Єдиний унікальний номер судової справи 475/1310/23
Номер провадження 22-ц/812/1060/24
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

04 листопада 2024 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Коломієць В.В., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Біляєвою В.М.,

за участі:

позивача ОСОБА_1

представників відповідача Ульянова О.В. , Дмитрієвої Т.В. ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції за апеляційною скаргою ОСОБА_1 рішення, яке ухвалено Доманівським районним судом Миколаївської області 08 травня 2024 року, під головуванням судді Єгорової Н.І., в приміщені цього ж суду о 08 год. 32 хв., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Мостівської сільської ради, Товариства з обмеженою відповідальністю сільськогосподарське підприємство «Нібулон» про визнання права на земельну частку (пай),

УСТАНОВИЛА:

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Мостівської сільської ради та Товариства з обмеженою відповідальністю сільськогосподарське підприємство «Нібулон» (далі - ТОВ СП «Нібулон») про визнання права на земельну частку (пай).

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 01 жовтня 1992 року ОСОБА_1 був прийнятий в члени колгоспу «Лідіївський» Доманівського району Миколаївської області та зарахований на посаду завідуючого током, де працював до 30 липня 1996 року.

У зв`язку з ліквідацією колгоспу «Лідіївский» та створенням нового підприємства Дослідне підприємство «Лідієвське» філії ССГП «Нібулон», позивач був звільнений з посади завідуючого току з 30 липня 1996 року.

31 липня 1996 року ОСОБА_1 був прийнятий на посаду водія в ДП «Лідієвське» ССГП «Нібулон», а 08 жовтня 2005 року звільнений з підприємства за власним бажанням.

Рішенням загальних зборів колгоспу «Лідіївський» від 10 лютого 1995 року було схвалено проект роздержавлення земель колгоспу та прийнято рішення про передачу земель в колективну власність членам колгоспу, в тому числі і пенсіонерам, які раніше працювали в колгоспі та залишаються членами зазначеного підприємства.

Рішенням сесії Сухобалківської сільської ради №13 від 31 березня 1995 року колгоспу «Лідіївський» було передано в колективну власність земельну ділянку розміром 2632.9 га.

На підставі даного рішення Колективному сільськогосподарському підприємству колгоспу «Лідіївський» (далі - КСП «Лідіївський») було видано Державний акт на право колективної власності на землю серії МК №6 від 29 листопада 1995 року, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право колективної власності на землю за №6 від 29 листопада 1995 року з додатком 1 (список членів КСП «Лідіївський»), який є невід`ємною частиною зазначеного акту. Позивач внесений до зазначеного списку під номером 52.

По незалежним від позивача причинам, він не отримав сертифікат на земельну частку (пай) в передбаченому законом порядку і тому не може реалізувати своє право на земельну ділянку в межах колишнього колгоспу «Лідіївський», яка розташована була на території Сухобалківської сільської ради Доманівського району, а нині Мостівської сільської ради Вознесенського району, та яка з 2018 року здає в оренду земельну ділянку.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просив визнати за ним право на земельну частку (пай), орієнтовним розміром 8.18 умовних кадастрових гектарів в межах території Мостівської сільської територіальної громади Вознесенського району Миколаївської області в порядку паювання земель, що перебували в колективній власності Колективного сільськогосподарського підприємства колгосп «Лідіївський».

Відповідач Мостівська сільська рада надала до суду відзив, в якому просила у задоволені позовних вимог відмовити. Зазначала, що рішення та обставини, якими позивач обґрунтовує свій позов неодноразово оспорювалися та розглядалися в судовому порядку, та ще в 2005 році позивач був обізнаний про порушення свого права, проте звернувся до суду лише у 2023 році. У зв`язку із цим, сільська рада просила застосувати наслідки спливу позовної давності.

Крім того, рішенням загальних зборів членів КСП «Лідіївський» від 29 квітня 1996 року було вирішено після отримання земель в колективну власність відмовитися від земельної ділянки та передати дану земельну ділянку ССГП «Нібулон» для організації філії з метою виробництва сільськогосподарської продукції. Добровільна відмова членів колгоспу не суперечила вимогам чинного законодавства, а тому була затверджена рішенням сесії сільської ради.

По факту користування підприємством земельною ділянкою, отриманою від членів колгоспу «Лідіївський», неодноразово проводилися перевірки правоохоронними органами різних інстанцій. Порушень чинного законодавства не було встановлено.

Відповідач ТОВ СП «Нібулон» надало до районного суду відзив, в якому просило у задоволені позовних вимог відмовити. Відзив містить доводи аналогічні доводам Мостівської сільської ради. Також ТОВ СП «Нібулон» зазначало, що є неналежним відповідачем у справі.

Рішенням Доманівського районного суду Миколаївської області від 08 травня 2024 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

Судове рішення обґрунтовано тим, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що було створено та зареєстровано в установленому законом порядку Колективне сільськогосподарське підприємство колгосп «Лідіївський» і, відповідно, позивач був членом зазначеного підприємства. Оскільки позивачем не надано доказів щодо створення та існування юридичної особи КСП колгосп «Лідіївський» та його перебування в членах КСП колгоспу «Лідіївський» на час видачі Державного акту на право колективної власності на землю, хоча позивач був включений до списку громадян членів КСП без офіційного підтвердження, то суд вважав, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

При цьому, суд першої інстанції зазначив, що посилання представників відповідачів Мостівської сільської ради та ТОВ СП «Нібулон» щодо пропуску позивачем позовної давності заслуговують на увагу, проте пропущення позивачем строку позовної давності є окремою підставою для відмови в задоволенні позову, і лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення районним судом норм матеріального і процесуального права, просив рішення районного суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. Фактично, в апеляційній скарзі позивач посилається на ті ж самі обставини та доводи, які він зазначав в позовній заяві.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судове рішення без змін, з огляду на таке.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в ст.263 ЦПК України.

Так, відповідно до ч.ч.1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає в повному обсязі.

Так, за змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що згідно з копією трудової книжки колгоспника, виданої на ім`я ОСОБА_1 , останній з 01 жовтня 1992 року був прийнятий на роботу на посаду завідуючого током в колгоспі «Лідївський», а 30 липня 1996 року був звільнений у зв`язку з ліквідацією підприємства.

З 31 липня 1996 року позивач прийнятий на посаду водія в ДП «Лідіївське» філії ССГП «Нібулон» (на сьогодні - ТОВ СП «Нібулон»), з подальшим переведенням на посаду тракториста. Звільнений 08 жовтня 2005 року за власним бажанням (том 1 а.с.8).

Відповідно до витягу з протоколу за №1 загальних зборів КСП колгоспу «Лідївський» від 10 лютого 1995 року, членами колгоспу було прийнято рішення про схвалення проекту роздержавлення земель КСП колгоспу «Лідіївський» та вирішено звернутися до Сухобалківської сільської ради про погодження даного проекту (том 1 а.с.9).

Рішенням Сухобалківської сільської ради народних депутатів №13 від 31 березня 1995 року «Про передачу у колективну власність та надання у постійне користування земельних колгоспу «Лідіївський»» вирішено відповідно до затвердженого проекту роздержавлення земель передати у колективну власність колгоспу «Лідіївський» земельну ділянку площею 2632.9 га. (том 1 а.с.10).

На підставі вказаного рішення Сухобалківською сільською радою народних депутатів 29 листопада 1995 року було видано КСП колгоспу «Лідіївський» Державний акт на право колективної власності на землю серія МК №6 (том 1 а.с.11-14).

Додаток №1 до вказаного державного акту містить список громадян-членів КСП, зокрема під №52 зазначено позивача - ОСОБА_1 (том 1 а.с.15-24).

Згідно з архівною довідкою Обласного державного архіву Миколаївської області рішенням загальних зборів колгоспників від 29 квітня 1996 року і розпорядженням голови райдержадміністрації від 30 липня 1996 року №142 колгосп «Лідіївський» був ліквідований і на його базі створена філія спільного сільськогосподарського підприємства «Нібулон» (том 1 а.с.26,27).

З листа Відділу №2 управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області за вих.№2548/22-23 від 07 листопада 2023 року вбачається, що сертифікат на право на земельну частку (пай) та державний акт на право власності на земельну ділянку по КСП «Лідївський» та ССГП «Нібулон» (правонаступник ТОВ СП «Нібулон») на ім`я ОСОБА_1 не видавався. Середній розмір земельної частки (паю) по Сухобалківській сільській раді Доманівського району Миколаївської області складає 8.18 умовних кадастрових гектарів ріллі (том 1 а.с.29).

Зі змісту відповіді Мостівської сільської ради за вих.№595 від 25 жовтня 2023 року убачається, що розпорядженням голови Доманівської районної державної адміністрації №235 від 22 травня 2006 року із земель державної власності було передано в оренду ТОВ СП «Нібулон» для ведення товарного сільськогосподарського виробництва земельну ділянку загальною площею 2628.59 га в межах території Мостівської (Сухобалківської) сільської ради Вознесенського (раніше Доманівського) району Миколаївської області. На підставі вищевказаного розпорядження 23 травня 2006 року між Доманівською районною державною адміністрацію та ТОВ СП «Нібулон» було укладено договір оренди землі, який посвідчений приватним нотаріусом та зареєстрований в Доманівському реєстраційному відділі Миколаївської регіональної філії ДП «Центр ДЗК» 25 травня 2006 року за №16. Пізніше у 2018 році вказані землі були передані із земель державної власності до земель комунальної власності. Рішення щодо передачі земель колективної власності в межах села Лідіївка Вознесенського району Миколаївської області в оренду іншим господарюючим суб`єктам не приймалася (том 1 а.с.30).

З листа Відділу №2 управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області вбачається, що відповідно до Книги реєстрації державних актів на право постійного користування та колективної власності на землю за №6 від 29 листопада 1995 року, зареєстровано Державний акт на право колективної власності на землю серії МК №6, виданий КСП «Лідіївський», площею 2632.9 га, розташованої в межах території Сухобалківської сільської ради Доманівського району Миколаївської області та Державний акт на право постійного користування землею серії МК №6, виданий КСП «Лідіївський», площею 733.3 га, розташованої в межах території Сухобалківської сільської ради Доманівського району Миколаївської області. Рішенням Сухобалківської сільської ради від 17 травня 1996 року припинено право колективної власності та право постійного користування землею і передано до земель запасу (том 1 а.с.91).

Рішенням Сухобалківської сільської ради народних депутатів від 17 травня 1996 року припинено право колективної власності КСП «Лідіївський» на земельну ділянку площею - 2632.9 га та право простійного користування на земельну ділянку, площею 733.3 га, віднесено ці земельні ділянки згідно ст.180 Земельного Кодексу України до земель запасу (том 1 а.с.98).

З Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань 22 липня 2020 року зареєстровано кримінальне провадження 0000461 за заявою ОСОБА_4 та інших про те, що службові особи Сухобаліквської сільської ради Доманівського району, зловживаючи своїм службовим становищем 17 травня 1996 року прийняли рішення про припинення права колективної власності КСП «Лідївський» на земельну ділянку площею 2632.9 га, що завдало останньому істотної шкоди (том 1 а.с.97).

Зі змісту позовної заяви убачається, що позов позивача, пов`язаний з паюванням земель (зокрема, про визнання права на земельну частку (пай), її розмір), що можуть бути предметом розгляду судів.

У ч.2 ст.14 Конституції України передбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно до закону.

Організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності, визначені в Законі України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)».

Відповідно до ст.1 Закону України від 05 червня 2003 року №899-ІV «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» право на земельну частку (пай) мають, зокрема, колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку, громадяни та юридичні особи, які відповідно до законодавства України набули право на земельну частку (пай).

Згідно з п.2 Указу Президента України №720/95 від 08 серпня 1995 року «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю.

У рішення Верховного Суду України від 13 вересня 2006 року по справі №6-10900кс04 зроблено висновок, що земельний пай відповідно до Указів Президента України: від 10 листопада 1994 року «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва» та від 08 серпня 1995 року «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» - це умовна частка землі, визначена у результаті поділу земель, переданих державою у колективну власність, серед членів сільськогосподарського підприємства. Право на нього мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, у тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, відповідно до списку, що додається до Державного акта на право колективної власності на землю.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 квітня 2019 року у справі №614/562/16-ц (провадження №61-669св18) зазначено, що «відповідно до п.2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишилися членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Згідно з вимогами ст.ст.22,23 ЗК України та зазначеного Указу Президента України особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: 1) перебування в числі членів колективного сільськогосподарського підприємства на час паювання; 2) включення до списку осіб, доданого до державного акту на право колективної власності на землю; 3) одержання колективним сільськогосподарським підприємством цього акту.

У п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснено, що член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта. Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.

При цьому, право власності на земельну частку (пай) виникає не з часу внесення членів колективного сільськогосподарського підприємства до відповідних списків, доданих до державного акта на право колективної власності на землю, перевірки, уточнень і затвердження указаних списків, а з моменту передачі (державної реєстрації) державного акта про право колективної власності на землю конкретному колективному сільськогосподарському підприємству.

Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства.

З довідки Вознесенської районної військової адміністрації від 23 жовтня 2024 року убачається, що відомостей щодо державної реєстрації в 1993 -1995 роках КСП колгосп «Лідіївський» в якості юридичної особи не виявлено.

З матеріалів справи слідує, що після ліквідації колгоспу «Лідіївський» було створено інше підприємство ДП «Лідієвське», яке є філією ССГП «Нібулон». КСП колгосп «Лідіївський», як юридичної особи, фактично створено не було, а тому у позивача не виникло право на земельну частку (пай) такого товариства.

До того ж, слід зауважити, що у спірних правовідносинах основою виникнення права членства та набуття членських прав є юридичний склад, що включає в себе прийняття уповноваженим органом відповідного рішення про прийняття заявника до членів колективного сільськогосподарського підприємства та його трудова участь у діяльності цього підприємства.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 працював у колгоспі «Лідіївський» та ССГП «Нібулон» та отримував там заробітну плату, однак дані обставини не підтверджують його членства в КСП. Суду також не надано доказів того, що позивач вступав та був членом КСП.

Відповідачами у справі було заявлено про застосування позовної давності.

Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Інститут позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Відповідно до п.6 «Прикінцеві і перехідні положення» ЦК України правила цього Кодексу щодо позовної давності стосуються тільки тих позовів, строк пред`явлення яких, встановлений попереднім законодавством, не сплив до 01 січня 2004 року. Якщо ж строк позовної давності закінчився до зазначеної дати, то до відповідних відносин застосовуються правила про позовну давність, передбачені ЦК Української РСР 1963 року.

Згідно зі ст.71 ЦК Української РСР 1963 року, який діяв на час виникнення правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Відповідно до ст.75 ЦК Української РСР позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін.

Статтею 76 ЦК Української РСР передбачено, що перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Згідно зі ст.80 ЦК Української РСР закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту).

Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права.

Крім того, колегія суддів враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 22 травня 2018 року у справі №369/6892/15-ц (провадження №14-96цс18) про те, що позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосовувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

Отже, позовна давність застосовується до обґрунтованого позову. Разом з тим, оскільки суд першої інстанції відмовив в задоволенні позовних вимог через не встановлення порушень прав позивача, то відсутні і підстави для застосування позовної давності.

За такого, в межах вимог та доводів апеляційної скарги передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позову, не встановлено.

Європейський суд з прав людини вказав, що п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи те, що доводи апеляційної скарги є суб`єктивним тлумаченням особи, яка подала апеляційну скаргу, як обставин справи, так і норм діючого законодавства, та направлені на переоцінку доказів, яким районний суд дав належну правову оцінку, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні рішення були належним чином оцінені надані докази, повно встановлені фактичні обставини справи, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За правилами п.п. «в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 08 травня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: В.В. Коломієць

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 11 листопада 2024 року