Житомирський апеляційний суд
Справа №279/102/24 Головуючий у 1-й інст. Данчук В. В.
Категорія 39 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т. М.,

суддів Борисюка Р.М., Трояновської Г.С.,

розглянув у спрощеному письмовому провадженні без виклику сторін в м. Житомирі цивільну справу №279/102/24 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 , третя особа: товариство з обмеженою відповідальністю «Мілоан» про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Лугинського районного суду Житомирської області від 13 серпня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Данчука В.В. в смт Лугини,

в с т а н о в и в :

У січні 2024 року ТОВ «Діджи Фінанс» звернулося до суду з позовом, у якому просило стягнути із ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №101340525 від 25 липня 2021 року в розмірі 22822,50 грн., з яких: 5100,00 грн сума заборгованості за тілом кредиту, 17212,50 грн сума заборгованості за відсотками та 510,00 грн заборгованість за комісійними винагородами. В обґрунтування позову зазначає, що 25.07.2021 між товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 101340525, відповідно до умов якого ТОВ «Мілоан» надало відповідачу грошові кошти строком на 30 днів. 12.11.2021 року ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Діджи Фінанс» уклали договір відступлення прав вимоги №13Т. Відповідач належним чином не виконав умов кредитного договору, у зв`язку із цим, станом на 30.11.2023 року утворилась заборгованість в сумі 22822 грн. 50 коп. Позивач просить стягнути вказану заборгованість, судовий збір та витрати на правову допомогу.

Рішенням Лугинського районного суду Житомирської області від 13 серпня 2024 року позов ТОВ «Діджи Фінанс» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Діджи Фінанс» заборгованість за договором про споживчий кредит № 101340525 від 25.07.2021 станом на 30.11.2023 в розмірі 22822 грн. 50 коп. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Діджи Фінанс» на відшкодування судових витрат по сплаті судового збору 2147 грн. 20 коп. та витрат на правову допомогу в сумі 6000,00 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати в частині стягнення заборгованості за простроченими відсотками та витрат на правову допомогу та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині. На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим. Вказує, що військовослужбовці, визначені п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» , які мають кредитні зобов`язання перед банком мають право на встановлені законодавством пільги, а саме звільнення від сплати відсотків за користування кредитом, звільнення від сплати штрафів/пені за несвоєчасну сплату платежів по кредиту. Крім того, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаними роботами, часом витраченим, ціною позову. Позивачем не доведено належними доказами заявлену суму витрат на правничу допомогу, а також сума є неспівмірною зі складністю справи.

Рішення суду першої інстанції оскаржується в частині стягнутої суми заборгованості за простроченими відсотками та судових витрат.

30 вересня 2024 року ТОВ «Діджи Фінанс» подало відзив на апеляційну скаргу у якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 , рішення Лугинського районного суду Житомирської області від 13.08.2024 залишити без змін. Звертає увагу суду, що ним було надано до суду першої інстанції достатню кількість доказів на підтвердження своїх позовних вимог, у той час, як відповідачем не було надано жодного доказу на підтвердження або спростування своїх заперечень. Якщо заборгованість не буде погашена після завершення строку кредитування визначеного згідно п.1.3 та п.2.3 цього договору, виконання зобов`язань зі сплати платежів вважається простроченим позичальником та передбачає настання наслідків обумовлених розділом 4, п.3.2.5 договору п. 4.2. У разі прострочення позичальником зобов`язань зі сплати заборгованості згідно з умовами цього договору, кредитодавець починаючи з дня наступного за датою спливу строку кредитування, з урахуванням пролонгацій та оновлених графіків платежів, що складаються у зв`язку з продовженням строку кредитування (пролонгацією), має право (не обов`язок) нарахувати проценти за стандартною (базовою) ставкою передбаченою п.1.6 договору в якості процентів за порушення грошового зобов`язання, передбачених ст.625 ЦК України. У випадку нарахування процентів, вважається, що ця умова договору встановлює інший розмір процентів в розумінні ч.2 ст.625 ЦК України, на рівні стандартної (базової) ставки, передбаченої п.1.6 договору. Обов`язок позичальника по сплаті таких процентів настає після відповідної вимог кредитодавця. Відповідно до частини першої ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від сум позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмірі порядок одержання процентів встановлюється договором. Ст. 625 ЦК України передбачено відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Згідно позиції, яка висловлена Великою Палатою Верховного Суду, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України). Позивач наголошує на тому, що твердження відповідача, які викладені в апеляційній скарзі щодо цитуємо: «… Так, військовослужбовці, визначені пунктом 15 статті 14 Закону, які мають кредитні зобов`язання перед банками, мають право на встановлені законодавством пільги, а саме: звільнення від сплати відсотків за користування кредитом; звільнення від сплати штрафів/пені за несвоєчасну сплату платежів по кредиту…», є хибними оскільки п. 6.3 кредитного договору № 101340525 від 25.07.2021 передбачено, що приймаючи пропозицію Товариства про укладання цього кредитного договору позичальник також погоджується з усіма додатками та невід`ємними частинами (у т.ч. правилами, Паспортом споживчого кредиту та Графіком платежів) договору в цілому та підтверджує, що він не є військовослужбовцем та не проходить один з видів військової служби, визначених ч.6 ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» в момент укладення цього договору; по-друге, копія військового посвідчення, яку надає ОСОБА_1 видана йому 08.09.2023, а відсотки нараховувались виключно первісним кредитором до моменту відступлення права вимоги, а саме до 12.11.2021 року. Щодо вимог про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 6000 грн, які просить позивач стягнути на свою користь, то згідно з п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Позивач при подачі позовної заяви по даній справі скористався професійною правничою (правовою) допомогою адвоката, підтвердженням даного факту є: копія договору про надання правової допомоги № 42649746 від 11.12.2023 та додаткова угода до нього, копія детального опису робіт (наданих послуг), копія акту про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом виконання робіт, надання послуг (дані копії додавалися до позовної заяви). Позивач вважає, що ціни на послуги, які надані адвокатом є ринковими в межах м Києва.

Справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи 25 липня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 було укладено договір № 101340524 про надання споживчого кредиту в електронній формі, відповідно до умов якого, відповідач отримав кошти у розмірі 5100,00 грн, строком на 30 днів, термін повернення - 24.08.2021 року. Комісія за надання кредиту 510,00 грн, проценти за користування кредитом 1912,50 грн, загальні витрати по кредиту 7500,50 грн. Також 25.07.2021 ОСОБА_1 було підписано анкету-заяву на кредит та паспорт споживчого кредиту.

Позивачем надано платіжне доручення №30304737 від 25.07.2021 року про зарахування на рахунок відповідача коштів в розмірі 5100,00 грн. за договором від 25.07.2021 року.

Вказаний договір укладений в електронній формі в особистому кабінеті позичальника.

12 листопада 2021 року між ТОВ "Мілоан" та ТОВ «Діджи Фінанс» було укладено договір відступлення прав вимоги №13Т, відповідно до якого ТОВ «Діджи Фінанс» набуло право вимоги за кредитним договором № 101340525 від 25.07.2021 року.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що стороною позивача доведено укладення договору з надання позики між сторонами, а правильність нарахувань розміру заборгованості відповідачем на час розгляду справи не оспорена та не спростована.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення, колегія суддів враховує наступне.

За приписами ч.1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

За змістом ч.1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст. 626 ЦК України).

В силу ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Із положень ч.1 ст. 634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. 205, 207 ЦК України).

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19.

Відповідно до ч.1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиції укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або іншому порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами Законодавства.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовий формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 вказаного Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ, який накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

В силу ч. 1 ст. 1048 цього ж Кодексу позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Статтею 525 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається.

За приписами статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Матеріали справи не містять та відповідачем не надано доказів щодо спростування презумпції правомірності договору споживчого кредиту №101340525 від 25.07.2021 року. Зазначений договір недійсним не визнано.

При цьому встановлення обставин, за яких цей правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний) за відсутності оспорення або визнання його недійсним у встановленому законом порядку, не входить у межі дослідження під час розгляду справи про стягнення заборгованості за кредитним договором, а тому відповідні обставини не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки це суперечитиме презумпції правомірності правочину, визначеному статтею 204 ЦК України.

Таким чином, за встановлених обставин справи та досліджених доказів, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про укладеність договору споживчого кредиту №101340525 від 25.07.2021 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Мілоан».

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 251 ЦК України встановлено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Відповідно до статті 251 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

За змістом частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з частиною першою статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Аналіз вказаних норм права свідчить про те, що при укладенні договору сторони можуть визначити строк його дії, тобто час, протягом якого вони мають здійснити свої права та виконати свої обов`язки відповідно до цього договору.

Щодо кредитного договору, то сторони вправі встановити строк кредитування, протягом якого боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок за договором із повернення кредиту та сплати процентів. У свою чергу, впродовж цього строку кредитодавець вправі реалізувати своє право на проценти за користування кредитними коштами.

При цьому право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом і комісії припиняється після спливу, визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року (справа №444/9519/12) та 31 жовтня 2018 року (№202/4494/16-ц), яка в силу частини четвертої статті 263 ЦПК України має бути врахована судами при виборі і застосуванні норм права.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ч. 1 ст. 599 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У даній справі встановлено, що 25 липня 2021 року ОСОБА_1 підписав договір про споживчий кредит №101340525 , згідно умов якого, йому було надано кредит на наступних умовах: сума кредиту 5100,00 грн., термін кредиту 30 днів, спосіб отримання кредиту зарахування коштів на банківський рахунок позикодавця, процентна ставка 1,25, проценти за користування кредитом 1912,50 грн, комісія 510,00 грн, загальні витрати за кредитом 7522,50 грн. Вказаний договір підписаний електронним підписом.

Із розрахунку заборгованості, наданого позивачем, загальна вартість заборгованості становить 22822,50 грн, що складається, з 5100,00 грн заборгованість за тілом кредиту; 17212,50 грн - проценти за користування кредитом, 510,00 грн комісія.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів повернення ОСОБА_1 отриманих коштів зі сплатою відсотків за користування кредитом, в межах визначеного сторонами строку кредитування.

Стягуючи відсотки в сумі 17212,50 грн за договором про споживчий кредит №101340525 від 25.07.2021, суд першої інстанції обчислив їх на день набуття ТОВ «Діджи Фінанс» права вимоги за договором споживчого кредиту, що є помилковим з огляду на наступне.

Як встановлено з матеріалів справи, строк кредитування за договором про споживчий кредит №101340525 від 25.07.2021 був погоджений сторонами та становив 30 днів.

Доказів того, що позичальник ініціював продовження строку користування кредитом та зміну дати повернення всієї суми кредиту матеріали справи не містять.

Таким чином, розмір відсотків відповідно до умов договору про споживчий кредит становить 1912,50 грн за період з 25.07.2021 по 24.08.2021, виходячи з розрахунку: 5100,00 грн (тіло кредиту) х 1,25% (базова відсоткова ставка) х 30 днів (строк позики).

Та обставина, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, не позбавляє позивача обов`язку надати суду належні та допустимі докази щодо розміру заборгованості за відсотками, оскільки саме таким чином діють принципи диспозитивності та змагальності сторін у цивільному процесі.

Відтак, наданий позивачем розрахунок заборгованості не може вважатися належним доказом на підтвердження наявності заборгованості по відсоткам за договором споживчого кредиту в сумі 17212,50 грн.

Відповідно до правової позиції висловленої Верховним Судом у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 17.12.2020 у справі №278/2177/15-ц виписки за картковими рахунками (по кредитному договору) можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором.

Враховуючи ту обставину, що суду не надано доказів того, що ОСОБА_1 повернув кредитні кошти, отримані ним на підставі договору про споживчий кредит №101340525 від 25.07.2021, на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за відсотками в сумі 1912,50 грн, вказаний розмір заборгованості погоджений сторонами кредитного договору.

Таким чином, рішення суду першої інстанції підлягає зміні із зменшенням суми стягнутих відсотків на підставі договору про споживчий кредит №101340525 від 25.07.2021 з 17212,50 грн до 1912,50 грн.

Щодо посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на звільнення військовослужбовців від сплати відсотків за кредитними зобов`язаннями, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в редакції Законів № 3621-IX від 21.03.2024 військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, на весь час їх призову, а військовослужбовцям під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, які перебували або перебувають безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (житлового будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля.

Вбачається, що договір споживчого кредиту укладено 25.07.2021 строком дії до 24.08.2021, а тому вищевказані норми Закону не можуть бути застосовані до даних правовідносин, оскільки зміни внесені в п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» набрали чинності 22.04.2024 року.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу.

Звертаючись до суду із позовом ТОВ «Діджи Фінанс» просило стягнути 6000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, на підтвердження яких надано: договір про надання правової допомоги №42649746 від 11.12.2023 укладеного між ТОВ «Діджи Фінанс» та Адвокатським Бюро «Анастасії Міньковської»; детальний опис наданих послуг: правовий аналіз спірних правовідносин, надання правових рекомендацій 2250,00 грн; складання позовної заяви - 3000,00 грн, формування додатків до позовної заяви 750,00 грн, акт підтвердження факту надання правової допомоги на суму 6000,00 грн.; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю.

Частина перша статті 15 ЦПК України визначає, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Повноваження адвоката, як представника, підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (частина четверта статті 62 ЦПК України).

За положеннями пункту 4 статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

Пункт 9 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» установлює, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Порядок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу здійснюється відповідно до статей 133,134, 137, 141 ЦПК України.

Згідно положень частини 1, пункту 1 частини 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Аналогічні висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16, додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, постанові Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі №742/2585/19.

Таким чином враховуючи предмет та складність справи, час, необхідний для вчинення дій і надання послуг, зазначених в акті виконаних робіт від 11.12.2023, а також принципи розумності, справедливості та співмірності, колегія суддів приходить до висновку про зменшення розміру стягнутих на користь ТОВ «Діджи Фінанс» з ОСОБА_1 судових витрат на професійну правничу допомогу надану в суді першої інстанції до 3000,00 грн.

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За звернення до суду із позовом ТОВ «Діджи Фінанс» було сплачено судовий збір у розмірі 2147,20 грн, позов задоволено на 32,9% (ціна позову 22822,50 грн, задоволено 7522,50 грн х 100% : 22822,50 грн = 32,9%). Відтак, з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Діджи Фінанс» підлягає стягненню судовий збір в розмірі 706,42 грн (2147,20х32,9% : 100% = 706,42 грн).

Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 23.09.2024 ОСОБА_1 звільнено від сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково ( на 88,8 %).

Відтак з ТОВ «Діджи Фінанс» на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2860,07 грн.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Лугинського районного суду Житомирської області від 13 серпня 2024 року в частині стягнення заборгованості по відсоткам за договором про споживчий кредит №101340525 від 25.07.2021 та судових витрат з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» змінити, зменшивши розмір стягнутих відсотків з 17212,50 грн до 1912,50 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000,00 грн та 706,42 грн судового збору за подання позовної заяви.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» на користь держави 2860,07 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді