Справа № 369/3565/21
Провадження № 2/369/206/24
РІШЕННЯ

Іменем України

23.10.2024 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Янченка А.В.,

за участі секретаря судового засідання Кубарській Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу № 369/3565/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційного збільшення, нарахованого на суму заборгованості, 8% річних, та пені за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

В березні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернулася з позовом простягнення інфляційного збільшення, нарахованого на суму заборгованості, 8 % річних, та пені за договором позики.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що ОСОБА_2 не виконала своїх зобов?язань позичальника за договором позики від 17 лютого 2016 р., не повернула і прострочила повернення позики в розмірі 1 957 246 (один мільйон дев`ятсот п`ятдесят сім тисяч двісті сорок шість) грн. Судовим рішенням в справі № 369/9135/17 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у загальному розмірі 3 499 507 грн. 98 коп., з яких 1 957 246 грн 00 коп. - заборгованість за договором позики, 267 359 грн 80 коп. - інфляційні втрати, 205 913 грн 00 коп.- вісім процентів річних, а також 1 068 989 грн 18 коп пеня. Інфляційні витрати, вісім процентів річних та пеня, заявлені ОСОБА_1 та стягнуті за судовим рішенням у справі № 369/9135/17 за період прострочення по 07 листопада 2018 р. включно. Заборгованість за договором позики у розмірі 1 957 246 грн 00 коп. не погашена. Позивач вказувала, що договором позики передбачена відповідальність позичальника за прострочення ним виконання грошового зобов?язання, а саме, сплата суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, 8% річних від простроченої суми та пеня в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від своєчасно неповернених сум позики за кожен день. Також позивач зазначила про порушення відповідачем таких засад цивільного законодавства, як справедливість, добросовісність та розумність та в якості підтвердження своїх тверджень навела відповідні обставини. Позивачем в позові обгрунтовано розрахунок розміру заявлених вимог, в тому числі, пені в розмірі 1 123 313 грн 05 коп., 8% річних в розмірі 362 492 грн 68 коп., інфляційного збільшення в розмірі 256 707 грн 77 коп. за період з 08 листопада 2018 р. по 10 березня 2021 р.

На підтвердження викладених обставин, позивачем були надані докази: копії договору позики та розписки від 17 лютого 2016 року, копія постанови Київського апеляційного суду від 17 жовтня 2019 року по справі № 369/9135/17, інформаційні довідки номер 207966682 від 30.04.2020, номер 195967516 та номер195972498 від 11.01.2020, номер 208093070 від 04.05.2020, копія пропозиції щодо купівлі прав вимоги за договором позики від 17 лютого 2016 р., копії паспорта ОСОБА_2 , копії відповідей Департаменту з питань реєстрації Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської адміністрації) від 21.01.2020 р. вих. 3074/06/2-252та від 16.02.2021 р. вих. №074/06/2-455, копія відзиву ОСОБА_2 на позов ОСОБА_1 по справі №369/9135/17, копія акту приватного виконавця Боднара Д.В. від 16.02.2021 р.

В якості правових підстав позову позивач вказала статті 6, 11, 509 , 525, 526, 530, 549, 610, 611, 625, 629, 1046, 1049, 1050 ЦК України.

11 травня 2021 року ухвалою суду було відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та визначено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву.

У встановлений законом строк, відповідач своїми правами не скористався та відзив на позовну заяву не подав.

05 жовтня 2021 року до суду від відповідача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі № 369/3565/21 до набрання законної сили рішенням у справі № 369/12714/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Воробйова Тетяна Анатоліївна про визнання договору позики недійсним та закінчення кримінального провадження № 0000067 від 18.02.2021 року.

Ухвалою суду від 05 жовтня 2021 року клопотання відповідача про зупинення провадження у справі задоволено частково, провадження у справі № 369/3565/21 зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 369/12714/19, у задоволенні решти клопотання відмовлено.

23 листопада 2023 року позивачем до суду була подана заява про набрання законної сили 07 грудня 2022 р. постановою Київського апеляційного суду у справі № 369/12714/19 та про поновлення провадження у справі № 369/3565/21.

Ухвалою від 24 листопада 2023 року провадження у цивільній справі № 369/3565/21 було поновлено.

10 лютого 2024 року та 13 травня 2024 року ОСОБА_3 подав до суду клопотання про залучення його до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

Ухвалою суду від 13 травня 2024 року ОСОБА_3 залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача та встановлено строк протягом п`ятнадцяти днів з дня одержання копії цієї ухвали для надання суду пояснень щодо позову або відзиву.

Відповідно до частини 8 статті 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Третя особа ОСОБА_3 своїм правом не скористався і у визначений судом строк пояснень щодо позову або відзиву також не надав.

10 травня 2024 року та 19 липня 2024 року відповідачем були подані ідентичні клопотання про застосування норм права та висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах, в яких відповідач заявила, що не визнає позов, оскільки не отримувала від ОСОБА_1 грошових коштів. Також відповідач зазначила, що після закінчення строку користування позикою кредитор втрачає право на нарахування процентів та пені та навела ряд постанов Верховного Суду. Відповідач звернула увагу на зміни, внесені до розділу Прикінцевих та перехідних положень ЦК України згідно із Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15.03.2022 року №2120-ІХ щодо списання кредитодавцем (позикодавцем) неустойки, нарахованої включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем).

Також 10 травня 2024 року відповідачем була подана заява про застосування позовної давності та наслідків спливу її строку у справі.

19 липня 2024 року третьою особою була подана заява про застосування позовної давності та наслідків спливу її строку у справі. В зазначеній заяві ОСОБА_3 заявив, що не визнає позов, оскільки відповідач ОСОБА_2 не отримувала від ОСОБА_1 грошових коштів, а договір позики був фіктивним.

19 липня 2024 року позивачем щодо клопотання та заяви відповідача і третьої особи були подані заперечення.

21 липня 2024 року відповідачем та третьою особою були подані ідентичні одна одній заяви заперечення проти аргументів позивача, викладених в заяві від 19 липня 2024 року.

Ухвалою суду від 22.07.2024 року закрито підготовче провадження, призначено справу до розгляду по суті.

23 жовтня 2024 року від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника позивача, в якій представник позовні вимоги підтримала, позов просила задовольнити.

У судове засідання відповідач та третя особа не з`явилися. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

У зв?язку з неявкою в судове засідання всіх учасників, розгляд справи здійснюється судом за їх відсутності, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

При розгляді справи, на підставі наданих позивачем доказів, судом встановлено, що 17 лютого 2016 року між ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) укладено договір позики. Відповідно до його умов позикодавець передав у власність позичальника грошові кошти у розмірі 9 358 276 грн., а позичальник зобов`язувався повернути позику у визначений даним договором строк та на визначених договором умовах. Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського району Київської області Воробйовою Т.А. та зареєстрований в реєстрі за N 486. На підтвердження отримання грошових коштів ОСОБА_2 власноручно написала розписку та передала позикодавцю. ОСОБА_2 , повернення позики згідно графіку погашення, визначеного пунктом 6.2 договору позики, прострочила, свої зобов?язання не виконала. У зв?язку з чим частина позики в розмірі 1 957 246 (один мільйон дев`ятсот п`ятдесят сім тисяч двісті сорок шість) грн залишається неповернутою. Рішенням суду в справі № 369/9135/17 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у загальному розмірі 3 499 507 грн. 98 коп., з яких: 1 957 246 грн 00 коп. - заборгованість за договором позики та станом на 07 листопада 2018 року інфляційні витрати (267 359 грн 80 коп.), вісім процентів річних (205 913 грн 00 коп.) та пеня (1 068 989 грн 18 коп.). Докази виконання ні в добровільному, ні в примусовому порядку судового рішення в справі № 369/9135/17 суду не надані.

Аргументи відповідача та третьої особи викладені в клопотаннях і заяві від 10.05.2024 р. і 19.07.2024 р. щодо неотримання відповідачем грошових коштів та щодо фіктивності договору позики відхиляються судом з мотивів недоведеності, а також з огляду на презумпцію правомірності правочину, визначену статтею 204 ЦК України. Правомірність договору позики від 17 лютого 2016 року встановлена остаточним судовим рішенням в справі № 369/12714/19, яка розглядалась за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Воробйова Т.А., про визнання договору позики недійсним.

Суд встановив, що договором позики від 17 лютого 2016 р. передбачена відовідальність позичальника за прострочення ним виконання грошового зобов?язання у відповідності до статті 625 ЦК України, а саме: зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 8% річних від простроченої суми (пункт 16 договору). Також у випадку порушення позичальником графіку повернення позики позичальник повинен сплатити позикодавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від своєчасно неповернених сум позики за кожен день (пункт 17 договору). Пунктом 19 договору позики сторони домовились про збільшення строків позовної давності для стягнення пені за договором до строків позовної давності основного зобов`язання, а саме до трьох років.

Наданими позивачем та дослідженими судом доказами, окрім невиконання зобов?язань щодо повернення позики в розмірі 1 957 246 грн 00 коп., також підтверджуються обставини, що вказують на порушення відповідачем засад справедливості, добросовісності та розумності у правовідносинах з виконання своїх зобов?язань за договором позики від 17 лютого 2016 року. В період наявної простроченої заборгованості за договором позики ОСОБА_2 18 жовтня 2017 р. шляхом дарування безоплатно відчужила свою квартиру (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 0) та гараж (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 0), а також 01 квітня 2019 р. частки в квартирі (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 66).

Вирішуючи спір суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом положень ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст. 611 ЦК України).

Відповідно до положень ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Невиконання або неналежне виконання боржником свого грошового зобов`язання не може бути залишене без реагування та застосування до нього міри відповідальності, оскільки б це суперечило б загальним засадам цивільного законодавства. Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України). Добросовісність є однією з основоположних засад цивільного законодавства та імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин (пункт 6 частини 1 статті 3 ЦК України). Добросовісність - це відповідність дій учасників цивільних правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість.

Підставою для застосування положень ст. 625 ЦК України є прострочення боржником виконання грошового зобов`язання у строк встановлений законом чи договором.

Системний аналіз вказаних вище норм закону та положення п. 16 договору позики свідчить про те, що відповідальність за порушення грошового зобов`язання у відповідності до ст. 625 ЦК України, а саме, сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також 8 % річних від простроченої суми, настає з моменту невиконання зобов`язання в визначений сторонами строк.

Судом встановлено, що згідно з п.6.1 договору позики сторони обумовили, що позика підлягала поверненню до 15 липня 2017 року, проте, частина позики в розмірі 1 957 246 грн 00 коп. не була повернута ні до 15 липня 2017 року, ні станом на сьогоднішній день.

Так як судовим рішенням в справі № 369/9135/17 стягнуті судом сума боргу з врахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також 8 % річних від простроченої суми за період з 16 липня 2017 року по 07 листопада 2018 року, стягненню підлягають сума інфляційного збільшення та 8 % річних за час прострочення повернення позики в розмірі 1 957 246 грн 00 коп. в межах заявлених позивачем вимог з 08 листопада 2018 року по 10 березня 2021 року.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 8 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Суд вважає помилковою позицію відповідача і третьої особи стосовно того, що після закінчення строку користування позикою кредитор втрачає право на нарахування процентів з огляду на те, що проценти за договором позики не нараховувалися. Судом встановлено, що договір позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 17 лютого 2016 року є безпроцентним (пункт 5 договору).

Цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно.

Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення.

Наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягають положення статті 625 цього Кодексу.

Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. Відповідно до пункту 16 договору позики від 17 лютого 2016 року розмір таких процентів складає 8 % річних.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором позики, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення.

Таким чином, з ухваленням рішення суду про стягнення боргу в 2019 році зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за договором позики не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову, якщо основне зобов`язання боржником не виконано.

Суд перевірив наданий позивачем розрахунок. Суд приходить до висновку, що з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню інфляційні втрати в розмірі 256 707 (двісті пятдесят шість тисяч сімсот сім) грн 77 коп. та 8 % річних у розмірі 362 492 (триста шістдесят дві тисячі чотириста дев?яносто дві) грн 68 коп., за період з 08 листопада 2018 року по 10 березня 2021 року, що відповідає положенням ст. 625 ЦК України, п. 16 договору позики.

Статтею 546 ЦК України визначено, що виконання зобов`язання може забезпечуватись неустойкою, порукою, гарантією, заставою, при триманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

За правилом ст.ст. 550, 551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих неналежним виконання зобов`язання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Пунктом 3 частини першої статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки у вигляді сплати неустойки.

За правилами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобовязання не буде виконано. ЇЇ розмір збільшується в залежності від продовження правопорушення.

За загальним правилом, що випливає із Цивільного кодексу України період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов`язання, не обмежується.

Суд встановив, пунктом 17 договору позики сторони погодили, що у випадку порушення позичальником графіку повернення позики, зазначеного в пункті 6.2 договору, позичальник повинен сплатити позикодавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, від своєчасно неповернених сум позики за кожен день прострочення виконання договору.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку розміру заявлених позивачем вимог, за період з 08.11.2018 р. по 10.03.2021 р. відповідачу позивачем нарахована пеня в розмірі 1 123 313 (один мільйон сто двадцять три тисячі триста тринадцять) грн 05 коп. Проте, погодитись з таким розміром пені не можна з огляду на наступне.

Пунктом 1 статті 1 Закону України від 16 червня 2020 року N 691-IX "Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19", який набрав чинності 04 липня 2020 року, внесено зміни до розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України та доповнено пунктом 15 такого змісту: "У разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення".

Вказаним законом скасовано цивільну відповідальність (щодо сплати неустойки, штрафу, пені) за прострочення грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем) на період дії карантину або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину. Отже, передбачено правило зворотної дії в часі положень цього Закону до відносин, що виникли до введення його в дію та продовжують існувати після введення його в дію, щодо ненарахування штрафних санкцій під час дії карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. N 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» постановлено установити з 12 березня до 3 квітня 2020 р. на усій території України карантин. Відповідними змінами, внесеними до зазначеної постанови термін дії карантину змінювався, в тому числі: до 24 квітня 2020 року, до 11 травня 2020 року та до 22 травня 2020 року.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року N 392 "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", продовжено на всій території України дію карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року N 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2".

Постановою Кабінету Міністрів України від 22 липня 2020 року N 641 "Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", з 01 серпня 2020 року до 31 грудня 2020 року на території України карантин, продовживши на всій території України дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року N 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" та від 20 травня 2020 року N 392 "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2".

Постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року N 1236 "Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" установлено з 19 грудня 2020 року до 01 жовтня 2021 року на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року N 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", від 20 травня 2020 року N 392 "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" та від 22 липня 2020 року N 641 "Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2".

Тлумачення пункту 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється:

-в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину;

-в договорах, на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є, в тому числі і договори позики;

у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від обов`язку сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку (штраф, пеню) за таке прострочення. Законодавець на рівні акту цивільного законодавстві (пункт 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України) передбачив спеціальний випадок звільнення від обов`язку позичальника сплатити неустойку (штраф, пеню). Такий обов`язок припиняється без його виконання.

З огляду на приписи пункту 15 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України, наведені постанови Кабінету Міністрів України, якими з 12 березня 2020 року установлено на всій території України карантин, що частково діяв протягом періоду за який нараховується пеня, а саме: з 12 березня 2020 по 10 березня 2021 року, суд дійшов висновку часткове задоволення вимоги позивача про стягнення пені за прострочення виконання зобов`язань за договором позики за період з 08 листопада 2018 р. по 11 березня 2020 року.

Судом здійснено розрахунок пені з 08.11.2018 р. по 11.03.2020 р. за формулою: Пеня = С x ПОС x Д : 100, де С - сума заборгованості за період, яка складає 1 957 246,00 грн, ПОС - подвійна облікова ставка НБУ в день прострочення, Д - кількість днів прострочення.

Отже: 326 243,42 грн розмір пені в період заборгованості з 08.11.2018 по 25.04.2019 при кількості днів прострочки 169 та розмірі облікової ставки НБУ 18,00; 157 652,14 грн розмір пені в період заборгованості з 26.04.2019 по 18.07.2019 при кількості днів прострочки 84 та розмірі облікової ставки НБУ 17,50; 89 336,21 грн розмір пені в період заборгованості з 19.07.2019 по 05.09.2019 при кількості днів прострочки 49 та розмірі облікової ставки НБУ 17,00; 86 708,68 грн розмір пені в період заборгованості з 06.09.2019 по 24.10.2019 при кількості днів прострочки 49 та розмірі облікової ставки НБУ 16,50; 81 453,61 грн розмір пені в період заборгованості з 25.10.2019 по 12.12.2019 при кількості днів прострочки 49 та розмірі облікової ставки НБУ 15,50; 27 508,69 грн розмір пені в період заборгованості з 13.12.2019 по 31.12.2019 при кількості днів прострочки 19 та розмірі облікової ставки НБУ 13,50; 43 316,10 грн розмір пені в період заборгованості з 01.01.2020 по 30.01.2020 при кількості днів прострочки 30 та розмірі облікової ставки НБУ 13,50; 48 235,95 грн розмір пені в період заборгованості з 31.01.2020 по 11.03.2020 при кількості днів прострочки 41 та розмірі облікової ставки НБУ 11,00.

Судом встановлено, що загальний розмір пені за період з 08.11.2018 р. по 11.03.2020 р., який підлягає стягненню з відповідача, складає суму усіх значень пені в межах вказаного періоду, під час яких діяла відповідна облікова ставка НБУ, дорівнює 860 454 (вісімсот шістдесят тисяч чотириста п?ятдесят чотири) грн 80 коп.

З огляду на те, що позовні вимоги щодо стягнення з боржниці ОСОБА_2 інфляційного збільшення розміру боргу, восьми процентів річних та пені обмежені періодом з 08.11.2018 р. по 10.03.2021 р., суд відхиляє аргументи відповідача і третьої особи стосовно необхідності застосування пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції зі змінами, внесеними Законом України №2120-ІХ, які зобов?язують позикодавця списувати нараховані за відповідними договорами неустойку (штраф, пеню) та інші платежі включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами.

Аналіз фактичних обставин справи і норм пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України дає підстави для висновку, що ці норми в частині списання відповідальності позичальника за прострочення виконання грошового зобов?язання перед позикодавцем на заявлений в позові період не розповсюджуються.

Щодо строку позовної давності.

Суд відмовляє в розгляді заяви третьої особи про застосування позовної давності та наслідків спливу її строку від 19.07.2024 року з огляду на наступне.

Нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Тлумачення частини третьої статті 267 ЦК України, положення якої сформульовано із застосуванням слова "лише" (аналог "тільки", "виключно"), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження про те, що із цього положення випливає безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі, позовна давність судом не застосовується.

Відповідно до частини першої статті 42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками є сторони, треті особи. Згідно із частиною першою статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Суд позбавлений можливості взяти до уваги заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності, яка була подана особою, що не була залучена до розгляду справи, як відповідач, а є третьою стороною у справі.

Суд відхиляє аргументи відповідача, викладені в заяві про застосування позовної давності та наслідків спливу її строку від 10.05.2024 р. з огляду на наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252 - 255 ЦК України.

Щодо інфляційного збільшення та 8% річних, які стягуються відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України і не є неустойкою в розумінні статті 549 Цивільного кодексу України, встановлюється загальна позовна давність.

Пунктом 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Частиною 1 статті 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін.

Суд встановив, що пунктом 19 договору позики сторони домовились про збільшення строків позовної давності для стягнення пені до трьох років.

Пеня це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір, поки зобов`язання не виконано. ЇЇ розмір збільшується залежно від тривалості правопорушення. Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється окремо за кожний день (місяць) нарахування пені. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або події, з якою пов`язано його початок.

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Основна вимога про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики була пред?явлена в межах позовної давності з копії позовної заяви в справі № 369/9135/17 судом встановлено, що вимога про стягнення заборгованості за договором позики була пред?явлена 28 серпня 2017 року.

Отже, до спірних правовідносин щодо стягнення інфляційного збільшення, 8% річних та пені встановлюється позовна давність тривалістю у три роки.

Перебіг трирічного строку позовної давності за зобов?язанням зі сплатиінфляційних втрат, восьми процентів річних та пені за період з 08 листопада 2018 року по 10 березня 2021 року почався з 09 листопада 2018 року і закінчився 09 листопада 2021 року. Вказані позовні вимоги заявлені позивачем 17 березня 2021 року, тобто в межах передбаченого ст. 257 ЦК України та визначеного пунктом 19 договору позики трирічного строку позовної давності.

Відповідно положень ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (ч. 5 ст. 81 ЦПК України

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Враховуючи встановлені судом у справі обставини, а також наведені вище норми законодавства, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, у зв?язку з частковим задоволенням позову, стягненню з відповідача підлягає сплачений позивачем судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, N 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 141, 264 ЦПК України , суд,

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 479 655 (один мільйон чотириста сімдесят дев?ять тисяч шістсот п?ятдесят п?ять) грн. 25 коп., в тому числі: інфляційні втрати в розмірі 256 707 (двісті п?ятдесят шість тисяч сімсот сім) грн. 77 коп., вісім процентів річних в розмірі 362 492 (триста шістдесят дві тисячі чотириста дев?яносто дві) грн. 68 коп. та пеню за період з 08 листопада 2018 року по 12 березня 2020 року в розмірі 860 454 (вісімсот шістдесят тисяч чотириста п?ятдесят чотири) грн. 80 коп.

У задоволенні решти позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 9 677 (дев?ять тисяч шістсот сімдесят сім) грн. 00 коп.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Третя особа: ОСОБА_3 , адреса: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду або через Києво-Святошинський районний суд Київської області.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено: 11.11.2024 року.

Суддя А.В. Янченко