ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 953/7600/23 Головуючий суддя І інстанції Власова Ю. Ю.
Провадження № 22-ц/818/1035/24 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2024 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Мальованого Ю.М.,Маміної О.В.,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 28 грудня 2023 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Головного управління Національної поліції в Харківській області, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Головного управління Національної поліції в Харківській області, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди.

Вказав, що він є військовослужбовцем Збройних Сил України, 18.06.2023 близько 21 год. 01 хв. керуючи транспортним засобом DAF-4442 д.н. НОМЕР_1 (перебуває на балансі Збройних Сил України, виконував службові обов`язки) по дорозі в с. Колісніківка Куп`янського району Харківської області потрапив в ДТП. У зв`язку з цими обставинами, працівниками поліції відносно позивача складений протокол про адміністративне правопорушення за ст. 124 КУпАП.

Постановою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 26.07.2023 у справі N° 646/3310/23, провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 124 КУпАП закрито на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку із відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення

На підставі вищевикладеного, ОСОБА_1 уточнивши свої вимоги 26.10.2023, остаточно просив суд стягнути з Держави в особі ДКСУ за рахунок ДБУ, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь відшкодування моральної шкоди в розмірі 117 000,00 грн., заподіяної внаслідок незаконних дій посадових осіб ГУНП в Харківській області.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 28 грудня 2023 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вказав, що судом не враховано, пункт 4 ч.1 ст.2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є підставою для відшкодування позивачеві моральної шкоди, оскільки закриття судом справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що Позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, відшкодування якої здійснюється Відповідно до п.92 постанови Великої Палати Верховного Суду у справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714 цс 19) від 01.09.2020 року визначено, що виходячи з положень ст. 16 та ст. 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. Відповідно до п.50 постанови Великої Палати Верховного Суду у справі № 9901/313/20 (провадження № 11-378заі20) від 24.02.2021, висновки суду першої інстанції про те, що позивачка не надала належних і допустимих доказів на підтвердження викладених обставин стосовно завданої їй моральної шкоди, не можуть бути підставами для повернення позовної заяви ОСОБА_1 в цій частині, оскільки позивачка пояснила своє бачення обрахунку моральної шкоди, пов`язаного з практикою ЄСПЛ щодо застосування відшкодування справедливої сатисфакції за тривале порушення гарантованих прав.

Відповідно до рішення ЄСПЛ «АБДУЛАЗІЗ, КАБАЛЕС І БАЛКАНДАЛІ ПРОТИ СПОЛУЧЕНОГО КОРОЛІВСТВА», з огляду на її природу, моральна шкода не завждм може бути предметом чіткого доведення. У п.37 рішення у справі «НЕДАЙБОРЩ ПРОТИ РОСІЙСЬКОЇ ФЕДЕРАЦІЇ», ЄСПЛ зазначив, що заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс, що означає, що при наявності встановленого факту порушення прав заявника моральна шкода наявна та констатується судом. У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (п.64, заява N 40450/04, від 15.10.2009) ЄСПЛ зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджувальному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи місцевого самоврядування зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У практиці ЄСПЛ порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (наприклад, «Рисовський проти України», № 29979, пункти 86, 89, від 20.10.2011 р., «Антоненков та інші проти України», № 14183/02, п.71, від 22.11.2005). ЄСПЛ підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовній спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії», п.120, «Онер`їлдіз проти Туреччини», п.128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови», п.72, від 08.04.2008, і «Москаль проти Польщі», п.51, від 15.09.2009). Також, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії», п.74, від 20.05.2010, і «Тошкуце та інші проти Румунії», п.37, від 25.11.2008) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Щоб вважатися ефективним і в такий спосіб відповідати статті 13 Конвенції, внутрішній засіб правового захисту повинен надати змогу компетентному національному органу як розглянути суть відповідної скарги за Конвенцією, так і забезпечити «належний захист» (рішення від 27.09.1999 р. у справі «Сміт і Ґрейді проти Сполученого Королівства»), заяви №33985/96 і № 33986/96; рішення ЄСПЛ від 18.12.1996 р. у справі «Аксой проти Туреччини», заява № 21987/93). Результатом такого провадження може бути, зокрема, присудження відшкодування у зв`язку з порушенням. Крім того, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 24.04.2018 р. зазначив, що аналіз ст.27, 28 Основного Закону України у системному зв`язку з його ст.3, наведених позицій Конституційного Суду України дає підстави стверджувати, що у ст.27, 28 Конституції України інституціалізовано не лише негативний обов`язок держави утримуватися від діянь, які посягали б на права людини на життя та повагу до її гідності, а й позитивний обов`язок держави, який полягає, зокрема, в забезпеченні належної системи національного захисту конституційних прав людини шляхом розроблення відповідного нормативно-правового регулювання; впровадженні ефективної системи захисту життя, здоров`я та гідності людини; створенні умов для реалізації людиною її фундаментальних прав і свобод; гарантуванні порядку відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок порушень конституційних прав людини; забезпеченні невідворотності відповідальності за порушення конституційних прав людини (п.2 мотивувальної частини).

Зазначив, що Верховний Суд у постанові від 11.03.2021 у справі № 826/7176/17, зробив наступний правовий висновок: П.91. Частиною другою статті 19 Конституції України визначено обов`язок органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. П.92. Указана норма основного закону означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень. П.93. «На підставі» означає, що суб`єкт владних повноважень: повинен бути утвореним у порядку, визначеному Конституцією та законами України; зобов`язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним. П.94. «У межах повноважень» означає, що суб`єкт владних повноважень повинен приймати рішення та вчиняти дії відповідно до встановлених законом повноважень, не перевищуючи їх. П.95. «У спосіб» означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом засоби.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ГУ НП в Харківській області Мостова К.О. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Вказала, що позовні вимоги не доведені, висновки суду є законними та обгрнутованими і доводами скарги не спростовуються.

Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою «Апеляційне провадження».

Згідно частини 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

У статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи, у даному випадку на день відкриття апеляційного провадження у справі та призначення її для розгляду без повідомлення учасників справи ухвалою суду апеляційної інстанції від 29 травня 2024 року. В даній справі ціна позову становить 117000,00 гривень. тобто менше ста розмірів прожиткового мінімуму, а тому розгляд апеляційної скарги був призначений в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами, у письмовому провадженні.

За таких обставин, з урахуванням характеру спору та доводів апеляційної скарги, які не вимагають дослідження нових доказів, з урахуванням принципу пропорційності, ст. 11 ЦПК України, розгляд апеляційної скарги продовжується згідно приписів цивільного процесуального права в порядку письмового провадження, ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши доводи апеляційної скарги у передбачених ст. 367 ЦПК України межах, колегія суддів не знаходить законних підстав для її задоволення.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Залишаючи позов без задоволення, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги необґрунтовані, недоведені належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, отже, позивачем не доведено належними та допустимими доказами позовні вимоги.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, з огляду на наступне.

Статтею 55 Конституції України, визначено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб даних органів.

Відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини, й вказана стаття встановлює загальні підстави відшкодування шкоди в рамках позадоговірних (деліктних) зобов`язань.

Частинами 1, 2 статті 1176 ЦК України, передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно- розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч. 6 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або особі внаслідок іншою незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу дізнання, посереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Підставою для застосування такого виду відповідальності є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених ст. 1176 ЦК України, є протиправна поведінка, шкода, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, й відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Відповідальність за загальними правилами настає лише за наявності вини особи, яка завдала шкоди. Шкода - це зменшення чи знищення майнових або немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода наслідком. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність завданої шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури і суду» (далі - Закон), встановлюється перелік випадків, умов та порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові внаслідок саме незаконних дій органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, у тому числі право на відшкодування в разі закриття справи про адміністративне правопорушення (стаття 2 Закону).

За приписами статті 1174 ЦК України, відшкодуванню підлягає шкода, яка фактично завдана матеріальним благам особи незаконним рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади. Окрім факту неправомірних дій органу державної влади предметом доказування по цій справі мають бути виникнення шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями органу державної влади і заподіянням ним шкоди. У разі наявності лише незаконної бездіяльності або дій державного органу без настання наслідків у вигляді шкоди, відсутні правової підстави для її відшкодування.

Згідно ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Статтею 23 ЦК України, передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

В роз`ясненнях, що містяться у змісті пунктів 3-5 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із змінами), зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є військовослужбовцем Збройних Сил України, 18.06.2023 близько 21 год. 01 хв. керуючи транспортним засобом DAF-4442 д.н. НОМЕР_1 (перебуває на балансі Збройних Сил України, виконував службові обов`язки) по дорозі в с. Колісніківка Куп`янського району Харківської області потрапив в ДТП. У зв`язку з цими обставинами, працівниками поліції відносно позивача складений протокол про адміністративне правопорушення за ст. 124 КУпАП.

Постановою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 26.07.2023 у справі № 646/3310/23 провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 124 КУпАП закрито на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку із відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Отже, з наявних матеріалів не встановлено наявності доказів, підтверджуючих неправомірність дій працівника ГУНП в Харківській області при складанні відносно позивача постанови про адміністративне правопорушення, а сама Постанова про адміністративне правопорушення - не є доказом неправомірності дій працівника ГУНП в Харківській області та не є достатньою підставою для висновку про порушення прав позивача, що у свою чергу є необхідною умовою для відшкодування позивачу моральної шкоди.

У згаданій постановіЧервонозаводського районного суду м. Харкова від 26.07.2023 у справі № 646/3310/23 неправомірних дій інспектора поліції не встановлено.

Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 № 4 передбачено, що обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяти, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Крім того, в п. 9 вказаної постанови передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд мас виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Позивач зазначав, що спірні правовідносини регулюються Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01.1 2.1 994 № 266/94-ВР.

Однак, з цим не можна погодитись з огляду на наступне.

Згідно до підпункту "а" пункту 1 частини першої статті 38 КПК України органами досудового розслідування (органами, що здійснюють дізнання і досудове слідство) є слідчі підрозділи органів Національної поліції.

Відповідно до абзацу 2 частини 1 статті 5 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» оперативно-розшукова діяльність здійснюється оперативними підрозділами Національної поліції - підрозділами кримінальної та спеціальної поліції

Однак, позивачем не надано суду жодних доказів щодо: незаконності чи протиправності дій відповідачів, у тому числі інспектора поліції, яким було складено скасовану судом Постанову. Недоведеність протиправності складання Протоколу про адміністративне правопорушення свідчить про відсутність порушення прав позивача, а тому доводи апеляційної скарги є безпідставними. У даному випадку основоположні права позивача були захищені в результаті ухвалення згаданою Постановою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 26.07.2023 у справі N° 646/3310/23 судового рішення про відсутність складу адміністративного правопорушення в діях позивача під час ДТП. Отже правосуддя у даному випадку відбулося на стадії притягнення позивача до адміністративної відповідальності, а тому, за відсутності інших підстав заявленого позову суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що позов є недоведений.

Крім того, притягнення до адміністративної відповідальності позивача у даному випадку не відбулося внаслідок закриття судом адміністративного провадження та належного здійснення правосуддя, а сам факт складання протоколу про адміністративне правопорушення є лише юридичною підставою для розгляду судом цього питання. Тому, наведена у доводах скарги практика ЄСПЛ та касаційного суду не є релевантною до обставин цієї справи.

Докази та обставини, на які посилається в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом обставин справи були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції відповідно до ст. 89 ЦПК України дав правильну правову оцінку наявним доказам у справі.

Оскільки рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Згідно з частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375, 381, 382-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 28 грудня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду лише у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 11 жовтня 2024 року.

Головуючий В.Б.Яцина.

Судді Ю.М.Мальований.

О.В.Маміна.