Справа № 127/2791/24
Провадження № 22-ц/801/1380/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Волошин С. В.
Доповідач:Копаничук С. Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2024 рокуСправа № 127/2791/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Копаничук С.Г.,

суддів: Голоти Л. О., Медвецького С. К.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - Вінницька обласна прокуратура, держава Україна в особі Державної казначейської служби України,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 квітня 2024 року, постановлене у складі судді Волошина С. В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Вінницької обласної прокуратури, держави Україна в особі Державної казначейської служби України про стягнення 3-х % річних та інфляційних втрат,

в с т а н о в и в :

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Вінницької обласної прокуратури, держави Україна в особі Державної казначейської служби України про стягнення 3-х % річних та інфляційних втрат. Зазначав, що за результатами розгляду позову ОСОБА_1 до Вінницької обласної прокуратури та до Держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, 25.11.2021 Вінницьким міським судом Вінницької області прийнято рішення яким позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 180 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. В решті позову відмовлено. Постановою Вінницького апеляційного суду від 29.03.2022, апеляційну скаргу Вінницької обласної прокуратури залишено без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25.11.2021 залишено без змін. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 05.05.2022, відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Вінницької обласної прокуратури на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25.11.2021 та постанову Вінницького апеляційного суду від 29.03.2022. 02.06.2022 позивач звернувся до ГУ ДКС України у Вінницькій області із заявою про прийняття до виконання виконавчого листа по справі №127/27410/21 про стягнення коштів у сумі 180 000 грн. 07.09.2022 ОСОБА_1 звернувся в ГУ ДКС України у Вінницькій області з листом про надання інформації щодо стягнення коштів. Як свідчить відповідь ГУ ДКС України у Вінницькій області від 16.09.2022 р. №04.2-15-10/5562, орган Державного казначейства України 02.06.2022 прийняв до виконання виконавчий документ про стягнення на користь ОСОБА_1 коштів в сумі 180 000 грн. 28.09.2022 позивач повторно звернувся в ДКС України з листом про надання інформації щодо стягнення коштів. Відповідь Державної казначейської служби України від 21.10.2022 №5-11-11/14675 засвідчує, що у Державній казначейській службі України з 27.06.2022 обліковується виконавчий лист Вінницького міського суду Вінницької області по справі №127/27410/21 про стягнення на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в сумі 180 000 грн. 15.05.2023 ОСОБА_1 втретє звернувся в ДКС України з листом про надання інформації щодо стягнення коштів. Листом від 29.05.2023 №5-11-11/9430 Державна казначейська служба повідомила ОСОБА_1 , що питання виконання виконавчого листа по справі №127/27410/21 розглянеться ДКС України в порядку черговості та в межах відкритих асигнувань. 23.11.2023 на рахунок ОСОБА_1 надійшли кошти в сумі 180 000,00 грн. Позивач вважає, що останнім днем належного виконання зобов?язання було 26.09.2022, а належною точкою відліку для розрахунку 3% річних та витрат від інфляції вважає наступний день, тобто 27.09.2022, оскільки у відповідності до вимог законодавства, вказана вище заява з додатками була прийнята до виконання Державною казначейською службою України - 27.06.2022. З 27.06.2022 позивач рахує 3-місячний термін, протягом якого Державна казначейська служби України, на його думку, повинна була здійснити перерахунок коштів, однак вищезазначене судове рішення виконано 23.11.2023. Разом з тим позивач зазначає, що за час, що минув з дати набрання судовим рішенням законної сили і до дати виконання судового рішення відбулась істотна девальвація (знецінення) грошових коштів, стягнутих з боржника за судовим рішенням та інших втрат, а отже позивач вважає, що вправі вимагати від відповідачів сплати не тільки суми боргового зобов?язання, що набуло грошового виразу, а й коштів згідно встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних, відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України за період прострочки, до дати виконання рішення, а саме з 27.09.2022 по 22.11.2023. Просив стягнути з Державного бюджету України на його користь грошові кошти в сумі 21 480,07 грн., з яких 6 243,29 грн. - 3 % річних та 15 236,78 грн. - втрати від інфляції.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19 квітня 2024 року позов задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 21 465,24 грн., з яких 6 228,49 гривень - 3 % річних та 15 236,78 гривень - втрати від інфляції.

У апеляційній скарзі Державна казначейська служба України, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції, скасувати й ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Зазначає, що спірні правовідносини не регулюються Цивільним кодексом України, тому суд першої інстанції помилково послався на норми цього кодексу. ДКСУ при виконанні судового рішення керувалась Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою КМУ від 3 серпня 2011 р. № 845 (далі Порядок №845), який не передбачає строку виконання рішень судів. ДКСУ виконувало судове рішення в порядку черговості надходжень на виконання судових рішень та наявності асигнувань для їх виконання.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 367 УПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду першої інстанції позивачем в частині позовних вимог, у задоволенні яких судом відмовлено, не оскаржується, а тому апеляційним судом в цій частині не переглядається.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення Вінницького міського суду від 19 квітня 2024 року вказаним вимогам відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 25.11.2021 у справі №127/27410/21 позов ОСОБА_1 до Вінницької обласної прокуратури Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди - задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 180 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. Судовий збір компенсується за рахунок Державного бюджету України. В решті позовних вимог - відмовлено (а.с. 10-15).

Постановою Вінницького апеляційного суду від 29.03.2022 апеляційну скаргу Вінницької обласної прокуратури залишено без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25.11.2021 залишено без змін (а.с. 16-21). Отже, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25.11.2021 набрало законної сили 29.03.2022.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 05.05.2022, відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Вінницької обласної прокуратури на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25.11.2021 та постанову Вінницького апеляційного суду від 29.03.2022 (а.с. 104-108).

02.06.2022 позивач звернувся до Головного управління ДКС України у Вінницькій області із заявою про виконання рішення суду від 25.11.2021 (справа №127/27410/21), до якої долучив, зокрема, оригінал виконавчого листа виданого Вінницьким міським судом 18.04.2022. Дана заява була отримана ГУ ДКС України у Вінницькій області 02.06.2022 (а.с. 22).

З листа Державної казначейської служби України від 21.10.2022 за №5-11-11/14675, вбачається, що з 27.06.2022 у Казначействі обліковується виконавчий лист Вінницького міського суду у справі №127/27410/21 про стягнення на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 180 000 грн. Також Державна казначейська служба України повідомила ОСОБА_1 про те, що після виконання рішень судів, що надійшли раніше виконавчого листа по справі №127/27410/21 та з урахуванням фінансових можливостей держави, Казначейство здійснить заходи щодо перерахування коштів на користь ОСОБА_1 (а.с. 27-28).

23.11.2023 на рахунок ОСОБА_1 на виконання виконавчого листа №127/27410/21 від 18.04.2022 надійшли кошти у розмірі 180 000 грн. (а.с. 32).

Відповідно до наданого позивачем розрахунку, інфляційні витрати, які виникли у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення суду, становлять 15 236,78 грн., а розмір 3% річних становить 6 243,29 грн. Нарахування вказаних сум зроблені позивачем за період з 27.09.2022 по 22.11.2023 включно.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Позивач, проти якого в неоспорюваній частині ухвалене судове рішення, заперечень проти відмови у частині позовних вимог не заявляв, рішення не оскаржив, фактично погодившись із ним, колегія суддів, ураховуючи принцип диспозитивності, вважає за необхідне в цій частині залишити оскаржуване судове рішення без змін, оскільки суд апеляційної інстанції, переглядаючи судове рішення за апеляційною скаргою відповідача, не може погіршувати становище позивача.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що держава Україна прострочила виконання грошового зобов`язання, присуджене рішенням суду, тому у позивача виникло право вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3% річних. Останнім днем належного виконання зобов`язання було 27.09.2022, а з наступного дня (28.09.2022) почався відлік прострочення держави-боржника та нарахування 3 % річних та індексу інфляції за частиною другою статті 625 ЦК України, тобто позивач невірно здійснив розрахунок 3 % річних та інфляційних втрат, починаючи нарахування з 27.09.2022 по 22.11.2023, в той час коли вірним відліком прострочення відповідного зобов`язання та нарахування 3 % річних та індексу інфляції за частиною другою статті 625 ЦК України, є період з 28.09.2022 по 22.11.2023 (421 день прострочення зобов`язання).

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив обставини справи, які перевірив наданими доказами, оціненими в порядку ст.89 ЦПК України, правильно визначив спірні правовідносини та застосував до них норми права, внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову.

Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги щодо неправильності застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин положень Цивільного кодексу України.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (частина друга статті 509 ЦК України).

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, але також завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі й інші юридичні факти (частина друга статті 11 ЦК України).

Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між суб`єктом, який таку шкоду завдав, і потерпілим. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.

Грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати (див. постанови Великої палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18)).

У справі, яка переглядається судом, встановлено, що рішення суду про стягнення з держави Україна коштів на користь позивача набрало законної сили 29.03.2022. ГУ ДКС України у Вінницькій області отримало заяву позивача про виконання рішення суду 02.06.2022. У відповідності до вимог Порядку «Про виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 №845, вказана заява з додатками 27.06.2022 була отримана Державною казначейською службою України.

Відповідно до вимог чинного законодавства, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів протягом трьох місяців з дня отримання відповідної заяви повинен перерахувати кошти за рішенням суду про стягнення коштів. Проте, кошти були перераховані позивачу лише 23.11.2023 року.

Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження» (далі - рішення суду) та особливості їх виконання.

З указаного вище можна зробити висновок, що під рішенням суду законодавець мав на увазі як судове рішення, ухвалене відповідним судом України, так і будь-який інший виконавчий документ, визначений Законом України «Про виконавче провадження».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 жовтня 2022 року у справі № 183/4196/21 (провадження № 14-36цс22), серед іншого, зазначала, що статтею 3 Закону України «Про виконавче провадження» визначено перелік виконавчих документів, що підлягають примусовому виконанню. Їх можна поділити на дві групи: а) «судові» - видані судами України, в тому числі на виконання судових рішень; б) «несудові» - видані іншими органами чи посадовими особами, як результат реалізації їх компетенції.

Відповідно до частини четвертої статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.

Частиною першою статті 5 указаного Закону встановлено, що у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України діє у незміненій редакції з часу набрання чинності цим Кодексом - 01 січня 2004 року. Так само незмінним залишається припис частини першої статті 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», який не встановлює інший, ніж у частині другій статті 625 ЦК України, розмір процентів.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду вже зауважувала, що стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Тому приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (зокрема деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір, делікт тощо). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачають договір або спеціальний закон, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (див.: постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18, пункти 17, 18, 26, 28), від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18, пункти 21, 22, 25, 42, 45), від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18)).

У постанові від 03 жовтня 2023 року у справі № 686/7081/21 (провадження № 14-91цс22) Велика Палата Верховного Суду, вирішуючи питання, чи застосовуються положення частини другої статті 625 ЦК України до правовідносин, які виникають внаслідок несвоєчасного виконання підтвердженого рішенням суду грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди, зробила такі висновки: «91. У разі порушення державою-боржником строку виконання судового рішення про стягнення на користь стягувача-кредитора коштів із Державного бюджету України (прострочення виконання підтвердженого судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди) стаття 625 ЦК України та частина перша статті 5 Закону № 4901-VI встановлюють ефективний компенсаторний механізм захисту від такого порушення, дозволяючи кредитору стягнути з держави 3 % річних від вчасно несплаченої за чинним рішенням суду суми й інфляційні втрати за період прострочення виконання цього рішення.

92. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України). Ні Закон № 266/94-ВР, ні Закон № 4901-VI не обмежують дію статті 625 ЦК України на правовідносини щодо прострочення виконання державою-боржником її грошового зобов`язання, підтвердженого (визначеного, конкретизованого) у грошовому еквіваленті судовим рішенням, зокрема не обмежують можливість стягнення інфляційних втрат, які є об`єктивним явищем і не залежать від волі кредитора чи боржника. Крім того, у статті 625 ЦК України немає застережень про те, що її приписи застосовні лише до тих відносин, які не врегульовані іншими нормативно-правовими актами.

93. У разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду (частина перша статті 5 Закону № 4901-VI). Отже, цей припис не встановлює інший, ніж у частині другій статті 625 ЦК України, розмір процентів річних за прострочення держави-боржника.

94. Перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей (частина четверта статті 3 Закону № 4901-VI). З огляду на цей припис прострочення держави-боржника настає за сукупності таких юридичних фактів: (1) стягувач подав до органу ДКС України виконавчий документ про стягнення з держави коштів; (2) держава за цим виконавчим документом не перерахувала кошти протягом трьох місяців з дня його надходження до органу ДКС України. Тому припис частини другої статті 625 ЦК України щодо юридичних наслідків прострочення виконання грошового зобов`язання боржником (зокрема державою) поширюється на випадки порушення підтвердженого (визначеного, конкретизованого) судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди з наступного дня після спливу трьох місяців від пред`явлення до виконання органу ДКС України виконавчого документа і включно до дня, що передує дню повного виконання судового рішення.».

Інший підхід до визначення моменту початку прострочення держави у спірних правовідносинах (наприклад, ототожнення такого моменту з датою вчинення делікту чи датою набрання законної сили судовим рішенням про стягнення з держави відшкодування) може зумовлювати недобросовісну поведінку стягувача (див.: пункт 99 постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2023 року у справі № 420/2411/19 (провадження № 11-422апп21)).

Таким чином, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що положення частини другої статті 625 ЦК України застосовні до спірних правовідносин. Позивач має право на стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних за невиконання державою грошового зобов`язання, визначеного у рішенні суду.

Щодо доводів апеляційної скарги про неможливість нарахування та стягнення індексу інфляції та трьох процентів річних у правовідносинах, урегульованих спеціальним законодавством про виконавче провадження Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18, пункт 31,45) відступила від висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15 (про те, що правовідносини стосовно виконання судових рішень урегульовані Законом України «Про виконавче провадження» і до них не можна застосовувати приписи про цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України)), а також від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15 (про те, що стаття 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 цього Кодексу не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України за наявності деліктних, а не зобов`язальних правовідносин), та вказала, що у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення; приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (пункт 45 постанови).

Отже, у разі неналежного виконання (прострочення) державою підтвердженого (визначеного, конкретизованого) судовим рішенням її грошового зобов`язання перед кредитором, до правовідносин щодо прострочення виконання грошового зобов`язання слід застосовувати приписи частини другої статті 625 ЦК України.

Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» не обмежує поширення дії статті 625 ЦК України на правовідносини щодо прострочення виконання боржником (зокрема, державою) його грошового зобов`язання, підтвердженого (визначеного, конкретизованого) у грошовому еквіваленті судовим рішенням, зокрема не обмежує можливість стягнення інфляційних втрат, які є об`єктивним явищем і не залежать від волі кредитора чи боржника. Крім того, у статті 625 ЦК України немає застережень про те, що її приписи застосовуються лише до тих відносин, які не врегульовані іншими нормативно-правовими актами (див. постанови Великої Палати Верховного Суду: від 03 жовтня 2023 року у справі № 686/7081/21 (провадження № 14-91цс22, пункт 92), від 09 листопада 2023 року у справі № 420/2411/19 (провадження № 11-422апп21, пункт 86)).

Указане спростовує відповідні доводи апеляційної скарги.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що ДКС України не є боржником, який прострочив виконання грошового зобов`язання, колегія суддів вважає їх також необґрунтованими, виходячи з наступного.

Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України). З огляду на цей припис шкоду, завдану органом державної влади чи його посадовими і службовими особами, відшкодовує саме держава.

За змістом частини другої статті 2 ЦК України одним із учасників цивільних відносин є держава Україна. Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України).

Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України).

За змістом статті 173 ЦК України, яка має назву «Представники держави, Автономної Республіки Крим, територіальних громад», у випадках і в порядку, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, від імені держави за спеціальними дорученнями можуть виступати органи державної влади.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками та набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка самої держави у конкретних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому у тих відносинах, у які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу (див. постанови від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (пункти 6.21, 6.22), від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18 (пункти 4.19, 4.20), від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 26), від 15 січня 2020 року у справі № 698/119/18 (пункт 21), від 18 березня 2020 року у справі № 553/2759/18 (пункт 35),від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20 (пункт 8.5), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 80), від 15 лютого 2022 року у справі № 910/6175/19 (пункт 7.45), від 20 липня 2022 року у справі № 910/5201/19 (пункт 75), від 5 жовтня 2022 року у справах № 923/199/21 (підпункт 8.16) і № 922/1830/19 (підпункт 7.1), від 14 грудня 2022 року у справі № 2-3887/2009 (пункт 55), від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (пункт 34), від 21 червня 2023 року у справі № 905/1907/21 (пункт 8.5), від 12 липня 2023 року у справі № 757/31372/18-ц (пункт 37)).

Відтак, неправильним є розмежовувати відповідальність держави як боржника у деліктних правовідносинах щодо відшкодування завданої нею шкоди у розмірі, підтвердженому в рішенні суду (у даній справі - постанові слідчого), та відповідальність органу державної влади, який це рішення виконує.

Органи державної влади, зокрема органи досудового розслідування і ДКС України, є частиною апарату держави, виконують виключно її завдання та функції, представляють державу у правовідносинах, для участі в яких наділені відповідними повноваженнями та належними державі матеріальними засобами, зокрема, і коштами.

Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (див. постанови від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18 (пункт 35), від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 27), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 81), від 20 липня 2022 року у справі № 910/5201/19 (пункт 76), від 05 жовтня 2022 року у справах № 923/199/21 (пункт 8.17;1700) і № 922/1830/19 (пункт 7.2), від 14 грудня 2022 року у справі № 2-3887/2009 (пункт 55), від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (пункт 35)). Тобто, під час розгляду справи в суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (див. постанови від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 27), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 81), від 05 жовтня 2022 року у справах № 923/199/21 (пункт 8.18) і № 922/1830/19 (пункт 7.3), від 12 липня 2023 року у справі № 757/31372/18-ц (пункт 38)).

Тому те, що позивач вказала відповідачем за вимогами про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат за прострочення виконання рішення суду (постанови слідчого), яким підтверджене грошове зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди, конкретний орган державної влади - ДКС України - не означає, що у спірних правовідносинах суб`єктом відповідальності за прострочення виконання зазначеного рішення суду є не держава, а саме певні її органи (орган).

Інакше кажучи, у спірних правовідносинах органи держави є представниками її інтересів як боржника за судовим рішенням про відшкодування завданої нею ж шкоди, а не суб`єктами владних повноважень, які здійснюють щодо позивача публічно-владні управлінські функції (див. mutatis mutandis постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 липня 2023 року у справі № 757/31372/18-ц (пункт 39). Специфіка відносин із виконання таких судових рішень полягає у тому, що держава діє одночасно і як боржник, і як суб`єкт, який уповноважив на виконання відповідного рішення щодо себе певний орган влади, що діє від імені держави-боржника.

Зазначене вище спростовує посилання заявника касаційної скарги у відповідній частині.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що держава Україна прострочила виконання грошового зобов`язання, присуджене рішенням суду, тому у позивача виникло право вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3% річних.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню, то судові витрати понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної слід залишити за Державною казначейською службою України.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 квітня 2024 року залишити без змін.

Стягнути з Державної казначейської служби України на користь держави 1816,8 грн.

Стягнути з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 2000 грн судових витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач: С. Г. Копаничук

судді: Л. О. Голота

С. К. Медвецький