Унікальний номер справи 359/3961/20
Головуючий у суді першої інстанції Л. В. Яковлева
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач
Постанова

Іменем України

11 листопада 2024 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А. М., Немировської О. В.

секретар судового засідання Комар Л. А.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 , на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 30 липня 2024 року, ухвалене у складі судді Л. В. Яковлєвої, в примішенні Бориспільського міськрайонного суду Київської області,

у с т а н о в и в :

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В обгрунтування позовних вимог зазначила, що вона є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . У цьому будинку зареєстроване місце проживання відповідача, проте на даний час у домоволодінні постійно проживає лише дідусь позивача - ОСОБА_4 . Відповідач зареєстрований у спірному будинку за згоди ОСОБА_5 (брата відповідача та вітчима позивача), який на той час був власником майна, виключно з формальних причин, без мети реального проживання відповідача у будинку. Оскільки відповідач з моменту реєстрації його місця проживання у житловому будинку АДРЕСА_1 , тобто з 05 травня 2012 року і по даний час за вказаною адресою не проживає, витрат по утриманню будинку не несе, особистих речей в будинку немає, згоди на зняття з реєстрації місця проживання не надає, позивач вимушена звернутися до суду з даним позовом.

З урахуванням зазначеного просила суд визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 30 липня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову суд першої інстанції не взяв до уваги того, що відповідач у належному позивачу будинку на час звернення до суду із цим позовом не проживав щонайменше з 2010 року. Судом проігноровано, що відповідач має у власності земельну ділянку з цільовим призначенням для обслуговування та будівництва житлового будинку, на якій знаходиться двоповерховий будинок, який відповідачем не зареєстровано у визначеному законом порядку, та у якому останній проживає більше 10 років. Також судом проігноровано, що відповідач одружений та фактично проживає з дружиною у АДРЕСА_2 . Зокрема проінгоровано те, що відповідач періодично перебуває на підставі путівок Управління гуманітарного розвитку та соціального захисту населення в Ревненському відділенні стаціонарного догляду. Крім того, судом залишено поза увагою той факт, що відповідач не є членом сім`ї позивача та не пов`язаний з нею спільним господарством чи побутом.

Позивач вказала, що її право, як власника житлового будинку, захищене статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а її інтереси, як власника житла та користування житловим будинком перевищують інтереси колишнього члена сім`ї попереднього власника, у якого припипилися правові підстави користування чужим майном, та який за доводами позивача забезпечений іншим житловим приміщенням, що ним не спростовано.

У судове засідання апеляційного суду учасники справи повторно не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. Будь - яких заяв чи клопотань станом на день розгляду справи до апеляційного суду від сторін (їх предстаників) не надходило.

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПКнеявка сторін, або інших учасників справи належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Суд вважав за можливе розглянути дану справу за відсутності учасників справи (їх представників) та скласти повну постанову у визначений законом строк. Вступна та резолютивна частини постанови не виготовлялись та не проголошувались судом 06.11.2024.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч.1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч.1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку з надвірними будівлями таспорудами під АДРЕСА_1 . Наведене підтверджується копією Договору купівлі-продажу житлового будинку від 07 червня 2017 року, зареєстрованого в реєстрі за №473 та копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 88960467 сформованого 07 червня 2017 року.

Відповідач ОСОБА_2 зареєстрований в даному будинку, що підтверджується копією будинкової книги для прописки громадян, що проживають в будинку АДРЕСА_1 , копією довідки про реєстрацію місця проживання особи за № 1668.08 виданої 18 серпня 2020 року виконавчим комітетом Гірської сільської ради Бориспільського району Київської області.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 23 листопада 2021 року у справі №359/1730/21, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 06 липня 2022 року, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про вселення в житловий будинок, усунення перешкод у користуванні цим об`єктом нерухомого майна та стягнення моральної шкоди задоволено частково. Вселено ОСОБА_2 в житловий будинок по АДРЕСА_1 та зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_2 цим об`єктом нерухомого майна та зобов`язано передати йому ключі від вхідних дверей до вказаного житлового будинку.

Постановою Верховного Суду від 04 липня 2023 року у справі №359/1730/21 рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 23 листопада 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 липня 2022 року залишено без змін.

Так, звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 зазначила, що ОСОБА_2 втратив право користування спірним житлом як член сім`ї поперднього власника житла, зареєстрований в даному будинку з формальних причин, тривалий час (з 2010 року) не проживає в будинку, що дає підстави стверджувати про наявність обґрунтованих підстав визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, на підставі встановлених обставин рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 23 листопада 2021 року у справі № 359/1730/21, яке набрало законної сили, зробив висновок, що відповідача ОСОБА_2 вселено до спірного будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку зі зверненням ОСОБА_2 до суду за захистом порушеного ОСОБА_1 права на його користування і проживання у даному домоволодінні. Відповідач з 05 травня 2012 року та на даний час зареєстрований в даному будинку, будь-якого іншого житла як на праві власності, так і на праві користування у нього немає. ОСОБА_2 не втратив до цього житла інтересу, натомість ОСОБА_1 , як власниця спірного домоволодіння, чинить йому перешкоди у користуванні будинком, що підтверджено судовим рішенням.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду є законними та обґрунтованими, вони відповідають встановленим у справі обставинам, з огляду на наступне.

Так, Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

За положеннямистатті 47 Конституції України та статті 9 ЖК Української РСРніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За змістом частини першоїстатті 16 ЦК Україникожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною першоюстатті 317 ЦК Українивизначено, що власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

За приписами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частиною першоюстатті 321 ЦК Україниправо власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з частиною першоюстатті 156 ЖК Україничлени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму міститьстаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть спільне господарство.

За змістом зазначених норм матеріального права право користування житлом, що перебуває у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником житла, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Положеннями статті 391 ЦК Українипередбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Відповідно до пункту 1статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів ст. 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може, серед інших факторів, братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA ANDKRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Отже, при вирішенні справи про визнавання особи такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, суд повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, виселення особи має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установленихстаттею 50 ЖК Українивимог, що ставляться до житлових приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла.

Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування житлом.

Судом встановлено, що позивач є єдиним власником спірного житла, у якому проживає дідусь позивача ОСОБА_4 та відповідач, право користуваня житловим будинком якому було надано вітчимом позивача ОСОБА_5 (братом відповідача) як попереднім власником житлового приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог про визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житловим будинком позивач вказала, що у власності відповідача є інше житло, а тому її інтереси як власника спірного житла перевищують інтереси відповідача, який не є членом її сім`ї, та після придбання позивачем спірного житлового будинку припинилися правові підстави користування відповідачем чужим майном, який забезпечений іншим житловим приміщенням.

Разом з тим, рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 23 листопада 2021 року у справі №359/1730/21, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 06 липня 2022 року, вселено ОСОБА_2 в житловий будинок АДРЕСА_1 . Зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_2 вказаним об`єктом нерухомого майна та передати йому ключі від вхідних дверей до житлового будинку АДРЕСА_1 .

Постановою Верховного суду від 04 липня 2023 року у справі №359/1730/21 рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 23 листопада 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 липня 2022 року залишено без змін.

У цій справі судами було встановлено, що ОСОБА_2 має зареєстроване місце проживання у житловому будинку АДРЕСА_1 . Власником вказаного будинкудо 12 листопада 2007 року була ОСОБА_6 , яка є його матір`ю.

12 листопада 2007 року ОСОБА_6 уклала з ОСОБА_5 договір дарування домоволодіння, посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Мургою С. Г. за № 7023, за умовами якого ОСОБА_5 набув у власність домоволодіння на АДРЕСА_1 .

07 червня 2017 року ОСОБА_5 уклав з ОСОБА_1 (донькою дружини) договір купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Козій А. В. за № 473, за умовами його право власності на вказане домоволодіння перейшло до ОСОБА_1 .

Суди дійшли висновку, що ОСОБА_2 вселився у домоволодіння на АДРЕСА_1 та зареєстрований у ньому зі згоди колишнього власника ОСОБА_6 , як член її сім`ї, тому він у встановленому законом порядку набув право користування вказаним домоволодінням та не втратив його.

Отже, ОСОБА_2 , як член сім`ї колишнього власника житла, набув право користування домоволодінням по АДРЕСА_1 , і вказане право не припинено у встановленому законом порядку. Суд врахував відсутність у позивача іншого житла, крім вказаного будинку, та зазначив, що позбавлення ОСОБА_2 можливості користуватись цим об`єктом нерухомого майна призведе до свавільного порушення права на повагу до його житла, гарантованого статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

При цьому, з моменту набуття права власності на домоволодіння (7 червня 2017 року) ОСОБА_7 не оспорила вказане право ОСОБА_2 , який зареєстрований у домоволодінні, та у встановленому законом порядку питання про визнання його таким, що втратив право користування житлом або його виселення, не вирішено. Разом з тим, на момент придбання ОСОБА_7 домоволодінняна АДРЕСА_1 існувало обтяження у вигляді проживання в ньому ОСОБА_2 , тобто були наявні ризики, пов`язані з придбанням спірної нерухомості.

Отже набувач вказаного домоволодіння у власність за певної обачності мала реальну можливість дізнатися про обтяження у вигляді права користування цим житлом членами сім`ї колишнього власника домоволодіння.

Таким чином, ОСОБА_7 могла передбачити характер та вагу обтяження її майбутньої нерухомості, проте погодилась набути право власності на домоволодіння з тими обтяженнями, які існували у попереднього власника, не здійснивши достатньої належної обачності при укладенні договору купівлі-продажу домоволодіння.

Твердження ОСОБА_7 про те, що на час набуття нею у власність вказаного домоволодіння ОСОБА_2 у ньому не проживав та твердження про наявність у нього іншого житла суди вважали безпідставними та недоведеними. А сам факт непроживання ОСОБА_2 у спірному будинку, якому чиняться перешкоди у користуванні житлом, не може свідчити про втрату останнім свого права користування цим будинком.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

З урахуванням зазначено, колегія суддів вважає встановленим те, що ОСОБА_2 , як член сім`ї колишнього власника житла, набув право користування житловим будинком по АДРЕСА_1 , таке його право у встановленому законом порядку не припинено, іншого житла він не має, крім спірного домоволодіння, а позбавлення його можливості користуватись цим об`єктом нерухомого майна призведе до свавільного порушення права ОСОБА_2 на повагу до житла, яким він має право користуватись.

Відтак установленим є те, що ОСОБА_2 не втартив інтересу до спірного житла, був вселений до спірного приміщення у судовому порядку, отже право користування ОСОБА_2 спірним жилим приміщенням не втрачено.

Так, відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Розуміння допустимості доказів досягається крізь призму прав, що охороняються законом: допустимим є доказ, отриманий без порушення закону.

Допустимість доказів характеризується органічним зв`язком процесуальної форми засобів доказування та законністю отримання інформації про той чи інший факт, який має значення для справи. Тому одержання доказів з дотриманням порядку, встановленого законом, слід розуміти як відсутність при одержанні доказів порушення норм матеріального права та норм процесуального права, як одночасне дотримання передбачених законом особистих немайнових і майнових прав та процесуальної форми.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодних доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції матеріали справи не містять. Таких доказів не додано апелянтом до апеляційної скарги та не отримано таких доказів судом апеляційної інстанції у ході розгляду справи.

Апеляційний суд, врахуючи співмірність втручанню в особисті права позивача, передбачені статтею 8 Конвенції, на проживання відповідача у спірному будинку, звернувши увагу на встановлені рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 23 листопада 2021 року у справі №359/1730/21 обставини, відсутність у відповідача належного йому на праві власності житла, дійшов висновку про те, що припинення права користування відповідачем спірним житлом відповідає такій пропорційності. Встановивши фактичні обставини справи, надавши належну правову оцінку наявним в матеріалах справи доказам, вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для припинення права ОСОБА_2 на користування спірним житловим будинком, тобто визнання його таким, що втратив право користування вказаним будинком.

Та обставина, що ОСОБА_2 не проживав у спірному будинку протягом тривалого часу в даному випадку не може слугувати підставою для припинення його права на користування цим житлом, оскільки у будинок він був вселений за рішенням суду, яке набрало законної сили, а реєстрація відповідача та його проживання у спірному будинку мали місце за згодою попереднього власника цього нерухомого майна. Позивач як новий власник такої згоди хоча і не надавала, проте набувши право власності на вказане домоволодіння не оспорила право користування ОСОБА_2 , який зареєстрований у домоволодінні, та у встановленому законом порядку питання про визнання його таким, що втратив право користування житлом або його виселення не порушувала, проте погодилась набути право власності на домоволодіння з цими обтяженнями.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про недоведеність належними та допустимими доказами позивачем підстав для визнання ОСОБА_2 таким, що втартив право користування вказаним домоволодінням. Суд обґрунтовано вважав, що ОСОБА_2 не втратив до цього житла інтересу, натомість ОСОБА_1 , як власник спірного домоволодіння, чинить відповідачу перешкоди у користуванні будинком, що підтверджено судовим рішенням.

Із урахуванням того, що інші доводи апеляційної скарги є ідентичними доводам позивача, яким судом першої інстанції надана належна оцінка, суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи позивача.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція).

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Тобто Україна, як учасниця Конвенції, повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

При цьому колегія суддів зазначає, що аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте, Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Суд у своєму рішенні навів мотиви з яких не прийняв до уваги доводи позивача щодо наявності підстав для задоволення позову, дав вірну оцінку запереченням відповідача та дійшов законного та обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Таким чином, під час розгляду справи суд першої інстанції дотримався вимог закону, повно та всебічно з`ясував обставин справи, надав правову оцінку доводам і запереченням сторін та зібраним у справі доказам, вірно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, з огляду на що, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності задоволення позову у повному обсязі, також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу позивача без задоволення.

Питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України. Судові витрати позивача по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню відповідачем, оскільки суд залишає апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 30 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. В. Немировська