання повідомила, що відповідач ОСОБА_2 з 1991 року в спірному житловому будинку не проживає, оскільки виїхала до російської федерації та є громадянкою рф. Зазначені обставини у даній записці також підтвердили свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . Дана пояснювальна записка підписана головою квартального комітету № 16 та скріплена печаткою.
Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 належною їй 12/19 частиною спірного будинку не користується, комунальні послуги не сплачує, будь-які будівельні, ремонтні роботи по утриманню будинку не здійснює. Востаннє позивач з відповідачем спілкувалася у грудні 2011 року.
На теперішній час, спірним будинок користується позивач ОСОБА_1 , разом з нею зареєстрована її мати ОСОБА_3 , 1955 р.н., яка не претендує на спірне майно. Батько позивача ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
ОСОБА_1 наголошує на тому, що відповідач надала їй згоду на користування житловим будинком, та вона з грудня 2011 року добросовісно заволоділа чужим майном, продовжує відкрито та безперервно користуватися ним понад десять років, а саме з 2011 року, в якому зробила ремонт, утеплення стін та реконструкції системи газопостачання, обробляє земельну ділянку, та інші роботи необхідні для утримання житлового будинку та його прибудинкової території, в зв`язку з чим, у відповідності до ч.1 ст. 344 ЦК України набула право власності на спірне майно за набувальною давністю.
Вирішуючи спір по суті заявлених вимог, суд застосовує наступні норми права.
Зі змісту ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.
У відповідності до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, не заборонених законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Так, у відповідності до ст. 328 ЦК України, 1. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. 2. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
На підставі ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Відповідно до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються на випадки, коли володіння майном розпочалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Ураховуючи, що Цивільний Кодекс України набрав чинності з 1 січня 2004 року (п. 1 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України) норми ст. 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року, а відтак визнання за рішенням суду права власності на нерухоме майно (ч. 4 ст. 344 ЦК України) може мати місце з 01 січня 2011 року.
Так, правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
Набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
Проте, не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.
Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.
Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.
Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.
Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.
Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.
Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.
Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.
Таким чином, враховуючи відкритість та безперервність володіння позивачем ОСОБА_1 12/19 частинами спірного житлового будинку, суд приходить до висновку, що позивачем доведена добросовісність заволодіння зазначеним майном, ув`язку з чим вимоги є обґрунтованими.
При цьому, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ст. 89 ЦПК України).
Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення від 21 січня 1999р. в справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», від 22 лютого 2007р. в справі «Красуля проти Росії», від 5 травня 2011р. в справі «Ільяді проти Росії», від 28 жовтня 2010р. в справі «Трофимчук проти України», від 9 грудня 1994р. в справі «ХіроБалані проти Іспанії», від 01 липня 2003р. в справі «Суомінен проти Фінляндії», від 7 червня 2008р. в справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та MesropMovsesyan проти Вірменії») свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.
Європейський суд з прав людини оцінює ступінь вмотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.
Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року №6-887цс17.
Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню, з урахуванням технічних характеристик нерухомого майна, у відповідності до технічної документації та Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно.
Згідно до ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відсутністю вини відповідача, судові витрати покласти на позивача.
На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 4, 6-10, 12, 13, 76-81, 89, 141,258-259, 263-268, 273, 354 ЦПК України, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку на нерухоме майно за набувальною давністю, задовольнити.
Визнати ОСОБА_1 право власності за набувальною давністю на 12/19 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 103,6 кв.м., житловою площею 60,3 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який складається з: житлового будинку «літ.А»; сараїв літ. «Б,З,І»; гаражів літ. «В,Е»; вбиральні літ. «Д»; літнього душу літ. «Ж»; навісу літ. «Л»; водоколонки літ. «к»; воріт № 2; хвірток № 3,7; огорож № 4,5,6.
Судові витрати покласти на позивача ОСОБА_1 .
Учасники справи:
- позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ;
- відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

Повне судове рішення складене 30 серпня 2024 року.

Суддя Д.І. Городецький