Справа № 128/869/24
Провадження № 22-ц/801/1831/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Шевчук Л. П.
Доповідач:Шемета Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2024 рокуСправа № 128/869/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Шемети Т. М. (суддя-доповідач),

суддів Ковальчука О. В., Сала Т. Б.,

секретар судового засідання Куленко О. В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 (особа, яка подала апеляційну скаргу),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 4 цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , поданою його адвокатом Федчук Тетяною Мирославівною, на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 25 червня 2024 року, ухвалене у складі судді Шевчук Л. П. в м. Вінниці, дата складення повного тексту відповідає даті його постановлення, -

встановив:

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до Вінницького районного суду Вінницької області з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, мотивуючи його тим, що з 24 квітня 1997 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого мають неповнолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та повнолітнього дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В позові зазначила, що спільне життя з відповідачем не склалося, оскільки з його боку відсутня повага до неї, як до дружини, він її постійно цькує, принижує, зневажає, вчиняє насильство психологічного, фізичного та економічного характеру, відповідач наражає на небезпеку її та їхніх дітей. Зокрема, відповідач без дозволу позивачки, не маючи посвідчення водія, взяв її автомобіль, вчинив ДТП, чим наніс матеріальну шкоду, також відома останньої користується коштами її банківського рахунку.

На момент подачі позовної заяви подружні відносини між позивачкою та відповідачем фактично припинилися.

В результаті даних обставин позивачка просить розірвати шлюб між нею та відповідачем ОСОБА_2 , після розірвання шлюбу, залишити їй прізвище « ОСОБА_5 ». Понесені судові витрати просить залишити за нею.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 25 червня 2024 року позовні вимоги задоволено: розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 29 квітня 1997 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану у місті Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис № 775; після розірвання шлюбу позивачці ОСОБА_1 залишено прізвище « ОСОБА_5 »; судові витрати залишено за позивачкою ОСОБА_1 .

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що подальше збереження шлюбу суперечить інтересам позивачки, що має істотне значення, відповідач відзив не подав.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_2 , діючи через свого представника адвоката Федчук Т. М., 24 липня 2024 року подав апеляційну скаргу в якій, просить скасувати рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 25 червня 2024 року та направити справу до Верховного Суду для вирішення питання про її підсудність.

Основні доводи апеляційної скарги зводяться до того, що позивачка у позові виклала обставини, які не відповідають дійсності, оскільки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 продовжують проживати разом та їхньою неповнолітньою дитиною в м. Лондон, Великобританія, що підтверджується договором оренди житла, який був укладений в липні 2013 року та неодноразово продовжувався, що підтверджується перекладом витягу з договору оренди житла та повідомленням орендодавця про сплату за оренду в 2024 році.

10 січня 2022 року ОСОБА_2 та 21 лютого 2022 року ОСОБА_1 отримали підданство Великобританії, що підтверджує факт їх тривалого постійного проживання за межами України.

На момент постановлення оскаржуваного рішення судом першої інстанції про розірвання шлюбу, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживають спільно однією сім`єю, ведуть разом господарство, мають спільний бюджет, про те, що розглядається позов про розірвання шлюбу в Україні відповідач дізнався випадково вже після постановлення рішення суду, оскільки його дружина в Україну не виїздила і не подавала особисто заяву про розірвання шлюбу, не повідомляла йому про таке бажання.

Відповідач ОСОБА_2 не бажає розривати шлюб, вважає, що шлюб існує і в інтересах сім`ї бажає його зберегти. При цьому, вказує, що не отримував ухвали про відкриття провадження у справі із позовом та додатками, а тому був позбавлений можливості надати суду докази проживання та підданства Великобританії обох членів подружжя.

Сторона захисту наголошує, що судом першої інстанції помилково допущено неправильне застосування норм процесуального права: - підсудність цієї справи мала бути визначена суддею Верховного Суду як це визначено в статті 29 ЦПК України, крім того, справа розглянута без повідомлення та участі сторін, відповідач жодного документа від суду не отримував і не знав про наявність такого позову, що унеможливило його участь в суді першої інстанції і порушило право на «справедливий суд» за статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відзив від позивачки ОСОБА_1 , впродовж встановленого апеляційним судом строку, на адресу апеляційного суду не надійшов.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Федчук Т. М. підтримала доводи апеляційної скарги та просила відмовити в задоволенні позову. Позивачка ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася.

Частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

По справі встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини:

- 29 квітня 1997 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб, про що складено відповідний актовий запис № 775, що підтверджується повторним свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 (а. с. 6);

- відповідно до відмітки у паспорті громадянина України серії НОМЕР_2 , ОСОБА_1 прописана АДРЕСА_1 (а. с. 9);

- відповідно до відомостей відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання у Вінницькій області, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований 17 липня 1992 року за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 21);

Апеляційним судом прийнято та витребувано нові докази, які не були предметом дослідження у суді першої інстанції (частина 3 статті 367 ЦПК України), оскільки такі докази не були подані відповідачем до суду першої інстанції з причини, що об`єктивно не залежала від нього: він, не зважаючи на наявність зареєстрованого місця проживання в Україні, з 2013 року проживає у Великій Британії, в місті Лондон, що підтверджується наданим ним Договором гарантованої оренди (а. с. 51-53):

-ОСОБА_6 21 лютого 2022 року отримала паспорт громадянина Великої Британії (а. с. 54);

-ОСОБА_2 10 січня 2022 року отримав паспорт громадянина Великої Британії (а. с. 55);

-На запит апеляційного суду Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області повідомило, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не припинили громадянство України (а. с. 92).

Між сторонами виник спір про розірвання шлюбу.

Відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Аналогічні положення містить частині 1 статті 24 СК України - шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Частинами 3, 4 статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно з частиною 2 статті 104 та частиною 3 статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України.

За змістом частини 3 статті 109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

Відповідно до частини 1 статті 110, статті 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Таким чином, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги та розірвав шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , мотивуючи своє рішення тим, що подальше збереження шлюбу суперечить інтересам позивачки, що має істотне значення.

З таким висновком суд апеляційної інстанції не погоджується, оскільки він зроблений без повного з`ясування судом обставин справи.

Відповідно до частини 1, 2 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених Законом.

Положеннями частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

За положеннями статті 112 СК України при вирішенні питання про розірвання шлюбу суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Одночасно слід зауважити, що згідно із статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя, оскільки такі питання можуть вирішуватися виключно у процесі розгляду конкретної справи.

Важливою особливістю справ про розірвання шлюбу є те, що суд з урахуванням усіх фактичних обставин може відкласти розгляд справи та призначити подружжю строк для примирення, як це визначено частиною сьомою статті 240 ЦПК України.

Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою (стаття 51 Конституції України) полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя, збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. З цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя (Постанова ВС від15 січня 2020 року у справі № 200/952/18, пункт 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»).

В справі що розглядається на підтвердження викладеного у позовній заяві, в додатках до неї міститься лише повторно видане свідоцтво про шлюб (а.с. 6), копія паспорту громадянки України та довідка про присвоєння ідентифікаційного номера ОСОБА_1 (а.с. 7 10). Тобто до матеріалів справи не додано жодного доказу на підтвердження тих обставин, що між подружжям існують неприязні стосунки, має місце цькування позивачки з боку відповідача.

Стверджуючи про наявність дітей у подружжя, в тому числі однієї неповнолітньої дитини, позивачка не надала відповідних підтверджуючих документів, на що суд першої інстанції також не зважив, хоча послався на цю обставину як на доведений факт.

Також слід зазначити, що суд першої інстанції надсилав кореспонденцію позивачці на адресу « АДРЕСА_3 », яку було зазначено у позовній заяві, тоді як вона зареєстрована за адресою « АДРЕСА_1 » (а. с. 10).

Як вбачається з ухвали Вінницького районного суду Вінницької області від 13 травня 2024 року (а. с. 22), суд здійснив розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. При цьому суд лише послався на частину 4 статті 274 ЦПК України, однак не навів мотивів, чому вказана справа має бути розглянута в порядку спрощеного позовного провадження, з урахуванням вимог частин 2, 3 статті 274 ЦПК України.

Хоча справа про розірвання шлюбу не відноситься до справ, які не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження (частина 4 статті 274 ЦПК України), проте за відсутності доказів про взаємини подружжя, інформації про наявність чи відсутність неповнолітніх дітей, за відсутності думки сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, - суд першої інстанції безпідставно призначив її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

Розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження призвів до того, що суд першої інстанції, вирішуючи питання про розірвання шлюбу, не виконав вимоги статей 111 та 112 СК України: не з`ясував фактичних взаємин подружжя, дійсні причини розірвання шлюбу, не з`ясував наявність чи відсутність неповнолітніх дітей, можливість чи відсутність можливості збереження сім`ї та дійшов передчасного і нічим необґрунтованого висновку про те, що збереження шлюбу суперечить інтересам позивачки.

Відтак за відсутності доказів реальних взаємин подружжя, наявності чи відсутності неповнолітніх дітей, апеляційний суд виснує, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню, а в задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити через його недоведеність та з урахуванням того, що позивачка приховала від суду факт проживання обох з подружжя за межами України понад 10 років, наявність подвійного громадянства, що призвело до порушення правил визначення підсудності цієї справи

Як встановлено апеляційним судом, і позивач ОСОБА_1 , і відповідач ОСОБА_2 хоча й не припинили громадянство України (інформація з Державної міграційної служби України на а. с. 92), проте обоє є громадянами Великої Британії, що підтверджено копіями їхніх паспортів (а. с. 54-55) та тривалий час (з 2013 року) проживають за межами України, що підтверджено Договором гарантованої оренди, з початком терміну оренди 29 липня 2013 року (а. с. 51 53).

Відповідно до положень статті 29 ЦПК України, якщо обидві сторони є громадянами України та проживають за її межами, підсудність справи визначається суддею Верховного Суду.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції та направити справу для вирішення питання підсудності до Верховного Суду в порядку статті 29 ЦПК України, проте з огляду на повноваження суду апеляційної інстанції (стаття 374 ЦПК України), апеляційний суд не має такої компетенції.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України, апеляційний суд за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (частина 1 статті 376 ЦПК України).

Зважаючи на надану оцінку доводам учасників справи та висновкам суду першої інстанції, апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає до часткового задоволення: рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 25 червня 2024 року слід скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Одночасно апеляційний суд зауважує, що сторони за наявності для того підстав не позбавлені можливості знову звернутися до суду з позовом про розірвання шлюбу.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381- 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану його адвокатом Федчук Тетяною Мирославівною задовольнити частково.

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 25 червня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, зареєстрованого 29 квітня 1997 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану у місті Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис № 775.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Т. М. Шемета

Судді О. В. Ковальчук

Т. Б. Сало