Справа № 703/1500/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2024 року м. Сміла

Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого - судді Биченка І.Я.,

за участю

секретарів судових засідань Литвин Г.Т., Харченко М.О.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 ,

представників відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Сміла цивільну справу за позовом акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

установив:

АТ «Сенс Банк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 28 грудня 2006 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_7 було укладено договір кредиту №032/29-276К відповідно до умов якого відповідач отримала кредит у розмірі 74800 доларів США з кінцевим терміном повернення 27 грудня 2026 року на придбання нерухомого майна, а саме: квартири, що знаходиться по АДРЕСА_1 та зобов`язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом в строки та в порядку, встановлені кредитним договором.

В забезпечення виконання ОСОБА_7 зобов`язань по кредитному договору, між позивачем та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №02-10/3906.

Позивач стверджує, що ОСОБА_7 станом на 14 квітня 2017 року має заборгованість за кредитним договором в розмірі 15578,03 долари США, з яких 10772,70 доларів США заборгованість за відсотками та 3021,60 долари США - пеня за своєчасне повернення відсотків.

Посилаючись на те, що ОСОБА_7 умови укладеного договору не виконує в зв`язку з чим у неї утворилася вказана заборгованість, ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся до суду з позовом та просить стягнути з ОСОБА_7 та ОСОБА_2 заборгованість за кредитом у розмірі 26350,73 долари США, з яких 15578,03 долари США заборгованість за кредитом та 10772,70 доларів США заборгованість за відсотками.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16 травня 2017 року справу передано в провадження судді Смілянського міськрайонного суду Черкаської області Опалинської О.П.

Ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 12 червня 2017 року відрито провадження по справі.

Ухвалою суду від 14 грудня 2017 року зупинено провадження по справі до вирішення Голосіївським районним судом м. Києва цивільної справи за позовом ОСОБА_8 до ПАТ «Укрсоцбанк» про визнання частково недійсним договору кредиту.

Ухвалою суду від 26 грудня 2019 року провадження по справі відновлено.

Ухвалою суду від 04 червня 2020 року замінено позивача ПАТ «Укрсоцбанк» його правонаступником АТ «Альфа-Банк». Зупинено провадження по справі за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_8 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості до вирішення Голосіївським районним судом м. Києва цивільної справи за позовом ОСОБА_3 до ПАТ «Укрсоцбанк» про визнання частково недійсним договору кредиту.

Розпорядженням керівника апарату Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 30 вересня 2021 року призначено повторний автоматизований розподіл судових справ у зв`язку з закінченням повноважень судді Опалинської О.П.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30 вересня 2021 року справу передано в провадження судді Смілянського міськрайонного суду Черкаської області Биченка І.Я.

Ухвалою суду від 20 жовтня 2021 року прийнято до розгляду справу за позовом АТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Ухвалою суду від 22 березня 2023 року поновлено провадження по справі та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 07 липня 2023 року задоволено клопотання представника відповідача про витребування доказів у АТ «Сенс Банк».

Ухвалою суду від 21 вересня 2023 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду.

У наданому суду відзиві представник відповідача ОСОБА_3 проти задоволення позову заперечувала, вказала, що позивачем невірно визначено дату виникнення простроченої заборгованості. Позичальником надано квитанції з яких вбачається, що ОСОБА_3 повністю припинила сплату кредиту з 25 липня 2012 року, після перерахування на рахунок банку коштів в сумі 367000 грн. за продаж нерухомого майна. За умовами кредитного договору позичальник мав сплати наступні платежі до 10.01.2012, 10.02.2012 та 10.03.2012, які не сплатив, тому згідно з п.4.5 кредитного договору через 90 днів після того, як мало бути сплачено платіж за 10.03.2011, а саме 11.03.2012 строк виконання зобов`язань за кредитним договором є таким, що настав і з вказаного моменту банк втратив право нараховувати відсотки за кредитом, пеню і штрафи, а усі мали спрямовуватися виключно на тіло кредиту. Також вказала, що позивачем невірно вирахувано суму заборгованості, в тому числі і через нарахування відсотків за кредитом за неправомірно завищеною ставкою. Позивач вирахував суму заборгованості з 09.11.2008 за відсотковою ставкою 14%. Однак, рішенням Голосіївського районного суду м. Києва визнано недійсним одностороннє збільшення з 09.11.2008 відсоткової ставки з 11,95% на 14% за кредитним договором №032/29-276К від 28.12.2006. З метою підтвердження вказаного доводу відповідач звернулася до судового експерта з заявою про проведення судово-економічної експертизи. Згідно висновку експерта від 23.05.2023 розмір заборгованості ОСОБА_3 за договором кредиту №032/29-276К від 28.12.2006 та враховуючи те, що строк виконання зобов`язання настав 11.03.2012 та всі наступні платежі спрямовуються на погашення тіла кредиту, а відсотки не нараховуються, становить 8192,80 доларів США. Враховуючи викладене представник відповідача просила до спірних правовідносин строки позовної давності, оскільки перебіг позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості за кредитним договором закінчився 26.07.2015, а з позовом до суду позивач звернувся лише 16.05.2017, відтак відмовити в задоволення позову.

У наданому суду відзиві представник відповідача ОСОБА_2 проти задоволення позову заперечував. Вказав, що рішенням Голосіївського районного суду міста Києва постановлено рішення, яким визнано недійсним одностороннє збільшення з 09.11.2008 відсоткової ставки з 11,95% на 14%. Вказаним рішенням встановлено, що повідомлення банку про збільшення розміру процентної ставки за кредитним договором не було надіслано в передбачений договором спосіб, ОСОБА_2 не отримувала цього повідомлення, збільшення розміру процентної ставки відбулося не у строк та спосіб передбачені кредитним договором. За таких умов, враховуючи, що розмір відсоткової ставки збільшено без погодження з ОСОБА_2 то порука за цими правовідносинами є припиненою в силу положень ч.1 ст.559 ЦК України. Крім того, представник зазначив, що договором поруки визначено, що у випадку неможливості вирішення спору шляхом перемовин, сторони керуючись, ст.5 ЗУ «Про третейські суди», домовились про те, спір розглядається одноособово третейським суддею Ярошовцем Василем Миколайовичем Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків. З наведеного слідує, що позов банку про стягнення солідарної заборгованості з відповідачів мав би пред`являтися до Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків.

З урахуванням викладеного просив у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

У судовому засіданні 08 квітня 2024 року представник позивача, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, вимоги підтримала в повному обсязі. Вказала, що відсоткова ставка по кредитному договору перерахована до 11,9%. Щодо позиції відповідача ОСОБА_2 про розгляд вказаного спору третейським судом вказала, що оскільки з 2011 року третейським судам не підсудні спори у справах про стягнення заборгованості із споживачів, третейське застереження не перешкоджає зверненню до суду загальної юрисдикції. В подальшому представник позивача в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву в якій розгляд справи просила проводити без її участі.

Представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Євстаренко С.Ю. проти задоволення позову заперечувала, надала обґрунтування аналогічні наданому відзиві на позов. Крім того, зазначила, що станом на час звернення до суду заборгованість її довірительки становила: 6435,10 доларів США заборгованість за тілом кредиту та 1757,70 доларів США - заборгованість за відсотками, що підтверджено висновком судово-економічного експерта.

Відповідач ОСОБА_2 та її представники ОСОБА_6 та ОСОБА_5 проти задоволення позову заперечували, надали пояснення аналогічні наданому відзиві на позов.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що між сторонами виникли спірні правовідносини з приводу виконання договірних зобов`язань.

Як вбачається з виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та витягу з державного реєстру банків АТ «Сенс Банк» є правонаступником АТ «Альфа-Банк».

В ході розгляду справи суд уточнив ПІБ відповідача ОСОБА_7 , а саме ОСОБА_3

28 грудня 2006 року між АТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_7 укладено договір кредиту №032/29-276К, згідно якого банк надав позичальнику кредит в сумі 74800 доларів США з кінцевим терміном повернення 27 грудня 2026 року на придбання нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_2 зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 11,95 % річних.

Відповідно до пункту 1.3.1 кредитного договору забезпеченням виконання позичальником зобов`язань за даним договором виступає іпотека квартири по АДРЕСА_1 .

Згідно пунктів 3.3.8, 3.3.9 договору кредиту позичальник зобов`язався своєчасно та в повному обсязі погашати кредит із нарахованими процентами за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями в порядку, визначеному в пункті 1.1 цього договору.

Відповідно до п. 4.4 кредитного договору у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених п. 3.3.2-3.3.5, 3.3.10-3.3.12 та 3.3.14, порушення позичальником умов договорів, визначених п.1.3 цього договору, протягом більше ніж десять робочих днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно, позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту, а також нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).

Згідно п.4.5 договору у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених п.п. 3.3.7, 3.3.8 цього договору, протягом більше, ніж 90 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно, позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час користування кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеня).

28 грудня 2006 року між АТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №02-10/3906.

Відповідно до п.1.1 договору поруки поручитель зобов`язується перед кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання позичальником зобов`язань щодо повернення суми кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, а також можливих штрафних санкцій, у розмірі та у випадках, передбачених договором кредиту №032/29-276К від 28 грудня 2006 року.

Факт отримання позичальником грошових коштів у розмірі 74800 доларів США, підтверджується копією заяви на видачу готівки №10 від 28 грудня 2006 року.

Як вбачається з розрахунку заборгованості, заборгованість ОСОБА_7 за кредитним договором №032/29-276К від 28.12.2006 станом на 14.04.2017 року становить 29372,36 доларів США з яких 15578,03 доларів США заборгованість за кредитом, 10772,70 доларів США заборгованість за відсотками, 3021,63 пеня.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 14 вересня 2021 року визнано недійсним одностороннє збільшення з 09.11.2008 відсоткової ставки з 11,95% на 14% за кредитним договором №032/29-276К від 28.12.2006 укладений між ОСОБА_8 та ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа Банк».

Рішення суду набрало законної сили 15 березня 2022 року.

31 травня 2023 року представник позивача, з урахуванням рішення Голосіївського районного суду м. Києва, звернулася до суду із заявою про зменшення позовних вимог та просила стягнути солідарно з ОСОБА_7 та ОСОБА_2 на користь банку заборгованість за кредитним договором у сумі 20059,58 доларів США з яких 15578,03 долари США заборгованість за кредитом та 4481,55 доларів США заборгованість за відсотками.

З наданого представником відповідача ОСОБА_3 висновку судового експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи від 23 травня 2023 року №09 визначено, що в обсязі наданих на дослідження документів, судовим експертом встановлено, що розмір заборгованості ОСОБА_8 за договором кредиту №032/29-276К від 28.12.2006, станом на 14.04.2017, враховуючи умови договору кредиту №032/29-276К від 28.12.2006 та враховуючи те, що строк виконання зобов`язання настав 11.03.2012, всі наступні платежі спрямовуються на погашення тіла кредиту, а відсотки не нараховуються, становить 8192,80 доларів США в т.ч. заборгованість по кредиту 6435,10 доларів США, заборгованість по процентам 1757,70 доларів США.

Як вбачається з листа ПАТ «Укрсоцбанк» від 17.07.2012 №19.1-01/5095 надано дозвіл на реалізацію заставного майна за договором кредиту №032/29-276К від 28.12.2006 за ціною 367000 грн.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 25 липня 2012 року ОСОБА_3 продала та передала, а ОСОБА_9 купив та прийняв у власність квартиру АДРЕСА_2 . За домовленістю сторін продаж квартири вчинено за 367632 грн., що за курсом НБУ на день підписання цього договору еквівалентно 46000 грн.

Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І.В.

Як вбачається з заяви на переказ готівки №FJB031 від 25 липня 2012 року ОСОБА_8 перерахувала на рахунок ПАТ «Укрсоцбанк» 363048 грн 37 коп.

Також на виконання ухвали суду про витребування доказів позивачем надано суду розрахунок вимог банку кредитної заборгованості за договором кредиту від 28 грудня 2006 року №032/29-276К з конкретизованими за датами даними щодо сум сплачених позичальником строкових та прострочених процентів; належно засвідчені копії заяви на видачу готівки від 28.12.2006, запиту та заяви на отримання кредиту та договору кредиту та виписки по рахункам позичальника за кредитним договором.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.16 ЦК України, особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Частиною першою статті 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 527 ЦК України встановлено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Як передбачено ч.1 ст.627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Згідно зі ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Відповідно до ст.546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.

Згідно з ч.1 ст. 553, ч.1,2 ст.554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У статті 611 ЦК України зазначено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з ч.1-3 ст.12, ч.1,5,6 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) Велика Палата Верховного Суду вказала, що «принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс».

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог - покладається на відповідача.

Як роз`яснив Верховний Суд у постанові від 25 травня 2021 року у справі №554/4300/16-ц, належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно достатті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Згідно із зазначеною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Верховний Суд підкреслив, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Такого змісту норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, яка передбачає, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Порядок, періодичність друкування та форма надання виписок (у паперовій/електронній формі) із особових рахунків клієнтів обумовлюються договором банківського рахунку, що укладається між банком і клієнтом під час відкриття рахунку.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.

Таким чином, надані банком виписки за рахунком позичальника підтверджують обставини видачі кредиту та його розміру.

Згідно наданої суду виписки по рахунку позичальника ОСОБА_3 заборгованість за її кредитним договором станом 14 квітня 2017 року становить 21155,85 доларів США, з яких 15578,03 долари США заборгованість за кредитом, 4481,55 доларів США заборгованість за відсотками та 1096,27 пеня.

Згідно поданої представником позивача заяви про зменшення позовних вимог, позивач просить стягнути з відповідачів 20059,58 доларів США, без урахування пені.

Суд погоджується з проведеним розрахунком заборгованості наданим представником позивача з урахування виписок та розрахунку заборгованості, не приймає до уваги наданий висновок експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи та зауважує, що розмір кредитної заборгованості установлюється саме судом на підставі умов договору, вимог закону, доказів сплати/переплати кредиту, а не на підставі висновку відповідної експертизи, який може бути лише додатковим мотивом до висновку суду.

Згідно зі ст.110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом з іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Суд зауважує, що застосування норм права, оцінки доказів є прерогативою лише суду, а не експерта. У цій категорії справ розмір кредитної заборгованості має визначитись відповідно до наданих доказів, вимог закону та умов договору, а не лише виключно експертним шляхом.

Встановивши, що сторони кредитного договору №032/29-276К від 28 грудня 2006 року, досягнувши згоди щодо всіх істотних умов договору, підписали вказаний договір, банк виконав свій обов`язок щодо видачі коштів позичальнику, позичальник в свою чергу використала кошти на цілі, на які було надано кредит, а саме на купівлю квартири, із урахуванням того, що дана обставина в процесі розгляду справи відповідачем не спростована та фактично представником відповідача ОСОБА_3 визнана, оскільки нею визнана сума заборгованості зазначена у висновку експерта, суд дійшов висновку, що у останньої виник обов`язок повернути кошти та сплатити проценти на умовах, передбачених кредитним договором.

Отже, у випадку настання строку виконання зобов`язання за кредитним договором, у тому числі і випадку, передбаченому частиною другою 1050 ЦК України, позичальник повинен повернути кредитору позику у повному обсязі та нараховані на час повернення проценти.

Іншими доказами відповідачами не було спростовано наявності заборгованості за кредитним договором № 032/29-276К від 28 грудня 2006 року.

Разом з тим, згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Положеннями ст.264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Згідно вимог ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

При цьому, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Подібний правовий висновок викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цc18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) та від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (провадження № 14-448цс19).

У справі, яка переглядається, кредитний договір укладено 28 грудня 2006 року зі строком дії до 27 грудня 2026 року.

Згідно п.4.5 договору у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених п.п. 3.3.7, 3.3.8 цього договору, протягом більше, ніж 90 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно, позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час користування кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеня).

Отже, у такий спосіб сторони договору врегулювали питання щодо дострокового повернення кредитних коштів, тобто зміну строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови такого повернення коштів, що також відповідає вимогам статті 1050 ЦК України.

До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 14 грудня 2021 року у справі № 496/3676/17, від 18 липня 2022 року у справі № 522/11682/13-ц, від 31 серпня 2022 року у справі № 755/17084/17, від 10 квітня 2023 року у справі № 756/5050/15, на які заявник посилається в касаційній скарзі.

Як вбачається з наданої суду виписки по рахунку позичальника ОСОБА_3 та розрахунку заборгованості, останній платіж нею здійснено 25 липня 2012 року і протягом наступних 90 календарних днів позичальник не виконувала обов`язки, передбачені пунктами 3.3.7, 3.3.8 кредитного договору, тому відповідно до пункту 4.5 договору строк користування кредитними коштами вважається таким, що сплив через 90 календарних днів, у жовтні 2012 року.

Вказана обставина не заперечується ОСОБА_3 .

Оскільки за спірним кредитним договором встановлено окремі зобов`язання, які встановлюють обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу.

Відтак, за наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення.

Зазначений правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Таким чином, із жовтня 2012 року у позивача виникло право на звернення до суду із позовом для захисту своїх порушених прав, проте банк звернувся із позовом до суду до позичальника лише у травні 2017 року, тобто з пропуском загальної позовної давності, яка передбачена статтею 257 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи, 25 квітня 2017 року позивач звернувся до відповідачів з вимогою про усунення порушення, а саме сплати заборгованості за кредитом №032/29-276К від 28 грудня 2006 року.

Також надано суду докази направлення вказаного листа відповідачам ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Згідно п. 7.2 кредитного договору усі повідомлення за цим договором будуть вважатися зробленими належним чином, у випадку якщо вони здійснені у письмовій формі та надіслані рекомендованим листом, кур`єром, телеграмом, або вручені особисто за зазначеними адресами сторін. Датою отримання таких повідомлень буде вважатися дата їх особистого вручення або дата поштового штемпеля відділення зв`язку одержувача.

Однак, доказів отримання листа з вимогою про усунення порушення відповідачами, матеріали справи не містять.

ПАТ «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є АТ «Сенс Банк»), до суду із заявою про поновлення пропущеного строку позовної давності не звертався.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Таким чином, встановивши, що вимоги банку про стягнення заборгованості є обґрунтованим, враховуючи , що строк позовної давності сплив у жовтня 2015 року, а позивач звернувся до суду із позовом 16 травня 2017 року, тобто через два роки після спливу позовної давності, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову у зв`язку із пропуском позивачем строку позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем у справі.

Щодо вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителя ОСОБА_2 суд зазначає наступне.

Велика Палата Верховного Суду зазначила у постанові від 22 вересня 2022 року у справі 462/5368/16, що після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів поручитель не може окремо ініціювати вирішення спору про визнання відсутності у кредитора права вимоги (про визнання поруки припиненою). Такий окремий позов не є належним способом захисту, а тому його не можна задовольнити. Наявність у поручителя відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування банком боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення коштів. Оскільки банк ініціював вирішення такого спору, поручитель може ефективно захистити своє право саме у тій справі, заперечуючи проти позову кредитора, наприклад, через те, що порука припинилася. (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц).

В судовому засіданні та у наданому суду відзиві представник відповідача ОСОБА_2 та сама відповідач заперечували проти задоволення позовних вимог, посилаючись на ту обставину, що договір поруки є припиненим в силу положень ч.1 ст.559 ЦК України.

Згідно зі статтею 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.

Частинами першою, другою статті 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Отже, порука є строковим зобов`язанням, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив призводить до припинення певного суб`єктивного права кредитора.

Відповідно до ч.1 ст.559 ЦК України (у редакції, чинній на момент укладення договору поруки) порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов`язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення його обсягу відповідальності. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов`язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

Таким чином, у зобов`язаннях, у яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови в договорі поруки, не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов`язань перед банком.

Нормами ч.1 ст.559 ЦК України (у редакції, чинній на момент укладення договору поруки) встановлено, що порука припиняється за наявності факту зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Аналіз змісту цієї норми дає підстави вважати, що вона не встановлює ні змісту та обсягу такого збільшення відповідальності поручителя, ні реальності чи невідворотності його настання.

Підставою застосування цієї норми достатнім є встановлення таких змін в основному зобов`язанні. Тому обставини щодо подальшого фактичного виконання зобов`язання, в тому числі фактичний строк його виконання, відмова кредитора від вимоги щодо виконання зобов`язання в зміненому обсязі, не свідчать про збереження дії поруки, оскільки відбулися після настання правоприпиняючого факту (збільшення розміру основного зобов`язання). Тобто порука має вважатися припиненою незалежно від реального настання чи ненастання збільшеного внаслідок змін кредитних договорів обсягу відповідальності поручителя.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 569/11865/16-ц (провадження № 61-18995сво18).

Висновок про припинення поруки на підставі частини першої статті 559 ЦК України залежить від установлених судом обставин щодо обсягу зобов`язання, на виконання якого надано поруку, та чи відбулося збільшення обсягу відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов`язання без його згоди. Для цього судам необхідно дослідити відповідні умови кредитного договору та договору поруки щодо порядку погодження поручителем змін до основного зобов`язання.

Такі правові висновки щодо застосування частини першої статті 559 ЦК України наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 755/18438/16-ц (провадження № 14-275цс19).

У постанові від 26 травня 2020 року у справі № 910/13109/18 (провадження № 12-7гс20) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що обсяг відповідальності поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша, друга статті 553 ЦК України). За змістом статті 559 ЦК України зміна обсягу зобов`язань боржника може бути підставою для припинення поруки. Зокрема, частиною першою цієї статті (у редакції, чинній на момент укладення договору поруки) було передбачено, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

28 грудня 2006 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки.

Відповідно до п. 2.1.2 договору поруки сплата відсотків за користування кредитом у розмірі 11,95% у строки та впорядку, що визначені договором кредиту.

28.12.2006 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_7 було укладено кредитний договір №032/29-276К, відповідно до умов якого кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання кошти в сумі 74 800,00 доларів США зі сплатою 11,95% річних та порядком погашення суми основної заборгованості.

За пунктом 2.6 кредитного договору, у разі зміни процентних ставок на кредитному ринку України, у тому числі внаслідок прийняття компетентними державними органами України рішень, що прямо або опосередковано впливають на стан кредитного ринку України, а також за рішенням правління, комітету з питань управління активами та пасивами, кредитно-інвестиційного комітету, тарифного комітету, кредитор має право ініціювати зміну розміру процентів, визначеного в п.1.1. цього договору.

Відповідно до п.2.6.1. кредитного договору, про намір змінити розмір процентів кредитор зобов`язаний повідомити позичальника не пізніше за десять робочих днів до дати початку їх застосування, а також надати для укладення відповідну додаткову угоду.

Пунктом 2.6.2. кредитного договору передбачено, що у разі, якщо позичальник погодиться зі зміненим розміром процентів, він зобов`язаний протягом строку зазначеного в п.2.6.1. цього договору, підписати надану кредитором додаткову угоду про внесення змін до цього договору та повернути її кредитору.

Відповідно до п.2.6.3. кредитного договору, у разі, якщо позичальник не погодиться з запропонованими кредитором розмірами процентів, він зобов`язаний протягом строку, зазначеного в п.2.6.1. цього договору, сплатити нараховані проценти, комісії та можливі штрафні санкції (штраф, пеню) в повному обсязі. Після сплати позичальником зазначених сум дія цього договору вважається припиненою.

Відтак, кредитор не вправі без згоди поручителя змінювати умови основного договору з боржником, внаслідок чого збільшується обсяг відповідальності поручителя.

З огляду на договір поруки, він містить посилання виключно на основний договір, і в його тексті відсутні посилання на будь-які додаткові угоди, що дає підстави для висновку про те, що на момент укладення договору поруки діяла первісна редакція договору про надання споживчого кредиту без будь-яких змін та доповнень.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 14 вересня 2021 року визнано недійсним одностороннє збільшення з 09.11.2008 відсоткової ставки з 11,95% на 14% за кредитним договором №032/29-276К від 28.12.2006 укладений між ОСОБА_8 та ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа Банк».

Рішення суду набрало законної сили 15 березня 2022 року.

Таким чином, порука ОСОБА_2 є припиненою на підставі ч.1 ст. 559 ЦК України, оскільки підвищення розміру процентів, як встановлено рішенням суду від 14 вересня 2021 року, в односторонньому порядку, без дотримання умов договору, є неправомірними.

Щодо посилання представника відповідача ОСОБА_2 про розгляд справи Третейським судом, суд зазначає наступне.

Згідно зі ст.5 Закону України «Про третейські суди» встановлено, що спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Статтею 6 Закону України «Про третейські суди» зазначено, що третейські суди не розглядають справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки) (п.14 ч.1).

Відповідно до п.22 ч.1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Згідно з ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що спори між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і під час виконання такого договору, відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди», незважаючи на наявність третейського застереження, не можуть бути предметом третейського розгляду, оскільки Законом України від 03 лютого 2011 року № 2983-VI «Про внесення зміни до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» виключено з компетенції третейського суду вирішення спорів щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Відмежування цивільних правовідносин за участю споживачів від правовідносин за участю інших суб`єктів здійснюється на підставі визначення правової форми їх участі в конкретних правовідносинах. А тому, незалежно від предмета і підстав позову та незважаючи на те, хто звертається з позовом до суду (банк або інша фінансова установа чи споживач), на правовідносини, що виникають із споживчого кредиту, поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України, зокрема у постановах: від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1716цс15, від 18 листопада 2015 року у справі № 6-187цс15, від 27 січня 2016 року у справі № 6-2712цс15, з яким у подальшому погодилася Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 755/11648/15-ц.

Згідно договору кредиту № 032/29-276К, який 28 грудня 2006 року укладеного між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_7 , кредит позичальнику надавався для придбання квартири, а відтак кредит наданий на споживчі цілі і даний спір не може бути переданий на вирішення третейському суду.

За таких обставин третейська угода за п. 6.2 договору кредиту № 032/29-276К від 28 грудня 2006 року та п.5.2 договору поруки № 02-10/3906 від 28 грудня 2006 року не може бути виконана.

На підставі наведеного, керуючись ст. 4, 5, 12, 13, 141, 247, 263, 265, 268, 280-282 ЦПК України, суд

вирішив:

У задоволенні позову акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 03 жовтня 2024 року.

Учасники справи:

позивач Акціонерне товариство «Сенс Банк», адреса місцезнаходження: м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100, ;

відповідач - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ;

відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Суддя І.Я. Биченко