ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Космачевської Т.В.,

суддів: Максюти Ж.І., Халаджи О.В.,

за участю секретаря судового засідання Паромової О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 січня 2024 року в цивільній справі номер 185/12521/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2023 року до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області звернувся ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_1 про визнання права користування житловим приміщенням, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що позивач із відповідачкою перебували у зареєстрованому шлюбі з 08 серпня 1998 року по 26 березня 2019 року. Від спільного подружнього життя сторони мають двох дітей доньку ОСОБА_3 , 1999 року народження, та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які наразі досягли повноліття.

Згідно із договором дарування, посвідченим 15 липня 2022 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Терещенко Н.С., ОСОБА_1 на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 .

Позивач вважає, що має право користування житловим приміщенням у вказаній квартирі, оскільки спірна квартира була подарована відповідачці її рідним братом ОСОБА_5 15 липня 2022 року, позивач був зареєстрований у ній за згодою ОСОБА_5 з 29 червня 2004 року, інших житлових приміщень ні на праві власності, ні на праві користування позивач не мав і не має. Тобто, житлове приміщення у спірній квартирі на протязі 20 років є єдиним місцем проживання позивача.

З 2019 по 2022 рік судами розглядалася справа за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про виселення із спірного житлового приміщення (квартири). Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 березня 2020 року у справі №185/6764/19 задоволено позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про виселення та виселено його з квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , рішення оскаржувалося в апеляційному порядку, постановою Дніпровського апеляційного суду від 04 листопада 2020 року апеляційна скарга відхилена, а рішення суду першої інстанції залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 12 жовтня 2022 року касаційна скарга ОСОБА_2 була задоволена, рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 березня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 листопада 2020 року скасовано, у позові ОСОБА_5 про виселення з квартири - відмовлено повністю.

На думку позивача Верховний Суд при винесенні постанови вказав на те, що він правомірно придбав право користування (сервітут) житловим приміщенням у спірній квартирі, належним чином нею користується, сплачує комунальні послуги, не порушує порядку користування квартирою, не має на праві власності чи користування інших житлових приміщень, що унеможливлює виселення його з цього житлового приміщення.

Відповідачка, ставши власницею спірного житлового приміщення у липні 2022 року, стала вчиняти дії, направлені на виселення позивача з квартири, чим створює йому перешкоди та вимушує звернутися до суду з даним позовом.

Позивач просив суд визнати за ним право користування житловим приміщення у квартирі АДРЕСА_1 .

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 січня 2024 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права користування житловим приміщенням - задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат зі сплати судового збору.

Із вказаним рішенням не погодилась відповідачка ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, просила апеляційний суд скасувати повністю рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 січня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Доводами апеляційної скарги наведено, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, ухваленим з неповним встановленням обставин, які мають значення для справи, при недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, та при неправильному застосуванні норм матеріального права.

Позивач ніколи не був членом сім`ї жодного власника житлового приміщення (квартири за адресою: АДРЕСА_3 ) ні раніше ні на цей час. Підставою для отримання вказаного сервітуту був факт наявності у позивача статусу члена сім`ї відповідачки (статус її чоловіка). Позивач дійсно з 2004 року був зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_3 , оскільки на той час мав статус чоловіка відповідачки.

На підставі рішення виконкому Павлоградської міської ради від 10.03.2021 року за №181 позивачу видано ордер за №535 від 07.04.2021 року на житлову площу у гуртожитку. Відповідно до зазначеного ордеру позивач має право зайняття житлової площі у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_4 , житловою площею 12,3 кв. м.

Позивач до цього часу безперешкодно та безоплатно користується житловим приміщенням, яке є предметом спору. Крім того, разом з позивачем в приміщенні квартири, без згоди власниці (відповідачки) та без жодних правових підстав з квітня 2022 року постійно проживає незнайома власниці особа ОСОБА_6 , яка відмовляється добровільно залишати квартиру та заявляє про існування в неї права користування квартирою на підставі, начебто, спільного побуту та, начебто, ведення спільного господарства з позивачем.

ОСОБА_1 з 15.07.2022 року є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується наявними в матеріалах справи документами. Позивач не є власником квартири, не є членом сім`ї власника, не був зареєстрований в квартирі за згодою відповідачки як власниці квартири, не має жодних обов`язків, які б випливали з договору найму житлового приміщення.

Велика Палата Верховного Суду у справі №447/455/17 від 13 жовтня 2020 року зазначила, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови одночасного існування (або наявності) двох умов: що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, і, що власник житлового приміщення надав згоду на вселення такої особи, як члена своєї сім`ї.

Судом першої інстанції не враховано, що доказом права позивача на користування квартирою є лише посилання на тривалість проживання в ній. В матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про обставини вселення в квартиру позивача як члена сім`ї її власника.

Також судом першої інстанції не взято до уваги, що в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про те, що позивач вселився в квартиру за згодою її власника саме в статусі члена сім`ї. Отже, квартира не може вважатися «житлом» позивача в розумінні статті 8 Конвенції, оскільки позивач ніколи не був членом сім`ї власника квартири.

Судом першої інстанції не враховано баланс інтересів сторін спору, враховуючи, що визнання права користування житловим приміщенням позивачем мало бути оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції, а права власника цього житла захищені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Задоволення позовних вимог фактично встановлює суттєвий дисбаланс між правом позивача на користування житлом та правом власності на вказане житло.

Відповідачка наразі не має іншого житла, крім даної квартири. Ця обставина означає, що спільне з позивачем використання квартири неможливе без значного ураження права користування житлом ОСОБА_1 та її дітьми. Такий висновок ґрунтується на тому, що взаємовідносини між сторонами справи є вкрай неприязними. Право відповідачки користуватися своєю власністю фактично обмежується присутністю в квартирі позивача та його співмешканки.

Позивач, працюючий і маючи постійний дохід, не позбавлений права і можливості винайняти інше житло або повторно звернутись до органів місцевої влади, які наділені повноваженнями щодо забезпечення житлом. І позивач мав достатньо часу для вирішення цього питання.

Від позивача ОСОБА_2 відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Сторони в судове засідання апеляційного суду не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, відповідно до ст. 128, 130 ЦПК України (а.с. 115, 116).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Тому апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю сторін.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 08.08.1998 року по 26.03.2019 року, що підтверджується копією рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22.02.2019 року у справі №185/8618/18 (а.с. 45-47).

З відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що ОСОБА_1 на підставі договору дарування, посвідченого 15 липня 2022 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Терещенко Н.С., на праві власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 10-11).

З паспорту позивача вбачається, що ОСОБА_2 зареєстрований у спірній квартирі з 24.06.2004 року (а.с. 7).

До матеріалів справи долучено банківські квитанції про здійснення оплати ОСОБА_2 комунальних послуг за користування спірною квартирою за період з липня 2022 року в певному розмірі (а.с. 16-44зв).

З ордеру №535 на житлову площу у гуртожитку вбачається, що на підставі рішення виконкому Павлоградської міської Ради від 10.03.2021 року №181 позивачу видано ордер від 07.04.2021 року на зайняття житлової площі у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_5 , житловою площею 12,3 кв. м (а.с. 63, 62).

З постанови Верховного Суду від 12.10.2022 року у цивільній справі №185/6764/19 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про виселення видно, що рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04.03.2020 року та постанова Дніпровського апеляційного суду від 04.11.2020 року скасовані, у позові ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про виселення з квартири за адресою: АДРЕСА_3 , відмовлено (а.с. 12-15).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості.

Перевіряючи законність і обґрунтованість судового рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 січня 2024 року в межах доводів та вимог апеляційної скарги апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Житловим кодексом України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань (ч. 4, 5 ст. 9 ЖК України).

Частиною 4 статті 156 ЖК України встановлено, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу, тобто, за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, передбачається плата, яка встановлюється угодою сторін.

У статті 15 Цивільного кодексу України зазначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Положеннями частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 08.08.1998 року. 26 березня 2019 року шлюб між сторонами розірваний.

Відповідно до відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідачці ОСОБА_1 на підставі договору дарування, посвідченого 15 липня 2022 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Терещенко Н.С., на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 .

З паспорту позивача вбачається, що ОСОБА_2 зареєстрований у спірній квартирі з 24.06.2004 року.

Позивач проживає в спірній квартирі та належним чином нею користується, сплачує комунальні послуги, і цього не оспорюють сторони.

З огляду на наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що реєстрація у встановленому законом порядку місця проживання позивача ОСОБА_2 дає йому право проживати у спірній квартирі та користуватися нею, і він безперешкодно здійснює це право.

Доводи апеляційної скарги з цього питання заслуговують на увагу.

Ним не доведено належними, достовірними та достатніми доказами факту перешкод у проживанні в спірній квартирі з боку відповідачки ОСОБА_1 , тобто, необхідності, як він вказує в позові, встановлення сервітуту. Навпаки, відповідачка ОСОБА_1 в апеляційній скарзі навела, що не може користуватися в повній мірі квартирою, що належить їй на праві власності. Разом з тим, вона не звернулася з певним позовом до позивача з цього питання. Тому апеляційний суд не приймає до уваги такі доводи апеляційної скарги.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції не в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, не перевірив доводи і заперечення сторін, не дав їм належну правову оцінку та ухвалив судове рішення про задоволення позовних вимог, яке не в повній мірі відповідає вимогам закону.

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України вказані обставини є підставою для часткового задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 січня 2024 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права користування житловим приміщенням відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 17 червня 2024 року.

Судді: