СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/13924/24

пр. № 2/759/4652/24

04 листопада 2024 року м.Київ

Суддя Святошинського районного суду м. Києва Твердохліб Ю.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства "ЗАВОД 410 ЦА" про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ДП «ЗАВОД 410 ЦА», у якій просить стягнути на свою користь з відповідача заборгованість по заробітній платі у розмірі 173 069,54 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 181 462,51 грн та сплачений судовий збір у розмірі 1 814,63 грн.

Свої вимоги ОСОБА_1 мотивував тим, що у період з 20.03.2023 року по 03.04.2024 року він знаходився у трудових відносинах з ДП «ЗАВОД 410 ЦА». Наказом ДП «ЗАВОД 410 ЦА» від 02.04.2024 року № 158/о його було звільнено з посади начальника бюро організації підготовки персоналу відділу управління якістю та стандартизації з 03.04.2024 року на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, проте, у день звільнення з ним не було проведено розрахунок. Листом від 07.05.2024 року він звернувся до відповідача з проханням провести розрахунок та здійснити виплату всіх належних сум. Відповідач листом від 27.05.2024 року та довідкою про нарахування заробітної плати за період з червня 2023 року по квітень 2024 року підтвердив заборгованість перед ним, що на момент звільнення складає 239 836,98 грн.

Враховуючи, що він був звільнений 03.04.2024 року, то розрахунковим періодом середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є лютий та березень, кількість робочих днів складає 131 день * 1 385,21 грн = 181 462,51 грн.

Процесуальні дії

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 09.07.2024 року визначено головуючого суддю Твердохліб Ю.О. Справа передана судді 0.07.2024 року (а.с. 25-26).

Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 11.07.2024 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (а.с. 29-30).

14.08.2024 року до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Крім суми заборгованості по заробітній платі позивач заявив про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 181 462,51 грн, зазначаючи період за який обчислюється середній заробіток з 04.04.2024 року по 03.10.2024 року. Позовна заява від ОСОБА_1 датується 04.07.2024 року, тому обчислення середнього заробітку по 03.10.2024 року є безпідставним. В затримці розрахунку позивача при звільненні не було факту вини відповідача, оскільки мали місце обставини які не залежали від його волі та унеможливлювали проведення розрахунку з позивачем та полягали в наступному: ДП «ЗАВОД 410 ЦА» здійснює господарську діяльність у відповідності до діючого законодавства України, зокрема, на виконання робіт з капітального ремонту, модернізації, переобладнання і технічного обслуговування літаків типу Антонов. Крім цього система якості заводу сертифікована за міжнародними стандартами серії ISO, а також аерокосмічного комплексу AS / EN. З огляду на те, що виконуються роботи по ремонту військових літаків, завод має сертифікат стандарту НАТО - AQAP 2120, а також ліцензію Міністерства промислової політики на ремонт військової авіаційної техніки. ДП «ЗАВОД 410 ЦА» залучене до ремонту авіаційної техніки типу АН Повітряних сил Збройних сил України та підтримання її льотної придатності. Вказана військова техніка має дуже важливе стратегічне значення в боротьбі нашої Держави з ворогом. Через агресивні військові дії рф, введення воєнного стану в Україні, закриття аеропортів в Україні, оскільки ремонт та обльоти авіаційної техніки здійснюється на виробництві і льотно-випробувальних майданчиках що знаходяться на території Україні у Підприємства відсутня можливість проводити повноцінну господарську діяльність. Періодично бойові дії та ракетні атаки відбуваються на території, де знаходиться підприємство, також поряд знаходиться стратегічний об`єкт - аеропорт «Київ». Через систематичні повітряні тривоги, у зв`язку з ракетною небезпекою через дії рф, персонал підприємства евакуюється до найближчих бомбосховищ, що прямо впливає на їх здатність в повній мірі та обсязі виконувати свої службові обов`язки. Як зазначалося вище - ДП «ЗАВОД 410 ЦА» є об`єктом стратегічного значення, тому загроза ракетних ударів зі сторони рф по території підприємства є в край ймовірною. Отже причини, наведені вище, унеможливлюють ведення господарської діяльності в нормальному режимі що підтверджується фінансовими звітами за 2022-2024 роки.

12.09.2024 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Вказує, що з моменту його звільнення по день подання позовної заяви на території м.Києва, де знаходиться підприємство відповідача не відбулось та не відбувається жодних бойових дій. Також, сам факт введення воєнного стану не може вважатись належною правовою підставою для невиконання зобов`язань.

Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не викликались.

Вивчивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суддя приходить до наступного.

Фактичні обставини справи

Як вбачається з матеріалів справи, згідно копії трудової книжки НОМЕР_1 від 10.10.1991 року ОСОБА_1 20.03.2023 року прийнятий на посаду начальника бюро організації підготовки персоналу відділу управління якістю та стандартизації ДП «Завод 410 ЦА» наказ № 192/о від 16.03.2023 року та 03.04.2024 року звільнений за угодою сторін, згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України, наказ 158/о від 02.04.2024 року (а.с. 14).

Наказом від 02.04.2024 року № 158/о ДП «Завод 410 ЦА» ОСОБА_1 звільнено 03.04.2024 року за угодою сторін а. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с. 15).

07.05.2024 року ОСОБА_1 направив на адресу ДП «Завод 410 ЦА» запит на отримання інформації, у якому просив провести з ним розрахунок та здійснити виплати всіх належних йому сум та надати письмове повідомлення про залишок заборгованості зі сплати нарахованих при звільненні виплат (а.с. 16-17).

Згідно довідки ДП «Завод 410 ЦА» вих. 19.2-602 від 27.05.2024 року сума заборгованості ОСОБА_1 по заробітній платі до виплати складає 173 069,54 грн (а.с. 19).

Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права

Частинами першою, четвертою та п`ятою статті 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується; кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Частиною першою статті 1 ЗУ «Про оплату праці» та частиною першою статті 94 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Частиною третьою статті 15 ЗУ «Про оплату праці» передбачено, що оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Аналогічне положення закріплено в частині п`ятій статті 97 КЗпП України.

Як зазначено у постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 10.10.2019 у справі № 243/2071/18, зазначені норми трудового законодавства свідчать про пріоритет виплати заробітної плати перед іншими виплатами та про підвищену захищеність таких виплат.

Згідно з ч.1 ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника..

Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, установлена ст.117 КЗпП України.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Конституційний Суд України в Рішенні від 29.01.2008 № 2-рп/2008 зазначив, що право заробляти собі на життя є невід`ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене (абзац другий підпункту 6.1.1 підпункту 6.1 пункту 6 мотивувальної частини).

Згідно зі статтею 1 Конвенції «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30.06.1961, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Аналізуючи положення трудового законодавства в контексті конституційного звернення, Конституційний Суд України виходить з того, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.

Як зазначено у п. 51 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.10.2022 у справі № 905/857/19 (провадження № 12-56гс21) виплата заробітної плати працівнику - це обов`язок роботодавця. Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано. Обов`язок роботодавця виплатити працівнику заробітну плату не є відповідальністю у розумінні статті 617 ЦК України, від якої може бути звільнений роботодавець унаслідок випадку або непереборної сили.

Враховуючи, що ДП «Завод 410 ЦА» не виконав свій обов`язок, щодо виплати звільненому працівнику ОСОБА_1 усіх сум, що йому належали при звільненні, що не заперечується відповідачем, а отже з нього необхідно стягнути на користь позивача 173 069,54 гривень заборгованості з виплати заробітної плати.

Згідно ч.1 ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Середній заробіток для виплати працівникові компенсації за час затримки розрахунку при звільненні визначається відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.

За п.2 Порядку середньомісячна заробітна плата працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Пунктом 3 Порядку визначено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

При цьому, згідно з п.5 Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку при звільненні, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка відповідно до п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.

Звертаючись до суду з позовом, позивач просив стягнути з ДП «Завод 410 ЦА» середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати за період з 04.04.2024 року по 03.10.2024 року (131 днів) у сумі 181 462,51 грн

Згідно довідки про нарахування заробітної плати ОСОБА_1 за період з 01.06.2023 року по 03.04.2024 року, виданої ДП "Завод 410 ЦА", нарахована заробітна плата позивача за лютий 2024 складала 36 973,56 грн, за березень 2024 року - 21 205,33 грн.

Таким чином, середньоденний заробіток позивача на день звільнення становить 1385,21 грн (36 973,56 грн + 21 205,33 грн = 58 178,89 грн - дохід за відпрацьовані два останні місяці перед звільненням) : 42 робочі дні (21 робочий день у лютому 2024 року + 21 робочий день у березні 2024 року).

Розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні станом на 04.07.2024 року становить 95 579,49 грн (1385,21 грн - середньоденний заробіток позивача на день звільнення х 69 днів - кількість робочих днів затримки розрахунку при звільненні з 04.04.2024 року по день подачі позовної заяви 04.07.2024 року).

Вказаний розрахунок відповідає вимогам для розрахунку згідно з п.8 Порядку.

Таким чином, враховуючи, що відповідач не провів повний розрахунок при звільненні позивача, середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 04.04.2024 року по 04.07.2024 року складає 95 579,49 грн.

Згідно з положеннями ст. 117 КЗпП України обов`язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Нормами ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України на сторін справи покладено обов`язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», заробітна плата виплачується працівнику на умовах, визначених трудовим договором. Роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати. Роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати. У разі неможливості своєчасної виплати заробітної плати внаслідок ведення бойові дії, строк виплати заробітної плати може бути відтермінований до моменту відновлення діяльності підприємства.

Разом з тим, як вказано, зокрема, у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 30.11.2022 у справі № 359/4305/20 (провадження № 61-7835св21) єдиний належний документ, який підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань - це сертифікат, виданий у порядку та на підставі статті 14-1 Закону "Про торгово-промислові палати в Україні". Разом з цим обставини, які можуть бути кваліфіковані як обставини непереборної сили (форс-мажор), можуть бути підтверджені належними доказами, зокрема висновками експертів, показаннями свідків. Суд також враховує підстави звільнення від доказування - обставини, які визнаються учасниками справи, обставини, визнані судом загальновідомими тощо. Отже, суд визнає наявність форс-мажорних обставин з урахуванням установлених обставин справи та наявних у справі доказів".

Суд звертає увагу, що Торгово-промислова палата України (ТПП) повідомила про засвідчення факту настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) з 24 лютого 2022 року.

Так, згідно з листа ТПП від 28.08.2022 № 2024/02.0-7.1 Торгово-промислова палата України (далі - ТПП України) на підставі статетй 14 та 141 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» вiд 02.12.1997 № 671/97-BP, Статуту ТПП України, цим засвідчує форс мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні».

Враховуючи це, ТПП України підтверджує, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської дiяльностi та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

При цьому, саме лише посилання на лист ТПП від 28.08.2022 № 2024/02.0-7.1 не може бути свідченням наявності у роботодавця об`єктивних обставин, які настали внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили.

Під час розгляду даної справи суду необхідно встановити існування у відповідача обставин через ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили, які йому заважали виконати свій обов`язок щодо виплати позивачу при звільненні всіх сум, що належать йому від підприємства в день звільнення.

Відповідачем до відзиву додано копію звіту про фінансові результати за 9 місяців ДП «Завод 410 ЦА», проте суд не бере його до уваги, оскільки такий доказ поданий з порушенням ч.9 ст.83 ЦПК України.

Інших доказів на підтвердження викладених у відзиві обставин щодо неможливості підприємства проводити повноцінну господарську діяльність у зв`язку з введенням військового стану в Україні та у зв`язку з військовою агресією суду не додано.

Відповідачем не доведено, що підприємство не здійснює господарську діяльність або така діяльність обмежена, або доходи підприємства були відсутні або їх кількість не давала можливості здійснити розрахунок із позивачем у день його звільнення у матеріалах справи.

Однак, відповідачем після 24.02.2022 року здійснювалася оплата праці позивачу, що спростовує доводи відповідача про те, що у останнього була відсутня можливість здійснити розрахунок із позивачем у день його звільнення.

Відтак, відповідачем у справі не надано належних та допустимих доказів на підтвердження настання обставини непереборної сили (форс-мажору) у ДП "Завод 410 ЦА" на дату звільнення позивача з роботи як підстави для звільнення відповідача від відповідальності за невиконання обов`язку, визначеного ст. 116 КЗпП України, а тому суд не вбачає підстав для звільнення відповідача від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України.

Відповідно до абз. 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню.

Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян (податку на доходи фізичних осіб) є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку і інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Відповідно до ст. 67 Конституції України визначено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Порядок оподаткування доходів, отриманих фізичними особами, врегульовано розділом IV Податкового кодексу України, яким визначено види отриманих фізичними особами доходів, які включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу (стаття 164 ПК України), та доходів, що не включаються до розрахунку загального (річного) оподатковуваного доходу (стаття 165 ПК України).

Відповідно до п.п.168.1.1 п.168.1 ст.168 Податкового Кодексу України податковий агент, що нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену ст.167 Кодексу. Згідно п. 167.1 ст. 167 Податкового кодексу України встановлено ставка податку становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2-167.5 цієї статті) у тому числі, але не виключно у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами). Відповідно до п. 16-1 підрозділу 10 розділу XX ПК України до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України встановлено оподаткування заробітної плати військовим збором. Ставка військового збору складає 1,5% об`єкта оподаткування, визначеного пп. 1.2 п. 16-1 підрозділу 10 розділу XX Кодексу.

Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові в справі № 180/683/13 від 25 липня 2018 року роботодавець має виконати функції податкового агента щодо нарахування, утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору з доходу у вигляді заробітної плати, присудженої до стягнення, середнього заробітку, нарахованого на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні.

Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є обов`язком роботодавця та працівника, а не суду, тому зазначена сума середнього заробітку є тією сумою коштів, з якої в подальшому відповідач здійснює утримання податку з доходів та інших обов`язкових платежів. Аналогічна правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду 08 листопада 2018 у справі №805/1008/16-а.

Як встановлено судом з довідки про нарахування заробітної плати з нарахованого ОСОБА_1 доходу за період з 01.06.2023 року до 03.04.2024 року у сумі 239 836,98 грн ДП «Завод 410 ЦА» вже утримано податок на доходи фізичних осіб та військовий збір з доходу у сумі 66 767,44 грн.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість з виплати заробітної плати у сумі 173 069,54 грн, з урахуванням вже утриманого податку на доходи фізичних осіб та військового збору, а також середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 04.04.2024 року по 04.07.2024 року у розмірі 95 579,49 грн, з якої в подальшому відповідач має здійснити утримання податку з доходів та інших обов`язкових платежів.

Розподіл судових витрат

Відповідно до частини 1, 6 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно д п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Відтак, на підставі ст.141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню 1211,20 грн судового збору за вимогу про стягнення заробітної плати.

Також, з відповідача необхідно стягнути на користь позивача грн пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, виходячи з розрахунку: 95 579,49 грн (розмір задоволених позовних вимог за стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні) * 1 814,63 грн (сума сплаченого судового збору) / 181 462,51 грн (розмір заявлених позовних вимог) = 955,80 грн.

Керуючись ст.ст.10, 12, 89, 141, 263-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суддя,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Державного підприємства "ЗАВОД 410 ЦА" про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Завод 410 ЦА» на користь ОСОБА_1 заборгованості з виплати заробітної плати у розмірі 173 069,54 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 04 квітня 2024 року по 04 липня 2024 року у розмірі 95 579,49 грн, а всього стягнути 268 649 гривень 03 копійки.

В іншій частині позовні вимоги залишити без задоволення.

Стягнути з Державного підприємства «Завод 410 ЦА» судового збору 1211 (одну тисячу двісті одинадцять) гривень 00 копійок на користь держави Україна.

Стягнути з Державного підприємства «Завод 410 ЦА» на користь ОСОБА_1 судових витрат у розмірі 955 (дев`ятсот п`ятдесят п`ять) гривень 80 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Державне підприємство «Завод 410 ЦА», адреса місцезнаходження: 03151, м. Київ, просп. Повітряних Сил, буд. 94, .

Текст рішення виготовлено 04.11.2024.

Суддя Ю.О. Твердохліб