Справа № 369/6451/24
Провадження № 2/369/5254/24
31.10.2024 року м. Київ
Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:
Головуючого судді Пінкевич Н.С.
секретаря Липченко О.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,
У квітні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про стягнення заборгованості за розпискою. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 24 грудня 2022 року ОСОБА_2 позичив (взяв в борг) 104 611 грн. зі строком повернення до 01 вересня 2023 року, про що останній написав розписку. Але умови договору порушив, у встановлений строк кошти не повернув. Тому на підставі ст.625 ЦК України у відповідача виник обов`язок повернути кошти з урахування трьох відсотків річних та індексу інфляції за період з 02 вересня 2023 року по 05 квітня 2024 року, а також стягнення пені за прострочення виконання зобовязань.
Зазначила, що станом і на час звернення до суду з відповідним позовом вищевказану суму заборгованості відповідачем не повернуто, тому вважає своє право порушеним.
Просила суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 :
заборгованість у розмірі 104 611 грн.,
три відсотки річних за час прострочення в розмірі 1863,57 грн.,
індекс інфляції, що становить 3391,58 грн.,
пеню в розмірі 10 257,94 грн.,
судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 211,20 грн.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 квітня 2024 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначено розгляд справи на 05.06.2024 року на 13 год 45 хв.
Ухвалу про відкриття, позовну заяву з додатками відповідачу ОСОБА_2 направлено за адресою зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 .
10 жовтня 2024 року до суду надійшла заява ОСОБА_1 про збільшення розміру позовних вимог. Вказала, що період неповернення грошових коштів збільшився, тому вона має право на стягнення суми боргу з урахуванням індексу інфляції і три відсотки річних за весь період заборгованості, а саме з 02 вересня 2023 року по 05 жовтня 2024 року, а також пеню в розмірі облікової ставки НБУ.
Остаточно просила суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 :
заборгованість у розмірі 104 611 грн.,
три відсотки річних за час прострочення в розмірі 3467,03 грн.,
індекс інфляції, що становить 7196,22 грн.,
пеню за порушення грошового зобов`язання в розмірі 17 213,43 грн.,
судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 324,88 грн.
Від позивача в судове засідання з`явився представник, адвокат Лепех Леся Любомирівна.
Відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судового засідання, у судове засідання не з`явився, причини своєї неявки суду не повідомив, відзив на позов не надав.
Розгляд справи через неявку відповідача суд відклав на 10.10.2024 року на 14 год. 15 хв.
Від позивача в судове засідання з`явився представник, адвокат Лепех Леся Любомирівна.
Представник позивача 9.10.2024 року подав Клопотання про збільшення позовних вимог та просила розглянути клопотання приєднати до справи та збільшити позовні вимоги. Окремо пояснила, що просить на підставі ст.49 ЦПКУ п.2 ч.2 збільшити позовні вимоги за рахунок розміру штрафних санкцій, а саме пені, 3% та індексу інфляції.
Відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судового засідання, повторно у судове засідання не з`явився, причини своєї неявки суду не повідомив, відзив на позов не надав.
Розгляд справи суд відклав на 31.10.2024 року на 9 год. 50 хв.
До судового засідання представник позивача не з`явилась, надала до суду заяву, у якій просила провести розгляд справи за відсутності позивача та його представника, просила позовні вимоги задовольнити.
Відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судового засідання, у судове засідання повторно не з`явився, причини своєї неявки суду не повідомив, відзив на позов не надав.
Суддя ухвалила провести заочний розгляд справи на підставі ст.ст. 280-281 ЦПК України.
На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши подані сторонами належні та допустимі докази окремо та в їх сукупності, встановивши фактичні обставини справи, проаналізувавши чинне законодавство України, що регулює спірні правовідносини між сторонами, суддя прийшла до висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав.
При розгляді справи судом встановлено, що 24 грудня 2022 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір позики у відповідності до якого ОСОБА_2 отримав в борг від ОСОБА_1 суму коштів у розмірі 104 611,00 грн., які зобов`язувався повернути до 01.09.2023 року.
На підтвердження укладення відповідачем усного договору була надана розписка, підписана останнім.
Зі змісту вказаного документу-боргової розписки, вбачається наявність між сторонами боргових зобов`язань у вигляді усного договору позики та вбачається факт передачі відповідної суми коштів від позичальника до позикодавця.
Позичальник відповідач ОСОБА_2 у добровільному порядку суму боргу у зазначений у розписці час не повернув.
Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.
Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.
Зазначений висновок узгоджується із висновками, викладеними Верховним Судом у постанові від 31 жовтня 2018 року № 707/2606/16-ц.
За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками, ст.1046 ЦК України
Частина 2ст. 1047 ЦК України передбачає, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених обставин робити відповідні правові висновки.
Крім того, за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором ч. 1ст. 1049 ЦК України.
Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася і Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16.
Відповідно до ч. 3 ст.12, ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідачем ОСОБА_2 жодних доказів на спростування доводів позивача зазначених ним у позові, або ж сплати останньому боргу за договором позики, до суду не подано.
Отже, враховуючи вище викладене, а також те, що боргова розписка від 24 грудня 2022 року підтверджує факт укладення договору позики, а відтак і отримання коштів ОСОБА_2 та виникнення у нього обов`язку в їх поверненні, який ним в свою чергу не виконано, оскільки оригінал боргової розписки знаходився у позивача по справі, тому з сукупності вказаних підстав, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача заборгованості за договором позики в сумі 104 611,00 грн.
Що стосується позовних вимог про стягнення інфляційних збитків, 3% річних та пеню.
Так, згідно вимогст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити суму відповідно дост.625 ЦК України.
Відповідно до ч. 2ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Інфляція - це знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується ростом цін на товари і послуги (п. 2 Методологічних положень щодо організації статистичного спостереження за змінами цін (тарифів) на споживчі товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін, затверджених наказом Державного комітету статистики України від 14 листопада 2006 року № 519).
Тобто за змістом ст. 625 ЦК України встановлений індекс інфляції враховується до суми боргу в разі наявності між сторонами грошових зобов`язань у валюті України гривні.
Як вбачається зі змісту позову ОСОБА_1 просить суд відповідно до вимог ст.625 ЦК України стягнути з відповідача 3% річних від простроченої суми: 3 467,03 грн., а також інфляційні збитки 7 196,22 грн (з 02.09.2023 по 09.10.2024).
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Також позивач просив стягнути пеню за період з 02.09.2023 року по 09.102024 року у розмірі 17 213,43 грн..
Разом з тим, суд вважає, що до даних правовідносин слід застосувати п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.
Так, особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України). Критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 320/8618/15-ц (провадження № 61-4393сво18)).
У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем) (пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України).
Касаційний суд вже робив висновки щодо застосування пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до зобов`язань, які виникли на підставі окремих договорів. Зокрема, вказувалося, що: на договір про надання поворотної фінансової допомоги (позики) розповсюджується дія пункту 18 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 06 вересня 2023 року в справі № 910/8349/22); на кредитний договір розповсюджується дія пункту 18 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 жовтня 2023 року в справі № 706/68/23 (провадження № 61-8279св23).
Тлумачення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється: (1) в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; (2) в договорах на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; (3) у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної частиною 2 статті 625 ЦК, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Як вказувалось, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частини перша, друга статті 533 ЦК України).
Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (стаття 625 ЦК України).
Індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях (див., зокрема, постанову Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі № 6-771цс15, постанову Верховного Суду України від 18 травня 2016 року у справі № 6-474цс16, постанову Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1672цс16, постанову Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17).
Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Позивач нарахував три відсотка річних, інфляційні та пеню за період воєнного стану, тому в цій частині суд відмовляє у задоволенні позову.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог частково, а саме стягнення суми заборгованості.
Окрім цього, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним судові витрати, які складаються з судового збору у розмірі 1 324,88 грн.
Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Керуючись ст. ст. 141, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в розмірі 104 611 грн. (сто чотири тисячі шістсот одинадцять грн.), витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 324,88 грн. (одна тисяча триста двадцять чотири грн. 88 коп.).
Інформація про Позивача:
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .
Інформація про Відповідача:
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .
Заочне рішення може бути переглянуто Києво-Святошинським районним судом Київської області за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення виготовлено 12 листопада 2024 року.

Суддя Наталія ПІНКЕВИЧ