Справа № 161/2034/24
Провадження № 2/161/1565/24
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2024 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Пахолюка А.М.,

при секретарі Корнійчук А.А.,

з участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю та збільшення розміру частки майна у спільному майні подружжя, поділ майна подружжя, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до відповідача ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя.

Відповідач ОСОБА_4 звернувся в суд з зустрічним позовом до позивача ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю та збільшення розміру частки майна у спільному майні подружжя, поділ майна подружжя.

Позивач за первісним позовом, враховуючи відповідь на відзив, письмові пояснення, позовні вимоги мотивує тим, що з відповідачем перебували з 03.08.2001 року по 20.03.2023 року у зареєстрованому шлюбі.

У період перебування в шлюбі ними за спільні кошти та спільними зусиллями було придбано земельну ділянку площею 0,1200 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер :02:001:4041, що знаходиться за адресою: Волинська область, Луцький район, с. Крупа, збудовано житловий будинок, загальною площею 89,4 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ; та виплачено кооперативну квартиру загальною площею 71 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Зазначене нерухоме майно, зареєстроване на відповідача.

Вказує, що після розлучення з відповідачем, довідалась, що ОСОБА_4 виписав її з квартири АДРЕСА_2 де вони проживали разом з дітьми та заборонив їй заходити до квартири. Вважає, що такими діями відповідач порушує її майнові права як співвласника майна.

На підставі наведеного, просить суд визнати спільною сумісною власністю подружжя кооперативну квартиру загальною площею 71 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ; житловий будинок, загальною площею 89,4 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ; земельну ділянку площею 0,1200 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер :02:001:4041, що знаходиться за адресою: Волинська область, Луцький район, с. Крупа. В порядку поділу майна подружжя визнати за кожним з подружжя по частині: кооперативної квартири загальною площею 71 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ; житлового будинку, загальною площею 89,4 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ; земельної ділянки площею 0,1200 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер :02:001:4041, що знаходиться за адресою: Волинська область, Луцький район, с. Крупа.

У відзиві на первісну позовну заяву, відповідач вказує, що внески за кооперативну квартиру загальною площею 71 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , виплачені ним до шлюбу, а тому, це майно є його особистою приватною власністю. Також, зазначає, що їхні спільні діти з позивачем проживають разом з ним, перебувають на повному його утриманні, а тому має право на збільшення частки у спільному майні.

Відповідач вимоги за зустрічним позовом, враховуючи відповідь на відзив, заяву про зміну підстав зустрічного позову, заперечення, обґрунтовує тим, що з відповідачем перебували з 03.08.2001 року по 20.03.2023 року у зареєстрованому шлюбі. У шлюбі в сторін народилося троє дітей: син - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , донька ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які на даний час проживають з ним.

У шлюбі ним було оформлене право власності на наступне майно: квартиру загальною площею 71 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , земельну ділянку площею 0,1200 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер :02:001:4041, що знаходиться за адресою: Волинська область, Луцький район, с. Крупа, житловий будинок, загальною площею 89,4 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Разом з тим, вказує, що квартира АДРЕСА_3 була придбана за його особисті кошти до одруження з відповідачем, оскільки, у 1998 році він став членом ЖБК і з того часу виплачував пайові внески та вже у 2000 році було проведено повну оплату вартості пайових внесків, тобто до шлюбу з ОСОБА_1 що відповідно до норм КпШС та Закону України «Про власність», що діяли на момент набуття такого права, є його особистою приватною власністю.

Крім того, зазначає, що спільні діти з ОСОБА_1 проживають разом з ним за адресою: АДРЕСА_2 . Також, рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20.08.2023 року визначено місце проживання дитини ОСОБА_8 разом з батьком, а судовим наказом від 28.09.2023 року вирішено стягувати з ОСОБА_1 на його користь аліменти на утримання трьох дітей в розмірі частки від усіх видів її доходів. Вказує, що ОСОБА_1 на даний час проживає в Німеччині, тому виконання рішення про стягнення аліментів є неможливим та діти знаходяться на повному його утриманні.

Вважає, що вищезазначені обставини є підставою для збільшення розміру його частки у спільному майні подружжя.

Враховуючи наведене, просить суд, визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_4 , в порядку поділу майна подружжя збільшити його частку до частки та визнати за ним право власності на: частини житлового будинку, загальною площею 89,4 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ; частини земельної ділянки площею 0,1200 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер :02:001:4041, що знаходиться за адресою: Волинська область, Луцький район, с. Крупа.

У відзиві на зустрічну позовну заяву відповідача, позивач ОСОБА_1 зазначає що твердження ОСОБА_4 не відповідають дійсності. Щодо кооперативної квартири, то право власності на неї було зареєстроване вже у шлюбі, та її батьки надали значну суму коштів на оплату пайових внесків за викуп спірної квартири, а тому є їхньою спільною сумісною власністю. Щодо того, що всі їхні діти проживають з батьком, то на даний час, син ОСОБА_5 , проживає разом з нею в Німеччині, а син ОСОБА_6 , закінчує 9-ий клас та розглядає можливість переїзду до матері. Також, вказує, що в добровільному порядку сплачувала та сплачує кошти на утримання дітей, окремо поповнює їхні банківські картки, забезпечує одягом, оплачує репетиторів, що підтверджується виписками з банківських операцій по карті, тому підстав для відступу від частки немає.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 лютого 2024 року відкрито загальне позовне провадження у справі.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 квітня 2024 року зустрічний позов відповідача приєднано до спільного розгляду з первісним позовом.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 травня 2024 року закрито підготовче засідання у справі, призначено справу до судового розгляду.

Позивач та її представник в судовому засіданні первісні позовні вимоги підтримали з підстав, наведених в позовній заяві, відповіді за відзив, відзиві на зустрічний позов та письмових поясненнях. Просили суд первісний позов задовольнити, зустрічні позовні вимоги залишити без задоволення. При цьому позивач суду пояснила, що саме її батько надавав кошти на виплату пайових внесків за кооперативну квартиру, однак, докази цьому твердженню у неї відсутні.

Представник відповідача в судовому засіданні первісний позов не визнала з підстав, зазначених у відзиві на первісний позов, запереченнях, зустрічній позовній заяві. Просила суд, відмовити в задоволенні первісного позову, зустрічний позов задовольнити повністю. Крім того, відповідач ОСОБА_4 в передньому судовому засіданні, суду пояснив, що був членом кооперативу, та оскільки, він на той момент навчався в університеті, саме його батьки сплачували пайові внески за спірну квартиру. Крім того, представник відповідача, підтвердила, що старший син проживає з матір`ю, двоє менших з батьком, та ОСОБА_1 в добровільному порядку виконує рішення суду про стягнення аліментів.

Заслухавши пояснення учасників справи, показання свідків, дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що первісний та зустрічний позови підлягають до часткового задоволення.

Судом встановлено, що сторони з 03.04.2001 року по 20.03.2023 року перебували в зареєстрованому шлюбі (а.с. 8 том 1). В шлюбі у сторін народилося троє дітей син - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , донька ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини ( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо ) самостійного заробітку ( доходу ).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.23 своєї постанови №11 від 22.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі Постанова Пленуму ВСУ №11) вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Судом встановлено, що сторонами за час шлюбу набуто нерухоме майно, зокрема: земельна ділянка площею 0,1200 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер :02:001:4041, що знаходиться за адресою: Волинська область, Луцький район, с. Крупа на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 30.03.2007 року (а.с. 23, 27 том 1); житловий будинок, загальною площею 89,4 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 на підставі рішення №42/8 від 25.09.2009 року Підгайцівської сільської ради «Про надання дозволу на проектування та будівництво об`єктів» (а.с. 24-26 том 1).

Судом встановлено, що вищезазначене майно було набуте за рахунок спільних коштів подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

Зазначена обставина визнана сторонами в судовому засіданні та повністю підтверджуються дослідженими судом доказами.

Отже, вказане майно на підставі ч. 2 ст. 60 Сімейного кодексу України, належать сторонам на праві спільної сумісної власності, а відтак підлягає поділу між ними.

Разом з тим, обґрунтовуючи свої вимоги за зустрічним позовом, відповідач вказує на необхідність збільшення його частки у майні подружжя, мотивуючи це необхідністю забезпечення інтересів дітей, які проживають з ним та перебувають на повному його утриманні.

З даного приводу суд зазначає наступне.

Згідно ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

За змістом ст. 70 СК України, підставою для зміни часток подружжя у спільному майні можу бути істотні обставини, що виражають у свідомому невиконанні під час шлюбу одним із подружжя своїх обов`язків або у разі недостатності розміру аліментів на утримання дітей.

При вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування).

Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки, коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК України).

Проживання дітей з однією із сторін та положення статті 70 СК України, саме по собі не є підставою для збільшення частки у майні одному з подружжя (позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 27 грудня 2019 року у справі № 297/2837/17 (провадження № 61-7846св19).

Також, відповідачем та його представником в ході розгляду даної справи не надано суду будь-яких належних та допустимих доказів протиправної поведінки позивача щодо розпорядження, використання майна під час спільного проживання.

Разом з тим, судом встановлено, що судовим наказом Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28.08.2023 року, вирішено стягувати з ОСОБА_1 , на користь стягувача ОСОБА_4 , аліменти на утримання дітей ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/2 частки від усіх видів його доходу (заробітку), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно на кожну дитину, починаючи з 16.08.2023 року і до досягнення дітьми повноліття (а.с. 110 том 1).

Із матеріалів справи вбачається, що повідомленням державного виконавця ВДВС у місті Луцьку від 15.02.2024 року, вищезазначений судовий наказ повернутий стягувачу без прийняття до виконання, у зв`язку з тим, що боржник проживає за адресою у Німеччині, що не підвідомча ВДВС у місті Луцьку (а.с. 87). Таким чином, виконувати судовий наказ про стягнення аліментів не є можливим.

У зустрічній позовній заяві відповідач стверджує, що повністю здійснює утримання трьох, спільних з позивачем дітей.

Однак, судом встановлено, що позивач надає кошти на утримання дітей, як відповідачу так і кожному із дітей зокрема, шляхом перерахування коштів на карткові рахунки дітей. Крім того, ОСОБА_1 купує одяг та комп`ютерну техніку для навчання дітей. Дані обставини підтверджуються виписками з карткового рахунку ОСОБА_1 та товарними чеками (а.с. 184-190, 233-243 том 1).

Також, свідок ОСОБА_12 , що є близькою подругою позивача, суду показала, що за домовленістю з останньою, вона скидає через термінал кошти на утримання дітей на карту відповідача, що не заперечувалось стороною відповідача в судовому засіданні.

Разом з тим, в судовому засіданні встановлено та не заперечувалось сторонами, що старший син ОСОБА_5 , на даний час проживає з матір`ю ОСОБА_1 у Німеччині та перебуває на її утриманні.

Отже, позивач ОСОБА_1 бере участь у вихованні та утриманні спільних із відповідачем дітей. Відповідачем та його представником не надано суду будь-яких належних доказів, що підтверджують недостатність участі ОСОБА_1 у забезпеченні матеріального, фізичного, духовного розвитку спільних дітей.

З врахуванням вищенаведених обставин, при визначенні часток кожного з подружжя при поділі майна суд виходить із засад рівності часток кожного у спільному майні та не бере до уваги за безпідставністю доводи сторони відповідача про необхідність збільшення його частки.

Отже, житловий будинок, загальною площею 89,4 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ; земельну ділянку площею 0,1200 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер :02:001:4041, що знаходиться за адресою: Волинська область, Луцький район, с. Крупа, слід визнати об`єктами спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 та визнати право власності за кожним із них по частині майна.

Оцінюючи доводи сторін щодо поділу кооперативної квартири загальною площею 71 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що за рішенням виконкому Луцької міської ради від 28.02.2002 року №65, відповідачу ОСОБА_4 видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_4 (а.с. 44 том 1).

Так, відповідно до п. 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України, зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі, норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

Відтак, враховуючи вищезазначені правові норми, у даному випадку, порядок набуття спільного майна та його правовий режим повинен визначатися Кодексом про шлюб і сім`ю України, який був чинний на час набуття спірного нерухомого майна.

Згідно зі статтею 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або у порядку спадкування, згідно з положеннями статті 24 КпШС України є власністю кожного з них (роздільним майном). Аналогічні положення закріплено у пунктах 1, 2 частини першої статті 57 СК України.

Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, їх частки є рівними. Аналогічне положення закону закріплено у статті 70 СК України.

Верховний Суд виходить з того, що розглядаючи спори між подружжям про майно необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час придбання вказаного майна.

Відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке є об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Майно, яке належало одному з подружжя, може бути спільною сумісною власності за укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним контрактом) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Якщо один із подружжя вклав у придбання спільного майна за рахунок майна, яке належало йому до одруження або одержане ним під час шлюбу в дар, у порядку спадкування, придбане за кошти, що належали йому до шлюбу, або іншого роздільного майна, то ці вкладення (в тому числі вартість майна до визнання його спільною сумісною власністю на підставі статті 25 КпШС України) мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності (стаття 28 КпШС України).

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Конструкція норми статті 22 КпШС України та статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя (правова позиція Верховного Суду викладена у постанові від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19).

Звертаючись до суду з первісним позовом, позивач ОСОБА_1 вказувала на те, що спірна квартира придбана за кошти, отримані сторонами від її батьків, проте судами встановлено, що матеріали справи містять докази протилежного.

Як вбачається із матеріалів справи, за рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради №500 від 29.10.1998 року «Про зміни в списках житлово-будівельних кооперативів» ОСОБА_4 став членом Житлово-будівельного кооперативу (а.с. 130-131 том 1).

Також, у справі №10 «Рішення виконавчого комітету Луцької міської ради про зміни в списках членів ЖБК», початої з 05.01.1994 року та закінченої 25.01.2001 року, яка зберігається в ОСББ «по АДРЕСА_5 » міститься також список членів ЖБК №83 І черги будівництва, серед яких значиться ОСОБА_4 (а.с. 129-135 том 1).

Таким чином, ОСОБА_4 став членом кооперативу у 1998 році.

Із довідки ОСББ «по АДРЕСА_5 » від 11.03.2024 року вбачається, що відповідно до архівних документів ЖБК №83, які під час створення ОСББ були передані останньому, у протоколах зборів членів ЖБК відсутні дані ОСОБА_4 , як боржника, що свідчить про повну сплату ним пайових внесків за кооперативну квартиру у повному обсязі до 05.07.2000 року. На підставі протоколу загальних зборів від 05.07.2000 року, після сплати всіма членами кооперативу всіх пайових внесків у повному обсязі будинок АДРЕСА_5 готувався до здачі в експлуатацію та подальшого оформлення права власності на квартири кожним членом кооперативу (а.с. 142 том 1).

У відповідності до ст. 15 Закону України «Про власність», що діяв на момент набуття права власності на квартиру, член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.

Відтак, оскільки, пайові внески за кооперативну квартиру по АДРЕСА_5 в повному обсязі були виплачені відповідачем до 05.07.2000 року, ОСОБА_4 набув право власності на дане нерухоме майно до моменту укладення шлюбу між сторонами у 2002 році.

Доводи позивача ОСОБА_1 щодо надання її батьком коштів в розмірі 3800 доларів США для погашення боргу за пайові внески на спірну квартиру, не підтвердженні жодними доказами, а тому не можуть взятися судом до уваги.

Крім того, свідки ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , що є близькими людьми родини ОСОБА_1 та її батьків, суду показали, що після одруження сторін у 2002 році, батько позивача ОСОБА_15 надав кошти в районі 3000-4000 доларів США своїй дочці, однак, на які потреби, вони сказати не можуть та особисто не були присутні при передачі даних коштів Відтак, такі показання свідків не є належним підтвердженням цільового призначення наданих коштів та що ці кошти були призначені для сплати боргу за пайові внески на спірну квартиру, а тому не беруться судом до уваги.

Також, доводи позивача, про те, що право власності на спірну квартиру зареєстроване вже у шлюбі, тобто у 2002 році та придбане за спільні кошти, а тому, це майно є спільною сумісною власністю подружжя, спростовуються вищенаведеними доказами та часом набуття права власності на нерухоме майно, що датується 05.07.2000 року (а.с. 142 том 1).

За таких обставин, суд вважає, що квартира АДРЕСА_4 одержана ОСОБА_4 шляхом повної сплати пайових внесків до реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 , є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, відповідно до статті 24 КпШС України, чинній станом на момент набуття права власності, а тому це майно не підлягає поділу між сторонами.

У зв?язку з наведеним, первісний та зустрічний позови підлягають до часткового задоволення, а саме: слід визнати об`єктами спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 : житловий будинок, загальною площею 89,4 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ; земельну ділянку площею 0,1200 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер :02:001:4041, що знаходиться за адресою: Волинська область, Луцький район, с. Крупа та провести поділ спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , в рівних частинах; визнати за ОСОБА_4 право особистої приватної власності на квартиру загальною площею 71 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 77, 78, 81, 133, 137, 141, 259, 263-265, 268, 354, 355 ЦПК України, на підставі ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 3, 15, 16, 215, 216, 328, 355, 368, 372, 382, 392 Цивільного кодексу України, ст.ст. 21, 57, 58, 60, 61, 62, 63, 66-68, 70 Сімейного кодексу України, ст. 98, 99, 100, 120 Земельного кодексу України, ст. 24, 28, 29 Кодексу про шлюб та сім`ю, ст. 15 Закону України «Про власність», суд, -

в и р і ш и в :

Позов позивача ОСОБА_1 задовольнити частково.

Зустрічний позов відповідача ОСОБА_4 задовольнити частково.

Визнати об`єктами спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 :

- житловий будинок, загальною площею 89,4 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ;

- земельну ділянку площею 0,1200 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер :02:001:4041, що знаходиться за адресою: Волинська область, Луцький район, с. Крупа.

Провести поділ спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , а саме:

1) визнати за ОСОБА_1 право власності на:

- 1/2 частину житлового будинку, загальною площею 89,4 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ;

- 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1200 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер :02:001:4041, що знаходиться за адресою:

АДРЕСА_1 ) визнати за ОСОБА_4 право власності на:

- 1/2 частину житлового будинку, загальною площею 89,4 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ;

- 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1200 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер :02:001:4041, що знаходиться за адресою: Волинська область, Луцький район, с. Крупа.

Визнати за ОСОБА_4 право особистої приватної власності на квартиру загальною площею 71 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

В решті вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_6 .

Відповідач ОСОБА_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , адреса місця проживання: АДРЕСА_6 .

Рішення в повному обсязі складено 08 листопада 2024 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду А.М. Пахолюк