Справа №442/3671/24
Провадження №2/442/968/2024
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 травня 2024 року місто Дрогобич Львівської області

Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області у складі:

головуючого - судді Коваля Р.Г.,

з участю секретаря судового засідання Чолавін Н.П.,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в приміщенні суду за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Дрогобицької міської ради про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який уточнив та просить розірвати шлюб між ним та відповідачем, стягнути з відповідача в його користь аліменти на утримання сина - ОСОБА_3 по 2000,00 грн. щомісяця, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягувати від дня пред`явлення позову до суду і до досягнення сином повноліття, визначити місце проживання малолітнього сина ОСОБА_3 разом з ним як батьком і як основним та єдиним утримувачем, та таким, що самостійно виховує дитину.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 21 жовтня 2017 року між ним та відповідачем ОСОБА_2 було укладено шлюб у Дрогобицькому міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено відповідний актовий запис № 415. Спочатку у них були хороші сімейні відносини, однак, на сьогодні, вони довгий час не бачаться, відвикли один від одного, перестали розуміти один одного. Вони припинили шлюбні стосунки, проживають окремо, не ведуть спільного домашнього господарства, не підтримують подружніх відносин, втратили почуття любові. Спільне життя з відповідачкою у нього не склалось, оскільки у них різні погляди на життя, відсутнє взаєморозуміння, і подальше перебування у такому шлюбі суперечить їхнім інтересам. Їх шлюб носить виключно формальний характер і подальше примирення між ними є неможливим.

Від даного шлюбу у них народився син ОСОБА_3 , який проживає з ним у АДРЕСА_1 . Відповідач з початку 2023 року проживає окремо, у будинку своїх батьків у АДРЕСА_2 . Йому відомо, що вона їздить за кордон та має намір там залишитися проживати з іншим чоловіком. За останній рік відповідач повністю самоусунулась від спілкування з дитиною. Їх син потребує батьківського виховання, та матеріальної допомоги від обох батьків, так як крім навчання, відвідує платні гуртки та заняття. З моменту проживання дитини з ним - з початку 2023 року відповідач не надала жодного разу матеріальної допомоги на утримання сина, повністю самоусунулась від його утримання та виховання, зовсім перестала цікавитись життям їхньої дитини.

Відповідач протягом року не цікавиться життям сина, не телефонує до нього, не утримує його, не приймає участі в його вихованні, і з тих пір син знаходиться на повному його утриманні та він самостійно виховує його, не дбає про його фізичний та моральний розвиток, матеріально не забезпечує сина.

Відповідач не бажає проживати з ним однією сім`єю та виховувати спільно їхнього сина, що фактично призвело до подання цього позову.

Оскільки вони з дружиною проживають окремо, та не можуть дійти згоди, з ким має проживати їх малолітній син, він звернувся до відділу-служби у справах дітей виконавчого комітету Дрогобицької міської ради із заявою про визначення місця проживання сина з батьком.

На даний час визначення місця проживання сина разом з батьком не суперечитиме його інтересам, прихильність сина до батька, його вік, зв`язок з батьком, то вважає, що є всі підстави для задоволення позову в цій частині.

Оскільки їх шлюб з відповідачкою фактично розпався, він проживає разом з сином, то за таких обставин, вважає, що шлюб між ними слід розірвати. Так як вони перестали розуміти один одного, у них різні погляди на життя, відсутнє взаєморозуміння, і подальше перебування у такому шлюбі суперечить їхнім інтересам та інтересам сина, він самостійно утримує сина, а тому просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою судді від 07.05.2024 в зазначеній справі залишено позовну заяву без руху, надано позивачу термін для усунення недоліків.

13.05.2024 від позивача надійшла заява про зміну предмету позову в порядку ст. 49 ЦПК України, долучено письмові докази на підтвердження позовних вимог та квитанції про сплату судового збору за позовними вимогами.

Ухвалою судді Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 15.05.2024 після одержання судом інформації відповідного органу про місце реєстрації відповідача, прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 30.05.2024.

27.05.2024 до Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від відповідача ОСОБА_2 поступив відзив на позовну заяву позивача у якому остання вказує, щов даний час вона знаходиться на етапі планування переїзду за кордон з метою побудови кар`єри та створення нового життя. Цей крок вимагає значних фінансових інвестицій та ресурсів, які вона має намір використати для розвитку своїх професійних навичок та освіти. Позивач має значні доходи, які повністю покривають потреби їх дитини, включаючи житло, харчування, освіту та медичне обслуговування. Його фінансовий стан дозволяє забезпечити дитині достатній рівень життя без додаткової фінансової підтримки з її боку. Її фінансова підтримка в даному випадку не є критичною для забезпечення потреб дитини. Стосовно розірвання шлюбу, не заперечує, оскільки має іншого чоловіка та іншу сім`ю, і вони з позивачем тривалий час не бачуться і разом не проживають. Вони з позивачем вже півроку не проживають разом, і з того часу син проживає з позивачем, вони відвикли один від одного, перестали розуміти один одного, припинили шлюбні стосунки. Примирення та збереження шлюбу між ними неможливе. Крім цього вказала, що позовні вимоги позивача просить задоволити, розгляд справи проводити без її участі. У зв`язку з визнанням позову, просить стягнути з неї половину розміру судових витрат, судові засідання у даній справі проводити без її участі.

29.05.2024 на адресу суду поступило клопотання позивача про долученя доказів до матеріалів справи, а саме висновку практичного психолога за результатами психологічного дослідження № 62 від 24.05.2024, втяг з реєстру територіальної громади, пояснення свідків.

В підготовче судове засідання позивач не з`явився, 30.05.2024 подав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Відповідач в підготовче судове засідання, яке призначалось на 30.05.2024 не з`явилася, попередньо подавши суду заяву про розгляд справи у її відсутності із зазначенням про відношення до заявленого позову.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Органу опіки та піклування виконавчого комітету Дрогобицької міської ради30.05.2024 подала суду заяву у якій просить розглядати справу у її відсутності. Заперечень з приводу задоволення позову у поданій заяві не висловила, не заперечила проти його задоволення.

За результатами підготовчого провадження, у відповідності до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Перевіривши матеріали справи, суд оцінивши докази у сукупності, вважає, що позов є підставним та підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань.

Так, вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 51 Конституції України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Аналогічні положення містяться у частині 1 статті 24 Сімейного кодексу України, якою передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Положеннями частин 3 та 4 Сімейного кодексу України визначено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Отже, одним із принципів побудови сімейних та шлюбних відносин є принцип вільної згоди та добровільності їх існування. Шлюбні відносини тривають доти, доки існує бажання подружжя і надалі виконувати сімейні функції і надалі реалізовувати завдання сім`ї. Кожен з подружжя у будь-який час за наявності підстав, які унеможливлюють подальше шлюбне життя, має право висловити своє бажання розірвати шлюбні відносини. Реалізація цього права, яким наділений кожен з подружжя, повинна відбуватися з чіткім дотриманням матеріальних та процесуальних норм, для запобігання порушення інтересів іншого з подружжя або прав та інтересів дітей.

Згідно з частиною 2 статті 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Матеріалами справи встановлено, що 21 жовтня 2017 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено шлюб у Дрогобицькому міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено відповідний актовий запис №415, що стверджується свідоцтвом про шлюб Серії НОМЕР_1 , яке видане 21 жовтня 2017 року вищевказаною установою.

Від даного шлюбу у подружжя ОСОБА_2 народився син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що стверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим Дрогобицьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів).

Згідно з частиною 2 статті 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Частиною 3 статті 105 Сімейного кодексу України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Згідно п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Позивач скористався даним правом та звернувся до суду з цим позовом, наполягає на розірванні, оскільки не має наміру зберігати шлюб з відповідачем.

Як встановлено, причиною припинення шлюбно-сімейних відносин сім`ї сторін по справі являється те, щовідносини після реєстрації шлюбу змінилися, вони перестали розуміти один одного, у них пропало почуття любові, а неодноразові намагання налагодити нормальні відносини між сторонами не дали позитивного результату. Встановлено, що відповідач уже більше року не проживає з позивачем, відповідач проживає окремо та вони не ведуть спільного господарства, не утримує сина.

Відповідач з початку 2023 року проживає окремо, в будинку у своїх батьків в АДРЕСА_2 , їздить за кордон та має намір там залишитися та проживати з іншим чоловіком, займатись вихованням сина не має часу, що стверджується поданими нею письмовими поясненнями у відзиві на позовну заяву позивача.

Шлюбні відносини між подружжям припинені, спільного господарства вони не ведуть, а сам шлюб носить лише формальний характер. Сім`я розпалася та існує формально.

З огляду на те, що позивач наполягає на розірванні шлюбу, тому відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. З моменту звернення позивача з даним позовом до моменту розгляду справи судом сторони мали достатньо часу для примирення, а позивач вправі був скористатися своїм правом відмовитися від позову, однак такого не відбулося, сторони не примирилися.

При таких обставинах суд вважає, що причини, які спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін, та їх неповнолітній дитині, внаслідок чого їхній шлюб слід розірвати. Після розірвання шлюбу за відповідачем прізвище ОСОБА_2 залишити без змін.

Щодо позову в частині стягнення аліментів то суд вважає за необхідне зазначити про те, що Як закріплено у ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.

Статтею 5 Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають із вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, частин 7, 8 ст. 7 СК України при вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з як найкращого забезпечення інтересів дитини.

Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані поважати дитину.

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно із ч.1 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. Згідно ч. 3 цієї ж статті за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч.2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Відповідно до ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.

Відповідно до ст. 8 Закону України Про охорону дитинства кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Як вбачається з п. 17 Постанови Пленуму Верховного суду України від 15.05.2006 № 3 Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів , вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Позивачем доведено необхідність стягнення з відповідача на його користь в твердій грошовій сумі аліментів на утримання неповнолітнього сина, позаяк відповідач є працездатною, молодою за віком. Встановлено, що у відповідача на утриманні інших осіб не має, стягнення по іншим аліментним зобов`язанням відсутні. Посилання останнього на те, що відповідач участі у вихованні дитини не бере, коштів на утримання сина не надає, може вважатись обґрунтованим та допустимим та є підставою для стягнення аліментів у вказаній ним сумі. Крім цього, з-поміж іншого, враховується той факт, що згідно із нормами сімейного законодавства, обов`язок кожного із батьків утримувати своїх дітей в рівних частинах до досягнення ними повноліття. На переконання суду 2000 грн. буде достатнім для повного, всебічного та гармонійного розвитку сина. Крім того, при прийнятті рішення про стягнення аліментів в твердій грошовій сумі в розмірі 2000 грн. судом прийнято до уваги також і те, що відповідач не заперечує про стягнення саме в такій сумі, яка вказана в уточненій позовній заяві.

З огляду на вказане, слід стягувати з відповідача на користь позивача аліменти у твердій грошовій сумі - у розмірі 2000 грн., щомісячно, починаючи з дня подання до суду позовної заяви, а саме з 03.05.2024 і до досягнення їх сином повноліття.

Щодо позову в частині визначення місця проживання дитини, суд виходить з того, що відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини.

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

За змістом статті 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років.

Відповідно до вимог статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Частиною 8 статті 7 СК України визначено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Як встановлено вище, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За наслідками розгляду позовної вимоги про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, судом прийнято рішення про розірвання шлюбу між подружжям ОСОБА_2 , та стягнення з відповідача на користь позивача аліменти у твердій грошовій сумі - у розмірі 2000 грн., щомісячно.

Вказаним рішенням встановлено, що обставини справи об`єктивно свідчать про те, що після фактичного припинення шлюбних відносин між сторонами по справі наявний спір про визначення місця проживання їхнього малолітнього сина. Позивач, з урахування інтересів дитини та його прихильності до нього, як батька, вважає, що дитина повинна і надалі залишитись проживати разом з ним.

Разом з тим, судом встановлено, що малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який не досяг 10-річного віку, - проживає разом з батьком - ОСОБА_1 ..

Мати дитини - ОСОБА_2 зареєстрована та проживає в АДРЕСА_2 , що підтверджується відповіддю № 584411 від 09.05.2024 з Єдиного державного демографічного реєстру.

За заявою ОСОБА_1 комісією відділу служби у справах дітей виконавчого комітету Дрогобицької міської ради проведено обстеження умов проживання та складено акт обстеження умов проживання, яким встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає разом з батьком - ОСОБА_1 в АДРЕСА_1 . Дитина ОСОБА_3 забезпечена усім необхідним для проживання та розвитку, порушень прав дитини не виявлено.

Крім цього, згідно письмових пояснень ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , яка є бабусею ОСОБА_3 , ОСОБА_10 , яким відомі факти про життя сім`ї - ОСОБА_2 так як вони є сусідами, встановлено, що ОСОБА_2 останніх півтора роки не з`являється до сина ОСОБА_3 , його батько ОСОБА_1 самостійно виховує сина ОСОБА_5 та повністю його забезпечує.

Відповідно до висновку практичного психолога ОСОБА_11 від 24.05.2024 за результатами психологічного дослідження № 62 рекомендується з метою покращення психоемоційного стану ОСОБА_12 , збереження його ментального здоров`я, запобігання виникненню в малолітньої дитини невротичних розладів і деформацій особистості, яка перебуває на стадії формування, визнати перевагу психологічної доцільності визначення місця проживання малолітнього сина ОСОБА_13 на користь батька ОСОБА_1 . Для покращення психологічного стану ОСОБА_5 рекомендується пройти курс психокорекційних занять.

Згідно ч. 4 статті 19 СК України та передбачає, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування.

Згідно ст. 19 СК України визначено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Разом з тим, органом опіки та піклування не надано висновку щодо розв`язання спору, з врахуванням поданої заяви представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Органу опіки та піклування виконавчого комітету Дрогобицької міської ради про розглядати справу у її відсутності, суд вважає за можливе провести розгляд справи за наявними у справі доказами.

Разом з тим, пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції ООН про права дитини, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.

Судом беззаперечно встановлено, що даний час малолітній ОСОБА_3 повністю адаптований до соціально-сімейних умов, створених його батьком. Таким чином, за переконанням суду, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження їхніх теперішніх зв`язків, які забезпечать їм розвиток у безпечному, спокійному та стійкому середовищі.

За таких обставин суд вважає вимоги позивача є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Розподіл судових витрат у справі, котрі полягають у сплаті позивачем судового збору за пред`явлення позовної заяви до суду із вимогами немайнового характеру і підтверджуються квитанціями, враховуючи позицію відповідача, а тому слід стягнути з ОСОБА_2 половину розміру судових витрат, що кореспондується з вимогою ст. 142 ЦПК України.

Доказів понесення учасниками справи інших судових витрат, пов`язаних з її розглядом, окрім як сплати судового збору за пред`явлення позовної заяви до суду, матеріали цієї справи не містять.

Керуючись ст. ст. 5, 10, 12-13, 76-81, 89-90, 95, 141, 142, 209-211, 247, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Позов задовольнити.

Розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , укладений 21 жовтня 2017 року у Дрогобицькому міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, актовий запис № 415.

Після розірвання шлюбу за відповідачем залишити прізвище - « ОСОБА_2 ».

Рішення суду, після набрання ним чинності, направити до відповідного відділу реєстрації актів цивільного стану для реєстрації факту розірвання шлюбу.

Стягувати з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь Дребота ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у твердій грошовій сумі в розмірі 2000 (дві тисячі) гривень щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання до суду позовної заяви, а саме з 03.05.2024, і до досягнення сином повноліття.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за пред`явлення позовних вимоги про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на неповнолітню дитину у твердій грошовій сумі та визначення місця проживання дитини у сумі 1514 гривень.

Допустити негайне виконання рішення суду щодо стягнення аліментів на дитину у межах суми платежу за один місяць.

В іншій частині виконання рішення суду здійснювати у порядку, визначеному чинним законодавством України.

Визначити місце проживання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з його батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , як основним та єдиним утримувачем, та таким, що самостійно виховує малолітнього сина ОСОБА_3 , за адресою: АДРЕСА_1 .

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування учасників справи.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , АДРЕСА_3 , ІПН: НОМЕР_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_4 , ІПН: НОМЕР_4 .

Третя особа: Орган опіки та піклування - відділ служби у справах дітей виконавчого комітету Дрогобицької міської ради, юридична адреса: пл. Ринок, 1, м. Дрогобич Львівської області.

Повний текс рішення складено 30 травня 2024 року.

Суддя Роман КОВАЛЬ