ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4934/24 Справа № 177/2638/23 Суддя у 1-й інстанції - Суботіна С. А. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Бондар Я.М., Корчистої О.І.,

розглянувши у письмовому провадженні без виклику сторін в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в м.Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу №177/2638/23 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення недоплаченого розміру матеріальної допомоги на оздоровлення, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 26 лютого 2024 року, ухвалене у складі судді Суботіної С.А., -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до Криворізького районного суду Дніпропетровської області з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця», в обґрунтування якого зазначила, що з 09.11.2006 працює на підприємстві відповідача в структурному підрозділі «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» на різних посадах, з 07.09.2016 переведена оглядачем вагонів 5 розряду. За період з 2017 по 2021 роки позивач перебувала у щорічних відпустках та користувалась правом на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення, яка оплачувалася відповідачем не у повному обсязі. Так, позивач вважає, що за 2017 рік сума недоплаченої матеріальної допомоги складає 1095,00 грн, за 2018 рік 1421,75 грн, за 2019 рік 1771,75 грн, за 2020 рік 2095,50 грн, за 2021 рік 1460,00 грн. При цьому, на думку позивача, що відповідач свідомо порушив умови щодо виплат працівнику матеріальної допомоги на оздоровлення, встановлені п. 3.1.15 колективного договору на 2014-2015 роки, укладеного між ВСП «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» та головою первинної профспілкової організації ВСП «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська», схваленого на конференції трудового колективу ВСП «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» 25.03.2014, та дія якого продовжена у 2017, 2018, 2019, 2020 та 2021 роках до укладення колективного договору АТ «Укрзалізниця». Даним пунктом встановлено, що при кожному наданні працівникам щорічної відпустки загальної тривалості або не менше її половини (у випадку поділу відпустки на частини), незалежно від періоду її надання, виплачувати за письмовою згодою матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 40% тарифної ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги. Надалі, спільною постановою керівництва СП «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» РФ «Придніпровської залізниці» та первинною профспілковою організацією ВСП «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» від 14.04.2017 № ВЧДЕ-2/635 замість величини «мінімальна заробітна плата», постановлено застосовувати розрахункову величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом». Окрім того, спільною постановою керівництва СП «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» РФ «Придніпровської залізниці» та первинною профспілковою організацією ВСП «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» від 15.06.2021 № ВЧДЕ-2/821 внесено зміни до колективного договору ВСП «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська», а саме: перший абзац п. 3.1.15 викладено у новій редакції: «При наданні працівникам щорічної відпустки загальної тривалості або не менше її половини (у випадку поділу її на частини), незалежно від періоду її надання, виплачувати один раз на рік згідно з положеннями, за письмовою заявою працівника, матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 50 відсотків тарифної ставки чи посадового окладу за посадою, котру обіймає працівник на дату подання заяви, але не менше двох прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених законодавством України на 01 січня (податкового) звітного року». Однак, застосування виплати у розмірі двох прожиткових мінімумів для працездатних осіб все одно є нижчим, ніж розмір мінімальної заробітної плати, як це вимагає п.3.1.15 діючого колективного договору, тобто погіршує становище працівників підприємства та прийнята не в порядку чинного законодавства, отже не підлягає застосуванню при визначенні розміру матеріальної допомоги на оздоровлення.

З урахуванням зазначеного просила стягнути з АТ «Українська залізниця» на її користь 7844,00 грн недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення та витрати, понесені на правову допомогу у розмір 2500 грн.

Рішенням Криворізького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 лютого 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено, стягнуто з акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 суму недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення за період з 2017 по 2021 роки в розмірі 7844 гривні 00 копійок, а також витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2500 гривень 00 копійок. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись з зазначеним рішенням, відповідач АТ «Українська залізниця» подав апеляційну скаргу, у якій просив рішення суду скасувати, відмовивши у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідно до вимог п. 3 розділу ІІ Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до законодавчих актів України від 06.12.2016 року № 1774, встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується, як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, крім розрахунку щорічного обсягу фінансування статутної діяльності політичних партій. Пунктом 5 Прикінцевих положень Закону № 1774 встановлено, що з 01.01.2017 мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується, як розрахункова величина у колективних договорах та угодах усіх рівнів. з огляду на відсутність факту визнання недійсними пунктів 3, 5 розділу ІІ Закону 1774, імперативна норма закону щодо незастосування з 01.01.2017 року у колективних договорах розрахункової величини у вигляді мінімальної заробітної плати має виконуватися в повному обсязі всіма без винятку суб`єктами на території України

Таким чином, на підставі спільної постанови керівництва ВСП «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» та Первинної профспілкової організації ВСП «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» від 14.04.2017 постановили «на виконання пунктів 3, 5 розділу ІІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України № 1774 застосовувати з 01.04.2017 року у діючому Колективному договорі замість величини «мінімальна заробітна плата» розрахункову величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб», встановленого Законом». При цьому, жодним чином не вбачається, що голова профкому, виступаючи особою, яка діє в інтересах членів учасників профспілки-працівників підприємства та виступає від їх імені згідно статутних документів профспілки, як представник колективної угоди діяв з порушення вимог колективного договору чи законодавства.

Також є помилковими висновки суду першої інстанції про застосування до спірних відносин статті 9 КЗпП України.

Також зазначає, що судом першої інстанції не застосовано строку позовної давності. Вважає, що стягнутий розмір витрат на правову допомогу у розмірі 2500 грн. є завищеним, необґрунтованим, неспівмірним із складністю справи та витраченим адвокатом часом.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Частиною 3 ст.3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч.3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ціна у позову у даній справі складає 7844 грн., що є меншим ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому дану справу слід розглядати без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін з наступних підстав.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 з 09.11.2006 працювала на різних посадах на підприємстві відповідача у СП «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» РФ «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця», а з 07.09.2016 переведена оглядачем вагонів 5 розряду (а.с.13, 14).

У періоди з 23.07.2017 по 22.08.2017, з 15.08.2018 по 15.09.2018, з 31.03.2019 по 02.05.2019, 17.06.2020 по 18.07.2020, з 20.09.2021 по 21.10.2021 позивачу надавалася відпустка з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення.

Відповідно до наданих позивачем розрахунків заробітної плати, ОСОБА_1 у липні 2017 року виплачувалась матеріальна допомога на оздоровлення в розмірі 2105 грн, у липні 2018 року в розмірі 2301,25 грн, у лютому 2019 року в розмірі 2401,25 грн, у липні 2020 року в розмірі 2627,50 грн та в серпні 2021 року в розмірі 4540 грн. (а.с.15-19).

Як слідує з матеріалів справи, між адміністрацією та трудовим колективом на 2014-2015 роки відокремленого структурного підрозділу «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» укладено колективний договір, який набрав чинності з дня його схвалення конференцією трудового колективу 25.03.2014. За відсутності інформації про існування іншого колективного договору, суд приходить до висновку, що вказаний договір є діючим, що перед судом не спростовано (а.с.20-22).

Пунктом 3.1.15 вказаного колективного договору передбачено, що при кожному наданні працівникам щорічної відпустки загальної тривалості або не менше її половини (у випадках поділу відпустки на частини) незалежно від періоду її надання, виплачувати за письмовою заявою матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі 40% тарифної ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги.

Постановами від 20.01.2017 №ВЧДЕ-2/335, від 31.01.2018 №ВЧДЕ-2/1544, від 23.01.2019 №209/ВЧДЕ-2, від 23.01.2020 №348/ВЧДЕ, від 16.01.2021 №ВЧДЕ-2/83 начальника СП «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» та голови ППО ВСП «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська», продовжено виконання зобов`язань діючого колективного договору відповідно на 2017, 2018, 2019, 2020 та 2021 роки (а.с.24-28).

Спільною постановою начальника СП «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» та голови ППО ВСП «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» № ВЧДЕ-2/821 від 15.06.2021 постановлено внести зміни до колективного договору СП «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська», а саме: пункт 3.1.15 перший абзац викласти в новій редакції: «При наданні працівникам щорічно відпустки загальної тривалості або не менше її половини (у випадках поділу відпустки на частини), незалежно від періоду її настання, виплачувати один раз на рік згідно з положеннями (Додаток №2), за письмовою заявою працівника, матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 50 відсотків тарифної ставки чи посадового окладу за посадою, котру обіймає працівник, встановленого штатним розписом на дату подання заяви, але не менше двох прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених законодавством України га 01 січня (податкового) звітного періоду» (а.с.28).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що прийняття Закону України «Про внесення змін до законодавчих актів України» №1774-VІІІ від 06.12.2016 року не створює юридичних наслідків щодо застосування п.3.1.15 колективного договору, укладеного між ВСП «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» та Головою ППО ВСП «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська», у частині виплати допомоги на оздоровлення, оскільки питання виплати матеріальної допомоги на оздоровлення, умови виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, обставини, за яких вона виплачується, а також кому саме вона може бути виплачена першочергово, визначається, у даному випадку, колективним договором, де визначено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується у розмірі 40% тарифної ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги, а прийнята 14.04.2017 спільна постанова керівництва керівництва СП «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» і голови ППО ВСП «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» №ВЧДЕ-2/635 про застосовування з 01.04.2017 замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величину «125% прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом», прийнята з порушенням вимог колективного договору, отже не підлягає застосуванню при визначні розміру матеріальної допомоги на оздоровлення.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками та зазначає наступне.

Згідно ст.10 КЗпП України, колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.

Відповідно до ст.13 КЗпП України та ст.7 Закону України «Про колективні договори і угоди», зміст колективного договору визначається сторонами.

Статтею 13 КЗпП України визначено, що у колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій і т.і.)

Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії.

Згідно ст.18 КЗпП України, положення колективного договору розповсюджуються на всіх працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими для роботодавця та працівника.

Відповідно до ч.2 ст.97 КЗпП України, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Як вбачається із матеріалів справи, пунктом 3.1.15 Колективного договору, укладеного між адміністрацією в особі начальника ВСП «Експлуатаціне вагонне депо Батуринська» С.С. Хаткового та трудовим колективом в особі голови первинної профспілкової організації профспілкової організації ВСП «Експлуатаціне вагонне депо Батуринська» Н.О. Коровайнюк на 2014-2015 роки, передбачено, що при кожному наданні працівникам щорічної відпустки загальної тривалості або не менше її половини, незалежно від періоду її надання, виплачувати згідно з положенням за письмовою заявою матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 40 відсотків тарифної ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги (а.с.22). Постановами від 20.01.2017 № ВЧДЕ-2/335, від 31.01.2018 № ВЧДЕ-2/1544, від 23.01.2019 № 209/ВЧДЕ-2, від 23.01.2020 № 348/ВЧДЕ, від 16.01.2021 № ВЧДЕ-2/83 начальника СП «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» та голови ППО ВСП «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська», продовжено виконання зобов`язань діючого колективного договору на 2017, 2018, 2019, 2020 та 2021 роки, відповідно (а.с. 23, 24,25, 27, 28).

Відповідно до спільної Постанови начальника СП «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» та голови ППО ВСП «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» від 15.06.2021 № ВЧДЕ-2/821 постановлено внести зміни до колективного договору СП «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська», а саме: пункт 3.1.15 перший абзац викласти в новій редакції: «При наданні працівникам щорічно відпустки загальної тривалості або не менше її половини (у випадках поділу відпустки на частини), незалежно від періоду її настання, виплачувати один раз на рік згідно з положеннями (Додаток №2), за письмовою заявою працівника, матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 50 відсотків тарифної ставки чи посадового окладу за посадою, котру обіймає працівник, встановленого штатним розписом на дату подання заяви, але не менше двох прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених законодавством України га 01 січня (податкового) звітного періоду» (а.с.28).

Згідно з п.1.4 Колективного договору, зміни і доповнення до колективного договору, що не погіршують соціального та економічного становища працівників депо, вносяться протягом строку його дії за погодженням сторін на спільному засіданні керівництва депо і профспілкових комітетів, а всі інші на конференції трудового депо.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік», тобто на момент прийняття спільної Постанови керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці Букреєва О.В. № Н32/20, П-4-5г від 31.03.2017 року, мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3200 грн.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, був встановлений на рівні 1600 грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2000 грн.

У Законі України «Про державний бюджет України на 2018 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, встановлений на рівні 1762грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2205,50грн., мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3723грн.

Законом України «Про державний бюджет України на 2019 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, встановлений на рівні 2007грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2508,75грн. мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 4173грн.

Законом України «Про державний бюджет України на 2020 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, встановлений на рівні 2197грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2746,25грн., мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 4723грн. з 01.01.2020 по 31.08.2020 року, 5000грн. з 01.09.2020 по 31.12.2020 року.

Законом України «Про державний бюджет України на 2021 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, встановлений на рівні у розмірі з 1 січня - 2270 грн., з 1 липня - 2379 грн., з 1 грудня - 2481 грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 3101,25грн., мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 6000грн. з 01.01.2021 по 30.11.2021 року, 6500грн. з 01.12.2021 по 31.12.2021 року.

Таким чином, прийняття 31.03.2017 року спільної Постанови керівництва Регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці Букреєва О.В. № Н32/20, П-4-5г від 31.03.2017 року про застосовування з 01.04.2017 року замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом» є діями, що погіршували становище працівників порівняно із законодавством та вказана постанова повинна була прийматися не за погодженням сторін на спільному засіданні керівництва депо і профспілкових комітетів, а на конференції трудового колективу депо, оскільки на момент прийняття вказаної постанови, оскільки зокрема у 2017 році мінімальна заробітна плата в Державі була встановлена на рівні 3200 грн., отже вказана сума є більшою за 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, який становив 2000 грн., тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що при визначенні позивачці розміру матеріальної допомоги на оздоровлення, підлягає застосуванню не спільна Постанова керівництва Регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці Букреєва О.В. №Н32/20, П-4-5г від 31.03.2017 року, яка погіршує становище працівників, а п.3.1.5 Колективного договору, й доводи апеляційної скарги в цій частині є неприйнятними та не спростовують висновків суду.

При цьому, судом першої інстанції вірно враховано положення статті 9 КЗпП України, згідно якої умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними, та констатовано, що вказана правова норма не вимагає будь-якої процедури визнання недійсними умов договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством, адже вона безпосередньо оголошує такі умови недійсними і не вимагають судової процедури визнання їх недійсними.

Отже, за вказаний період 2017-2021 років з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь позивача підлягає стягненню недоплачена матеріальна допомога в загальному розмірі 7844,00 грн, що складається з: 1095,00 грн недоплаченої допомоги на оздоровлення за 2017 рік (3200,00 грн 2105,00 грн), 1421,75 грн недоплаченої допомоги на оздоровлення за 2018 рік (3723,00 грн 2301,25 грн), 1771,75 грн недоплаченої допомоги на оздоровлення за 2019 рік (4173,00 грн 2401,25 грн), 2095,50 грн недоплаченої допомоги на оздоровлення за 2020 рік (4723,00 грн 2627,50 грн), 1460,00 грн недоплаченої допомоги на оздоровлення за 2021 рік (6000,00 грн - 4540,00 грн).

Колегією суддів не приймаються доводи апеляційної скарги відповідача про те, що пунктом 5 Розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-VIII установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим законом не застосовується, як розрахункова величина у колективних договорах та угодах усіх рівнів. Сторонам, які уклали колективні договори і угоди, у тримісячний строк привести їх норми у відповідність із цим Законом згідно із законодавством. До внесення змін до колективних договорів і угод усіх рівнів щодо незастосування мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини, вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Так, стаття 58 Конституції України передбачає, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Стаття 22 Конституції України гарантує, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Проаналізувавши у сукупності положення ст.ст.22, 58 Конституції України, ст.9 КЗпП України, колегія суддів дійшла висновку, що нові Закони, які погіршують становище працівників, зокрема призводять до зменшення певних виплат, розмір яких врегульований до прийняття цих Законів, договорами про працю не мають зворотної сили.

Тобто, прийняття Закону України «Про внесення змін до законодавчих актів України» № 1774-УІІІ від 06 грудня 2016 року не створює юридичних наслідків щодо можливості застосування п.3.1.14. Колективного договору, в частині виплати допомоги на оздоровлення, оскільки питання виплати матеріальної допомоги на оздоровлення, умови виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, обставини, за яких вона виплачується, а також кому саме вона може бути виплачена першочергово, визначається, в даному випадку, колективним договором, п. 3.1.15. якого визначено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40% відсотків ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги.

Будь-яких доказів того, що відповідачем у визначеному законом та колективним договором порядку, виконано вимоги вказаного закону щодо укладення чи приведення існуючих колективних договорів чи угод у відповідність із цим Законом, протягом трьох місяців, чи в подальшому, відповідачем суду не надано. Разом з тим, враховуючи положення Галузевої угоди, прийняття державних норм з рівнем гарантій нижче, ніж передбачено угодою, має наслідком продовження дії саме норм угоди, до закінчення терміну її чинності.

Твердження ж відповідача про те, що, після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №1774-УІІІ від 06.12.2016 року, фактичний розмір матеріальної допомоги на оздоровлення не змінювався, а змінилась лише розрахункова величина, колегією суддів не приймаються, так як вказані зміни потягли зміну реального розміру допомоги, про що зазначено вище.

Виходячи з наведеного вище, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що дії відповідача щодо невиплати позивачу частини матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі, встановленим колективним договором є неправомірними.

Щодо строків позовної давності слід зазначити наступне, за змістом ст.2 Закону України «Про оплату праці», до складу заробітної плати крім основної та додаткової, входять інші заохочувальні та компенсаційні виплати.

Матеріальна допомога на оздоровлення, що надається до щорічної відпустки, є систематичною матеріальною допомогою. Це визначає пункт 2.3.3. Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Госкомстату від 13 січня 2004 року №5. Таку допомогу виплачують робітникам певних категорій: на оздоровлення; через екологічний стан регіону. Матеріальна допомога на оздоровлення належить до заохочувальних та компенсаційних виплат, що належать до фонду оплати праці.

Аналіз наведених положень законодавства дає суду підстави дійти висновку про те, що матеріальна допомога входить до структури заробітної плати, а отже до позовних вимог щодо спірних правовідносин застосовуються строки позовної давності, встановлені нормами ст.233 КЗпП України.

Так, відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України, в редакції, яка була чинною до 19 липня 2022 року, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Згідно з ч.1 ст.233 КЗпП України (із змінами, внесеними Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ, який набрав чинності 19 липня 2022 року), працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Водночас, на підставі п.1 Прикінцевих положень КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст.233 КЗпП, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 12 березня 2020 року на всій території України установлено карантин, який неодноразово продовжувався, і був відмінений постановою КМУ від 27 червня 2023 року № 651 Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 24.00 год. 30 червня 2023 року.

Відповідно до ч.ч.3, 4 ст.3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Отже, строки звернення позивача до суду за вирішенням трудового спору не було пропущено, оскільки з вимогою про стягнення недоплаченого розміру матеріальної допомоги на оздоровлення за період з 2017 року по 2021 року вона мала право звернутися до суду без обмеження будь-яким строком.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для застосування до вказаного спору строків позовної давності і відмови з цих підстав у задоволенні позовних вимог.

Положеннями ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1)на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місце знаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно зі ст.134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Відповідно до ст.137 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача, у разі задоволення позову на відповідача, у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно задоволених вимог.

Відповідно до п.8 ч.2 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу позивачем надано копія ордеру, договір про надання правової допомоги, копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, акт про надання правової допомоги, оригінал квитанції про сплату витрат за правничу допомогу в сумі 2 500 грн.

Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).

Відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони.

Враховуючи, складність справи, виконані адвокатом роботи під час розгляду справи у суді, час, витрачений адвокатом на виконання наданих послуг, обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, суд першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу у розмірі 2 500 грн., що є співмірними з наданим адвокатом обсягом послуг, які відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність правових висновків суду, зводяться до переоцінки доказів та на законність оскаржуваного судового рішення не впливають.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 26 лютого 2024 року немає.

Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на висновок про залишення апеляційної скарги без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 368, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.

Рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 26 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Судді: