Справа №345/3898/24
Провадження № 2/345/984/2024
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06.11.2024 року м. Калуш

Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області в складі

головуючого судді Онушканича В. В.

з участю секретаря судового засідання Слободян Т.Я.

прокурора ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за позовом керівника Калуської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Калуської міської ради до ОСОБА_3 про звільнення земельної ділянки та знесення об`єкта самочинного будівництва,

в с т а н о в и в:

Керівник Калуської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Калуської міської ради звернувся до суду із вищевказаним позовом. Позов мотивує тим, що Калуською окружною прокуратурою підтримано публічне обвинувачення у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до ЄРДР за № 0000491 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.197-1 КК України, відносно ОСОБА_3 .

Досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_3 всупереч встановленому законом порядку, а саме, в порушення вимог ст. 14 Конституції України, в період часу з 2013 по 2014 роки, більш точної дати під час досудового розслідування не встановлено, з корисливих мотивів, з метою подальшого використання у своїй діяльності, здійснила самовільне будівництво прибудови до квартири АДРЕСА_1 , яка перебуває у комунальній власності Калуської міської ради.

Обвинувальний акт у даному кримінальному провадженні відносно ОСОБА_3 31.08.2023 року скеровано до Калуського міськрайонного суду. За результатами судового розгляду ухвалою суду від 19.10.2023 року ОСОБА_3 звільнено від кримінальної відповідальності за ч.3 ст.197-1 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, а також закрито кримінальне провадження у зв`язку із звільненням від кримінальної відповідальності.

Під час досудового розслідування даного кримінального провадження та судового розгляду шкоду, заподіяну кримінальним правопорушенням, добровільно не відшкодовано, цивільний позов не заявлявся. Окрім того, Калуською міською радою рішень про надання у користування, у власність земельної ділянки ОСОБА_3 для прибудови до квартири у АДРЕСА_2 не приймалось, відділом державного архітектурно-будівельного контролю Калуської міської ради не реєструвались документи, які надають право на початок будівельних робіт та документи, що засвідчують прийняття закінчених будівництвом об`єктів в експлуатацію щодо здійсненої прибудови до квартири АДРЕСА_3 .

Таким чином, ОСОБА_3 не набула права власності на самочинно збудовану добудову до квартири. Калуська міська рада не вживала заходів, спрямованих на відшкодування Калуській міській раді збитків. Звернення з позовом прокурора у цьому випадку зумовлено тим, що внаслідок незаконних дій ОСОБА_3 щодо самочинного будівництва Калуська міська рада позбавлена можливості використовувати земельну ділянку. Оскільки Калуська міська рада не вжила жодних заходів, спрямованих на приведення земельної ділянки у придатний для використання стан, Калуська окружна прокуратура вбачає підстави для звернення до суду з метою захисту інтересів Калуської міської ради, у зв`язку із неналежним здійсненням свої повноважень відповідними органами. Тому керівник Калуської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Калуської міської ради звернувся до суду та просить зобов`язати ОСОБА_3 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку, загальною площею 12 кв.м., шляхом знесення об`єкта самочинно будівництва, а саме прибудови до квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 12 кв.м.

Прокурор в судовому засіданні позов підтримала і просить його задоволити. Наголосила, що долучені до позовної заяви документи підтверджують здійснення відповідачкою на земельній ділянці, яка перебуває в комунальній власності, самочинного будівництва без будь-яких дозвільних документів. Калуська міська рада, якій належать земельні ділянки комунальної власності, заперечує проти визнання за відповідачкою права власності на земельну ділянку та самочинно збудовану на ній прибудову.

Представник Калуської міської ради подав письмову заяву, в який зазначив, що позов підтримує, а розгляд справи просить проводити без його участі.

Представник відповідачки адвокат Іванів О.Б. вважає позов безпідставним і таким, що задоволенню не підлягає. Наголосив на тому, що матеріали справи не містять доказів того, що це саме його довірителька збудувала об`єкт, про який йде мова в позові. Хоча й визнав, що відповідачка, як співвласник квартири АДРЕСА_3 , користується прибудовою до її квартири. Другим співвласником квартири є дочка відповідачки. Матеріали справи не містять експертних висновків щодо питання чи не буде завдана шкода власникам інших квартир у випадку демонтажу наявної прибудови. Раніше орган місцевого самоврядування ніяким чином не реагував на наявність прибудови і не виносив жодних приписів. З урахуванням спільної заяви мешканців будинку АДРЕСА_2 , не зрозуміло яким чином наявність прибудови до квартири відповідачки порушує права інших осіб. Окрім того, стороною позивача не подано доказів того, що земельна ділянка, на які здійснена прибудова, належить Калуській міській раді. Цій ділянці не присвоєно кадастровий номер. Тому просить в задоволенні позову відмовити.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Відповідно до частини першої статті 142 Конституції України матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є, серед іншого, земля, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах.

Конституція України наділяє територіальні громади правом безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляти майном, що є в комунальній власності (стаття 143).

Суб`єктами права власності на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування (пункт б частини першої статті 80 ЗК України).

Землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності (частини перша - друга статті 83 ЗК України).

Відповідно до відповіді на запит виконавчого комітету Калуської міської ради від 27.07.2023 року за адресою АДРЕСА_2 знаходиться багатоквартирний будинок; рішень про надання у користування (у власність) земельної ділянки співвласникам багатоквартирного будинку за адресою: АДРЕСА_2 не приймалось (а.с.25).

Отже, на підставі норм ч.2 ст.83 ЗК України, земельна ділянка, прилегла до будинку АДРЕСА_2 належить до земель Калуської міської територіальної громади.

Згідно зі статтями 316, 317, 321, 391 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але в межах, передбачених законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частин першої, другої, четвертої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

У частині другій статті 152 ЗК України зазначено, що лише власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, укладати договори в рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійні договори, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду(частина п`ята статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Відповідно до частин другої, четвертої статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» суб`єкти містобудування зобов`язані додержуватися містобудівних умов та обмежень під час проектування і будівництва об`єктів. Право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів; 6) реєстрація права власності на об`єкт містобудування (частина п`ята статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

Згідно з частинами першою - третьою та восьмою статті 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» основними складовими вихідних даних є: 1) містобудівні умови та обмеження; 2) технічні умови; 3) завдання на проектування. Фізична або юридична особа, яка подала виконавчому органові сільської, селищної, міської ради або у разі розміщення земельної ділянки за межами населених пунктів - районній державній адміністрації заяву про намір щодо забудови земельної ділянки, що перебуває у власності або користуванні такої особи, повинна одержати містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва. Містобудівні умови та обмеження надаються відповідними уповноваженими органами містобудування та архітектури на підставі містобудівної документації на місцевому рівні на безоплатній основі за заявою замовника, до якої додаються: 1) копія документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, або копія договору суперфіцію; 2) копія документа, що посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці, або згода його власника, засвідчена в установленому законодавством порядку (у разі здійснення реконструкції або реставрації); 3) викопіювання з топографо-геодезичного плану М 1:2000; 4) витяг із Державного земельного кадастру. Містобудівні умови та обмеження є чинними до завершення будівництва об`єкта незалежно від зміни замовника.

Реконструкція, реставрація або капітальний ремонт об`єктів будівництва без зміни зовнішніх геометричних розмірів їхніх фундаментів у плані, реконструкція або капітальний ремонт автомобільних доріг, залізничних колій, ліній електропередачі, зв`язку, трубопроводів, інших лінійних комунікацій у межах земель їх розміщення, а також комплексна реконструкція кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду і нове будівництво об`єктів інженерно-транспортної інфраструктури відповідно до містобудівної документації на замовлення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування на відповідних землях державної чи комунальної власності можуть здійснюватися за відсутності документа, що засвідчує право власності чи користування земельною ділянкою (частина четверта статті 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Відповідно до протоколу огляду місцевості від 20.07.2023 року з фототаблицями (а.с.19-21), складеного т.в.о. слідчого СВ Калуського РВП ГУНП в Івано-Франківській області Ільків І.С. в присутності понятих за участю геодезиста КП «Земельно-кадастрове госпрозрахункове бюро» Калуської міської ради Семака Ігоря Миколайовича, начальника відділу ДАБК Калуської міської ради Топорова Анатолія Вікторовича, під час огляду частини вулиці Б.Хмельницького в м.Калуш, а саме тієї частини вулиці, на якій розміщений будинок АДРЕСА_5 , встановлено, що на першому поверсі даного будинку, з правого боку до квартири АДРЕСА_6 розміщена прибудова прямокутної форми. Проведеними вимірами встановлено, що довжина вказаної прибудови становить 94 м, ширина 2,08 м, висота становить 3,31 м. В ході проведення огляду за допомогою пристрою для винесення координат в натурі було проведено вимірювання вказаної прибудови та визначено поворотні точки кутів прибудови. Також в ході проведення огляду начальник відділу ДАБК Калуської міської ради ОСОБА_4 вказав, що дана прибудова є капітальною спорудою, оскільки фундамент влаштований із цементно-бетонної суміші.

З акту №34 обстеження земельної ділянки від 20.07.2023 року, встановлено, що членами комісії по здійсненню самоврядного контролю за використанням та охороною земель Калуської міської територіальної громади було проведено обстеження земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_4 . За результатами візуального обстеження та проведених на місцевості обмірів земельної ділянки комісією встановлено, що до квартири в АДРЕСА_4 здійснено прибудову, чим самовільно зайнято земельну ділянку комунальної власності, орієнтовною площею 0,0012 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 . До вказаного акту додано план меж землекористування, на якому зображено розташування вказаної прибудови (а.с.22-23).

Відповідно до листа від 17.07.2023 року №02-29/64 за підписом начальника відділу Державного архітектурно-будівельного контролю Калуської міської ради Анатолія Топорова вбачається, що за адресою АДРЕСА_4 на земельній ділянці здійснено прибудови до квартири, яка є капітальною спорудою. Право на виконання будівельних робіт за вказаною адресою при здійсненні реконструкції квартири замовник не набув та про початок виконання будівельних робіт Калуську міську раду не повідомляв. Також у вказаному листі зазначено, що у відділі ДАБК Калуської міської ради відсутні відомості про початок будівництва за вищевказаною адресою (а.с.24).

Відповідно до листа виконавчого комітету Калуської міської ради від 27.05.2024 року (а.с. 31) рішення про надання у користування та у власність ОСОБА_3 земельної ділянки для прибудови до квартири за адресою АДРЕСА_4 не приймались, оскільки це суперечить нормам чинного законодавства. Також до відділу державного архітектурно-будівельного контролю Калуської міської ради не поступали та не реєструвались документи, що дають право на виконання будівельних робіт та документи, що засвідчують прийняття закінчених будівництвом об`єктів в експлуатацію щодо здійсненої прибудови до квартири АДРЕСА_3 .

Слідчим відділом Калуського РВП ГУНП в Івано-Франківській області проводилося досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №000491 за ознаками складу злочину, передбаченого ч.3 ст.197-1 КК України. За результатами проведення досудового розслідування ОСОБА_3 було пред`явлено обвинувачення у самовільному будівництві капітальної споруди на самовільно зайнятій земельній ділянці, що виявилось у самовільному, тобто всупереч встановленому законом порядку, будівництві споруди прибудови до квартири АДРЕСА_1 , яка перебуває у комунальній власності Калуської міської ради (а.с.26-27).

Ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 19.10.2023 року (а.с.28-30) ОСОБА_3 звільнено від кримінальної відповідальності за ч.3 ст.197-1 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. Кримінальне провадження №000491 про обвинувачення ОСОБА_3 за ч.3 ст.197-1 КК України закрито у зв`язку із звільненням від кримінальної відповідальності.

Із роз`яснень, викладених у п.1 постанови пленуму Верховного Суду України №12 від 20.02.2004 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює закриття кримінальних справ» вбачається, що звільнення від кримінальної відповідальності - це відмова держави (її компетентних органів) від засудження особи, яка вчинила злочин, та застосування до неї кримінально-правових засобів примусового характеру. Водночас звільнення від кримінальної відповідальності не є виправданням особи.

У пункті першому постанови пленуму Верховного Суду України №12 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» зазначено, що звільнення від кримінальної відповідальності це відмова держави від застосування щодо особи, котра вчинила злочин, установлених законом обмежень певних прав і свобод шляхом закриття кримінальної справи, яке здійснює суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, Кримінально-процесуальним кодексом України. Закриття кримінальної справи зі звільненням від кримінальної відповідальності можливе в разі вчинення особою суспільно-небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого КК, та за наявності визначених у законі правових підстав, вичерпний перелік яких наведено у ч.1 ст.44 КК, а саме: у випадках, передбачених цим Кодексом, а також на підставі закону України про амністію чи акта помилування.

Таким чином, обов`язковою передумовою звільнення особи від кримінальної відповідальності є вчинення нею певного злочину, незалежно від того, є він закінченим чи незакінченим, а так само вчинення такого злочину одноособово чи у співучасті.

Прийняття судом рішення про звільнення особи від кримінальної відповідальності можливе лише за згодою особи на відповідну підставу закриття кримінального провадження.

Питання про звільнення від кримінальної відповідальності суд вирішує у формі ухвали.

Незважаючи на те, що зазначений вид судового рішення, за правилами кримінального процесуального закону, не передбачає визнання особи винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, усе ж зазначена підстава для звільнення від кримінальної відповідальності не означає виправдання такої особи чи визнання її невинною, а визначені в КК України підстави для звільнення від кримінальної відповідальності не є реабілітуючими.

Таким чином, звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі застосування строків давності не може свідчити про не вчинення особою злочину, звинуваченою у ньому. З огляду на це особа, яка вважає себе невинуватою у вчиненні злочину або вина якої у вчиненні злочину не доведена, вправі вимагати не застосування строків давності, а постановлення виправдувального вироку або постановлення ухвали про відсутність події та складу злочину в діях такої особи. Лише такі процесуальні рішення носять реабілітуючий характер та звільняють особу від усіх звинувачень у вчиненні протиправного караного діяння. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 18.04.2018 року у справі № 826/4225/15, від 03.10.2018 року у справі №463/1380/15-ц.

Отже, звільнення ОСОБА_3 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності її притягнення до кримінальної відповідальності не є реабілітуючою підставою. Також суд враховує, що зі змісту ухвали суду від 19.10.2023 року вбачається, що ОСОБА_3 в судовому засіданні дала згоду та не заперечила проти звільнення її від кримінальної відповідальності за ч.3 ст.197-1 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, не вимагала постановлення виправдувального вироку. З вищевказаного випливає, що фактично ОСОБА_3 визнавала вину у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, а саме у самовільному будівництві капітальної споруди на самовільно зайнятій земельній ділянці, що виявилось у самовільному, тобто всупереч встановленому законом порядку, будівництві споруди прибудови до квартири АДРЕСА_1 , яка перебуває у комунальній власності Калуської міської ради та усвідомлювала, що кримінальне провадження закривається власне з нереабілітуючих підстав.

За таких обставин покликання представника відповідача, що матеріали справи не містять доказів того, що це саме його довірителька збудувала об`єкт, про який йде мова в позові, не заслуговують на увагу, так як вона фактично погоджувалася з висуненим їй звинуваченням, оскільки не вимагала продовження кримінального провадження з метою постановлення виправдувального вироку.

Отже, матеріалами справи встановлено, що відповідачка використовує спірну земельну ділянку без правовстановлюючих документів на землекористування, чим порушує вимоги законодавства України та право власника землі.

У постановах Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі № 822/2149/18 (провадження № К/9901/5732/19) та від 10 квітня 2020 року у справі № 344/4319/16-а (провадження № К/9901/18858/18) зроблено висновки про те, що «…правове значення має позиція власника (користувача) земельної ділянки, а також дотримання прав інших осіб. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України). В цьому випадку знесення самочинного будівництва можливе без попереднього рішення суду про зобов`язання особи, яка здійснила будівництво, провести відповідну перебудову. Це є логічним та виправданим, оскільки такі види самочинного будівництва, безперечно, не можуть бути приведені до легітимного стану шляхом перебудови».

За обставин, коли належний власник земельної ділянки не надавав згоди на будівництво на його земельній ділянці об`єкта нерухомого майна, він має право вимагати усунення будь-яких порушень його прав як власника земельної ділянки шляхом знесення усіх об`єктів, зокрема й самочинного будівництва, навіть у разі його державної реєстрації, здійсненого не власником або без його згоди.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 204/3027/20 (провадження № 61-2199св22), від 01 лютого 2023 року у справі № 204/1053/20 (провадження № 61-21119св21), від 22 червня 2023 року у справі № 592/16491/18 (провадження № 61-9539св22), від 04 січня 2024 року у справі № 680/1009/16-ц (провадження № 61-3906св23).

Суд враховує, що саме власник земельної ділянки заперечує проти спорудження на ній самочинного будівництва всупереч вимогам закону, а тому можливість такого знесення не ставиться в залежність від встановлення обставин отримання відповідачкою припису про усунення порушень законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм і правил. Такі обставини суд встановлює у разі звернення до суду на підставі частини сьомої статті 376 ЦК України.

Крім того, суд враховує, що відповідачка не надала доказів того, що усунення порушення прав Калуської міської ради через самочинне будівництво можливе без застосування крайнього заходу знесення спірної споруди, а шляхом проведення перебудови. Водночас очевидним є той факт, що таке знесення є технічно можливим, адже прибудова зроблена до квартири.

Щодо дотримання принципів правомірного втручання у право мирного володіння.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: перша - виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; друга - викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; третя - закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «"East/West Alliance Limited" проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;

якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;

втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

З урахуванням приписів статті 328 ЦК України відповідачка не мала жодних юридичних підстав вважати, що у неї виникло право власності на самочинно споруджений об`єкт. Тому задоволення позову щодо знесення самочинної прибудови до квартири на земельній ділянці, яка є власністю територіальної громади, відновить рівновагу між загальними інтересами територіальної громади у користуванні та розпорядженні належною їй комунальною земельною ділянкою й індивідуальним інтересом відповідачки у правомірному користуванні та розпорядженні її квартирою у багатоквартирному будинку. Відповідно до цього майновий тягар, пов`язаний із задоволеною вимогою, не можна вважати для відповідачки надмірним.

Щодо повноважень прокурора на звернення до суду з позовом в інтересах держави в особі Калуської міської ради.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про прокуратуру» прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.

Пунктом 2 частини першої статті 2 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що на прокуратуру покладається функція представництва інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених цим Законом та главою 12 розділу III ЦПК України.

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (частина третя статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).

Вказаним приписам кореспондують відповідні приписи ЦПК України, зокрема у частині четвертій статті 56 цього Кодексу визначено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Системне тлумачення норм частин четвертої, п`ятої статті 56 ЦПК України та статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках:

1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність такого органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює (доповнює) в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Подібні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19).

Виходячи зі змісту наведених норм права, підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, вжиття прокурором всіх передбачених чинним законодавством заходів, які передують зверненню прокурора до суду для здійснення представництва інтересів держави, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.

Таким чином, у кожному такому випадку прокурор повинен навести, а суд - перевірити причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Звертаючись до суду з даним позовом, прокурор посилався на те, що відповідачка незаконно здійснила будівництво прибудови до своєї квартири, розташованої на першому поверсі за адресою: АДРЕСА_4 , із зайняттям земельної ділянки територіальної громади м. Калуш, яка їй для цієї мети не виділялась.

При цьому зазначив, що Калуською міською радою заходи цивільно-правового характеру для поновлення прав територіальної громади не вживалися, отже, відповідно до статті 26 Закону України «Про прокуратуру», статті 56 ЦПК України наявні правові підстави для звернення прокурора до суду з метою захисту інтересів держави.

Отже, враховуючи, що прибудова, яка розташована на землях територіальної громади м. Калуш, є самочинно збудованою та перешкоджає територіальній громаді здійснювати повноваження власника відповідної земельної ділянки, суд дійшов висновку, що слід зобов`язати відповідачку звільнити самовільно зайняту земельну ділянку, загальною площею 12 кв.м., шляхом знесення об`єкта самочинно будівництва, а саме прибудови до квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 12 кв.м.

Згідно з положеннями ст. 141 ЦПК України, Закону України «Про судовий збір», зважаючи на те, що прокурор був звільнений від сплати судового збору при поданні даного позову до суду, з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір.

На підставі викладеного, ст.ст.80,83 ЗК України, ст.ст. 316, 317, 321, 376, 391 ЦК України, Закону України «Про прокуратуру», керуючись ст.ст. 259, 265, 268 ЦПК України,

у х в а л и в:

Позов задоволити.

Зобов`язати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , за власний рахунок звільнити самовільно зайняту земельну ділянку, загальною площею 12 кв.м., шляхом знесення об`єкта самочинно будівництва, а саме прибудови до квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 12 кв.м.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь держави 1211,20 грн. судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи безповідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складено 13.11.2024року.

Суддя Володимир ОНУШКАНИЧ