Справа № 357/549/24
Провадження № 2/357/1352/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2024 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Ярмола О. Я. ,

при секретарі Пустовій Ю. В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В :

У січні 2024 року представник ТОВ «Діджи Фінанс» звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором № 200360361 від 20.10.2015 року у розмірі 65 394,93 грн., судовий збір в розмірі 2 422,40 грн.

В обґрунтування позову зазначено, що 20.10.2015 року між відповідачем та ПАТ «Банк Михайлівський», правонаступником якого є ТОВ «Діджи Фінанс», укладено угоду № 200360361 щодо кредитування. Кредитор свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, надавши відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах договору, однак відповідач порушив умови договору, внаслідок чого утворилась заборгованість за кредитом. Позивач просить стягнути заборгованість та суми, що були розраховані у відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України, а також, позивач просить поновити строк позовної давності для подачі даного позову, оскільки приналежність права вимоги позивача за вказаним кредитним договором, була предметом спору у справі № 910/11298/16 та ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.09.2020 року було замінено первісного кредитора на правонаступника ТОВ «Діджи Фінанс», але оригінали документів, зокрема кредитних договорів, щодо яких право вимоги відступлено на підставі договору від 20.07.2020 року не були відразу передані позивачу і лише на початку 2023 року позивач отримав оригінали вищезазначених документів. Отже, саме наявність тривалого судового спору щодо приналежності права вимоги кредитору призвело до спливу загального строку позовної давності, фактична відсутність документів, що стосуються угоди по кредитуванню боржника ОСОБА_1 унеможливлювала реалізацію прав позивача на звернення до суду за захистом своїх інтересів.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказану справу передано на розгляд судді Ярмолі О.Я.

02.02.2024 ухвалою судді відкрито провадження у справі та призначено розгляд в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні на 12.03.2024 року (Том 3 а.с.60).

06.02.2024 року, 18.03.2024 р. та 12.04.2024 р. до суду подано заяву представника позивача ОСОБА_2 про розгляд справи за відсутності представника позивача, проти винесення заочного рішення позивач не заперечує (Т. 3 а.с. 63,72, 92).

10.04.2024 року представник відповідача, адвокат Погребняк В.О. подав заяву про ознайомлення з матеріалами справи (Т.3 а.с.84).

22.04.2024 року представник відповідача, адвокат Погребняк В.О. подав відзив на позов та заяву про поновлення строку подання відзиву на позовну заяву (Т.3 а.с. 97-111).

29.05.2024 року представник відповідача, адвокат Погребняк В.О. подав суду заяву про застосування наслідків спливу позовної давності (Т. 3 а.с. 135-139).

Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали, просили застосувати положення про строки позовної давності до вимог в даній справі.

Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

20.10.2015 року між відповідачем ОСОБА_1 та ПАТ «Банк Михайлівський» було укладено угоду № 200360361 щодо кредитування, відповідно до якої банк надав відповідачу у користування кредитні кошти в розмірі 18 477,16 грн., з встановленим строком користування з 20.10.2015 року по 20.10.2018 року (Т.1 а.с.40-41).

Відповідач ОСОБА_1 підписав Анкету №1873468 на отримання вказаного кредиту (Т. 1 а.с.42)

Сторони кредитного договору погодили Графік платежів до кредитного договору № 200360361 від 20.10.2015 року (Т.1 а.с. 47).

Встановлено, що ПАТ «Банк Михайлівський» видав довідку про умови кредитування та орієнтовну вартість споживчого кредиту, зазначивши, що орієнтовна сукупна вартість вказаного кредиту становить 30449,80 грн. (Т.1 а.с.48).

Встановлено, що 20.07.2020 року між ПАТ «Банк Михайлівський» та ТОВ «Діджи Фінанс» було укладено Договір №7_БМ про відступлення прав вимоги. За даним договором було сплачено кошти та передано вимогу за кредитним договором № 200360361 від 20.10.2015 року (Т.1 а.с. 58-61,62, 63).

Зі змісту позовної заяви слідує, що 23.05.2016 року згідно з Рішенням Правління НБУ № 14/БТ, ПАТ «Банк Михайлівський» віднесено до категорії неплатоспроможних, а відповідно до Рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 812 розпочато процедуру виведення ПАТ «Банк Михайлівський» з ринку шляхом запровадження у ньому тимчасової адміністрації.

У зв`язку з зазначеними подіями, 20.07.2020 року позивачем набуто право вимоги за кредитними договорами, укладеними з позичальниками ПАТ «Банк Михайлівський», на підставі договору № 7_БМ від 20.07.2020 року, укладеному за результатами проведення публічних торгів (аукціону) лоту №GL16N618071, що мало місце 15 червня 2020 року. Серед кредитних договорів, що передані за договором про відступлення права вимоги, наявний також кредитний договір, що був укладений 20.10.2015 року між відповідачем та ПАТ «Банк Михайлівський».

Згідно Витягу з реєстру боржників ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ» до Договору № 7_БМ про відступлення прав вимоги від 20.07.2020 року, загальний залишок заборгованості (без урахування штрафів та пені) становить 42 366,69 грн. (сорок дві тисячі триста шістдесят шість гривень та шістдесят дев`ять копійок), які складаються з: заборгованості по тілу кредиту у розмірі 14 732,84 грн. (чотирнадцять тисяч сімсот тридцять дві гривні та вісімдесят чотири копійки) та заборгованості за доходами у розмірі 27 633,85 грн. (двадцять сім тисяч шістсот тридцять три гривні та вісімдесят п`ять копійок) (Т. 1 а.с.63).

Матеріали справи містять розрахунок заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № 200360361 від 20.10.2015 року. Зокрема, сума боргу з 03.01.2021 р. по 03.01.2024 р становить 42 366,69 грн. Позивач розрахував інфляційні втрати в сумі 19 211,78 грн. , за період з 03.01.2021р. по 03.01.2024 р., та 3 % річних, за період з 03.01.2021р. по 31.12.2023 р., в сумі 3806,04 грн. Отже, загальна сума боргу, який просить позивач стягнути з відповідача становить 65 394,93 грн. /42366,69 + 19211,78 + 3816,46/ (Т.1 а.с.64-66).

Позивач надав до матеріалів справи копію Претензії, що була надіслана відповідачу в грудні 2022 року (Т. 1 а.с. 56).

Матеріали справи містять виписку по особовому рахунку за період з 23.05.2016 р. по 27.07.2020 р. (Т.1 а.с.70 Т.3 а.с. 53).

До матеріалів справи позивачем додано постанову Північного апеляційного Господарського суду від 01.07.2021 року у справі № 910/11298/16 за позовом ТОВ «Діджи Фінанс» до ТОВ «Фінансова компанія "Плеяда", ТОВ «Фінансова компанія «Фагор» про застосування наслідків нікчемності правочину, відновлення становища, яке існувало до порушення права (Т.1 а.с. 16-39).

При вирішенні справи суд виходить з наступного.

Згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визнані умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Матеріалами справи підтверджено та визнається відповідачем, що 20.10.2015 року ОСОБА_1 отримав в ПАТ «Банк Михайлівський» кредитні кошти в сумі 18477,16грн. та відповідач зобов`язався погашати борг згідно Графіку платежів, який є невід`ємною частиною кредитного договору №200360361 від 20.10.2015 р.

Зазначеним Графіком передбачено, що позичальник зобов`язаний щомісяця, в строк до 20 числа, вносити сталу суму 1263 грн., кількість платежів за договором складає: 36. (Т.1 а.с.47).

Відповідач в судовому засіданні ствердив, що він в травні 2016 року дізнався про припинення ПАТ «Банк Михайлівський» своєї діяльності у зв`язку з визнанням його неплатоспроможним та початком процедури виведення його з ринку надання банківських послуг. Відповідач звертався до ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ», однак з боку банку та його співробітників не було надано інформації щодо конкретних способів погашення заборгованості та можливості погашення такої заборгованості шляхом зарахування коштів на реквізити та в спосіб, що діяв до моменту визнання ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ» неплатоспроможним. У зв`язку з вказаними обставинами, відповідач припинив вносити грошові кошти, бо не знав кому і куди повертати борг.

Судом встановлено та відповідач визнає, що він не погасив чергову суму боргу згідно Графіка платежів, в строк до 20.06.2016 року. Відповідач припинив погашати заборгованість з червня 2016 року, а отже, встановленим є те, що порушення умов договору розпочалося з 21.06.2016 року.

Позивач надав до матеріалів справи копію Претензії про погашення боргу та стверджує, що така претензія була надіслана відповідачу в грудні 2022 року, однак матеріали справи не містять доказів направлення даної претензії за вих. № 200360361 від 19.12.2022р. та отримання її відповідачем. При цьому, відповідач стверджує, що лише на початку квітня 2024 року йому стало відомо про наявність претензій та вимог з боку позивача, оскільки на адресу відповідача надійшла повістка про виклик до суду у даній цивільній справі про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Крім того, відповідач ставить під сумнів право вимоги позивача та розмір заборгованості, оскільки позивачем не надано належних доказів, відсутні в справі первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». В якості додатків до позовної заяви, як докази, що підтверджують рух коштів на банківському рахунку відповідача, позивачем долучено виписки з особових рахунків, які сформовані Фондом гарантування вкладів фізичних осіб. Сторона відповідача стверджує, що вказані виписки не є тими первинними документами бухгалтерського чи фінансового обліку, на підставі яких можливо зробити висновок про отримання чи використання коштів та погашення (часткового погашення) відповідачем заборгованості за кредитним договором № 200360361 від 20.10.2015 року.

Відповідач стверджує, що виписки з банківських рахунків, які, за поясненнями позивача, сформовано Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, не відносяться до банківського рахунку відповідача та не містять повної інформації про рух коштів по особовому рахунку, оскільки сформовані дані виписки не з 20.10.2015 року (дата укладення договору та надання кредитних коштів), а лише з 23 травня 2016 року та не містять жодної інформації щодо руху коштів, які б можна було ідентифікувати як кошти, що надані відповідачу в якості кредитних та, відповідач вказує, що зважаючи на той факт, що останній платіж він здійснив 12 травня 2016 року, можна дійти висновку, що у наданих позивачем виписках не міститься інформації, яка б об`єктивно відносилась до банківського рахунку ОСОБА_1 та кредитного договору № 200360361 від 20.10.2015 року.

Щодо нарахування позивачем сум згідно ст. 625 ЦК України, суд зазначає наступне.

Позивач просить стягнути з відповідача згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України суму заборгованості інфляційних втрат 19 211,78 грн., за період з 03.01.2021р. по 03.01.2024 р., та 3 % річних - 3 816,46 грн., за період з 03.01.2023р. по 31.12.2023р.

Відповідно до ст.536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно п. 18 Прикінцевих та Перехідних Положень Цивільного Кодексу України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Отже, розрахунок сум згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України не в повній мірі обґрунтовано, оскільки в силу вищенаведеної норми Закону відповідач звільнений від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу та, крім цього, суд звертає увагу, що орієнтовна сукупна вартість вказаного кредиту № 200360361 від 20.10.2015 р. становить 30449,80 грн., що слідує з довідки про умови кредитування та орієнтовну вартість споживчого кредиту (Т1. а.с.48), а позивач надає суду Витяг з реєстру боржників ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ» до Договору № 7_БМ про відступлення прав вимоги від 20.07.2020 року, де зазначено, що загальний залишок заборгованості відповідача становить 42 366,69 грн., що складаються із: заборгованості по тілу кредиту у розмірі 14 732,84 грн. та заборгованості за доходами у розмірі 27 633,85 грн.

В даному випадку, з наданих суду доказів не можливо встановити за який період була нарахована первісним кредитором сума 27 633,85 грн. та чим вона передбачена, внаслідок чого нарахована, а отже, суд вважає, що сума 27 633,85 грн. «борг за доходами», не обґрунтована, і як наслідок, є необгрунтованим розрахунок заборгованості, проведений на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України.

При цьому, слід зазначити, що згідно п. 15 Прикінцевих та Перехідних Положень ЦК України, у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року №211 (зі змінами) з 12.03.2020 р. на усій території України було встановлено карантин, який рішенням уряду неодноразово було продовжено зі встановленням певних обмежень, та зазначений карантин діяв на період складання реєстру боржників ПАТ «Банк Михайлівський» із визначенням суми боргу за кредитним договором № 200360361 та при відступленні прав вимоги за цим договором 20.07.2020 року.

Таким чином, підставою для відмови у задоволенні частини позовних вимог, зокрема щодо стягнення з відповідача заборгованості по 3 % річним та інфляційним втратам (ст. 625 ЦК України) є те, що ця вимога не обґрунтована, період і розрахунок сум (19211,78 + 3816,46) не обгрунтовані, а тому дана вимога не підлягає задоволенню у зв`язку з недоведеністю.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Щодо строків позовної давності при вирішенні даного спору, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність, це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з заявою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлена ст. 257 ЦК України і становить три роки.

Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Позивач у позовній заяві просить поновити йому строк позовної давності для подання позову до ОСОБА_1 про стягнення боргу, оскільки наявність тривалого судового спору щодо приналежності права вимоги позивачу, як новому кредитору, призвело до спливу загального строку позовної давності в даному спорі, а фактична відсутність документів, що стосуються угоди по кредитуванню боржника ОСОБА_1 унеможливлювала вчасну реалізацію прав позивача на звернення до суду з даним позовом за захистом своїх інтересів.

При цьому, суд звертає увагу, що в даній справі було встановлено, що 12.05.2016 року відповідач востаннє сплачував кошти згідно графіку платежів до кредитного договору № 200360361, що підтверджується квитанцією № 2247059 від 12.05.2016 року та не спростовано позивачем.

Згідно Графіку платежів, наступний платіж повинен бути виконаний не пізніше 20.06.2016 року, а отже після прострочення проведення платежу, з 21.06.2016 року у кредитора виникло право на звернення до суду з позовом про примусове стягнення грошових коштів в порядку, визначеному ч. 2 ст. 1050 ЦК України.

Графік платежів є складовою частиною договору, в ньому зазначено умови погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів, що визначено місяцями. У разі якщо умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлюються окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Таким чином, у випадку неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочки виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу (постанова Великої Палати ВС від 28.03.2018 р. у справі №444/9519/12).

У вказаній постанові ВП ВС зазначено, що оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем строку внесення чергового платежу. У разі порушення позичальником такого строку, передбаченого договором (прострочка боржника), відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі ст. 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного з цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання строку сплати кожного з цих платежів.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування (строку, на який позичальник отримав кредит) чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 статті 1050 ЦК України.

Як було зазначено вище, відповідач ОСОБА_1 подав заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності у даному спорі (Т.3 а.с.135-139).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (частина четверта статті 267 ЦК України).

В даному випадку, суд вважає, що позивач, набуваючи 20.07.2020 року право вимоги за кредитним договором № 200360361 від 20.10.2015 року, був обізнаний про всі складові даного договору (графіки погашення кредиту), безперечно був обізнаний щодо порушення відповідачем зобов`язань, міг бути обізнаний про період порушення відповідачем умов кредитного договору та, за умови звернення до суду з цим же позовом після набуття позивачем права вимоги до відповідача, 20.07.2020 року, було б вже поза межами строку позовної давності, оскільки такий строк був пропущений попереднім кредитором ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ».

В даному випадку, строк позовної давності почав свій відлік саме з 21.06.2016 року, а тому датою спливу загального строку позовної давності є 21 червня 2019 року.

А отже, судом встановлено, що на день подання даного позову до суду (10.01.2024 р.), передбачений законодавством строк позовної давності для вимоги до відповідача про стягнення боргу за кредитним договором, сплив в червні 2019 року.

Відповідно до ст. 262 ЦК України, заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.

Згідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду України від 13.02.2019 року по справі № 826/13768/16 (провадження № 11-609апп18) зазначено, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення.

Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.

Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. При цьому саме на позивача покладений обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду був пропущений ним з поважних причин. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17, від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 та у справі № 911/3677/17.

Застосування позовної давності має кілька важливих цілей: забезпечувати юридичну визначеність й остаточність; захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів і запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту зі спливом часу (рішення ЄСПЛ 20.09.2011 у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії).

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором № 200360361 від 20.10.2015 року в сумі 42366,69 грн., не підлягають до задоволення, в зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 2, 13,81, 76-83, 141, 263-265, 273, 354-355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до

ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за угодою № 200360361 від 20.10.2015 року - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду виготовлено 19.06.2024 року

Суддя О. Я. Ярмола