ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Номер провадження 22-ц/818/2310/24
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р АЇ Н И

13 червня 2024 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів Бурлака І.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря судового засідання Шевченко В.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 березня 2024 року в складі судді Новіченко Н.В. за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , Харківська міська рада, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и в :

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , Харківська міська рада, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Позов мотивований тим, що згідно рішення Московської районної ради народних депутатів м. Харкова від 24 лютого 1995 року № 23/68 її батько - ОСОБА_8 визнаний наймачем квартири АДРЕСА_1 , в якій зареєстровані також позивач, відповідачі та треті особи. Наразі квартира не приватизована.

Відповідач ОСОБА_3 успадкувала квартиру за адресою АДРЕСА_2 , куди вона переїхала, а потім до неї переїхав і її син ОСОБА_2 . У подальшому відповідачі продали цю квартиру і до квартири АДРЕСА_1 не поверталися. Таким чином, ОСОБА_3 не проживає у спірній квартирі з 2009 року, а її син ОСОБА_2 з 2015 року. Вказаним житлом відповідачі не цікавляться, комунальні послуги не сплачують, їх речі у квартирі відсутні, перешкод у користуванні житлом відповідачам ніхто не чинив.

Посилаючись на вказане, ОСОБА_1 просила визнати ОСОБА_3 та ОСОБА_2 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

12 жовтня 2021 року Харківська міська рада подала до суду пояснення в яких просила відмовити у задоволенні позову.

Пояснення мотивовані тим, що позивач не надала належних, допустимих та достатніх письмових доказів в обґрунтування заявлених позовних вимог. Визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням порушить їх конституційне право на житло, що закріплено у статті 47 Конституції України.

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 11 березня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що матеріали справи не містять, а позивач у порушення свого обов`язку, передбаченого статтею 81 ЦПК України, не надала належних доказів на підтвердження факту не проживання відповідачів за місцем реєстрації без поважних причин, а саме акту, складеного балансоутримувачем будинку, який містить інформацію про осіб, які не проживають за місцем реєстрації без поважних причин більше ніж шість місяців, особистої заяви відповідачів про вибуття з місця реєстрації на інше постійне місце проживання та/або інших належних доказів такого не проживання останніх у спірному житлі. До того ж, сам факт не проживання відповідачів у спірній квартирі не є підставою для визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням, оскільки відповідно до статті 71 ЖК України підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є не проживання понад шість місяців у житловому приміщенні саме без поважних причин.

30 квітня 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Файзулаєва Маріне Хашимівна, подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення яким задовольнити позов.

Апеляційна скарга мотивована тим, що думка суду про необхідність складання акту «балансоутримувачем будинку, який містить інформацію про осіб, які не проживають за місцем реєстрації без поважних причин більше ніж шість місяців», визиває подив, оскільки робітникам відповідних підрозділів Харківської міської ради нічого невідомо про такі дії. Щодо особистої заяви відповідачів про вибуття з місця реєстрації на інше постійне проживання та/або належних доказів, також не проживання останніх у спірному житлі, то такі відомості могла би надати Харківська міська рада, але в своєму поясненні цієї інформації вона не надала, що свідчить про їх відсутність як таких. Крім того, Харківська міська рада не надала відомостей відносно будь-яких заяв відповідачів на її адресу про збереження за ними права на житло. Також, справа перебувала на розгляді Московського районного суду м. Харкова з 13 серпня 2021 року. За цей час жодного разу відповідачі у судові засіданні не з`явились, хоча про розгляд справи суд повідомляв їх у встановленому законом порядку як через поштові повідомлення, так і в електронному вигляді.

Інші учасники справи рішення суду першої інстанції не оскаржили, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судове засідання апеляційного суду сторони учасники судового розгляду не з`явилися.

Судові повістки-повідомлення про розгляд справи 13 червня 2024 року, надіслані апеляційним судом на адреси сторін-учасників:

ОСОБА_11 повідомлена в телефонному режимі, телефонограма від 07 червня 2024 року (том 3, а.с.129);

ОСОБА_12 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , повістку отримано 31 травня 2024 року (том 3 ,а.с.110);

ОСОБА_4 повідомлений в телефонному режимі, телефонограма від 07 червня 2024 року (том 3, а.с. 130);

ОСОБА_6 повідомлена в телефонному режимі, телефонограма від 07 червня 2024 року (том 3, а.с. 131);

ОСОБА_9 повідомлена в телефонному режимі, телефонограма від 07 червня 2024 року (том 3, а.с. 132);

Харківською міською радою судова повістка в електронному вигляді про розгляд справи отримана 24 травня 2024 року (том 3, а.с. 89).

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників справи, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, оскільки відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Матеріали справи свідчать, що рішенням Московської районної ради народних депутатів м. Харкова від 24 лютого 1995 року № 23/68, було визнано ОСОБА_8 наймачем чотирьохкімнатної кв. АДРЕСА_1 на сім`ю вісім чоловік: ОСОБА_8 наймач, ОСОБА_10 дружина, ОСОБА_6 дочка, ОСОБА_4 син, ОСОБА_5 син, ОСОБА_13 дочка, ОСОБА_3 сестра, ОСОБА_2 племінник (т. 1, а.с. 9).

Відповідно до акту «Про не проживання» від 29 липня 2021 року, складеного сусідами сторін по справі ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 відповідачі не проживають за адресою: АДРЕСА_3 , з 2009 року ОСОБА_3 , з 2015 року - ОСОБА_17 (т. 1, а.с. 13).

Відповідно до акту від 30 липня 2023 року «Про не проживання», складеного сусідами сторін по справі ОСОБА_14 , ОСОБА_15 відповідачі не проживають за адресою: АДРЕСА_3 , з 2009 року ОСОБА_3 , з 2015 року - ОСОБА_17 (т. 2, а.с. 130).

Відповідно до листа Державної установи «Харківський слідчий ізолятор» від 20 січня 2022 року № 12/121173/Бл, згідно даних оперативно-довідкової картотеки установи ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в установі не утримувались і не утримаються (т. 2, а.с. 5).

Згідно листа Департаменту Інформатизації Міністерства Внутрішніх справ України від 27 січня 2022 року, за інформацією персонально-довідкового обліку єдиної інформаційної системи МВС станом на 26 січня 2022 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в місцях позбавлення волі не перебувають (т. 2, а.с. 10).

Відповідно до листа Харківського районного управління поліції № 2 Головного управління Національної поліції в Харківській області від 11 липня 2023 року, ОСОБА_2 та ОСОБА_10 , які зареєстровані за адресою: АДРЕСА_3 із скаргами на перешкоджання їхньому праву на проживання у вище зазначеній квартирі за період з лютого 2022 року по 11 липня 2023 року до установи не звертались (т. 2, а.с. 128).

Згідно з частиною 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із частиною 4 статті 9 Житлового кодексу Української РСР (далі ЖК Української РСР) ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до статті 71 ЖК УРСР за тимчасової відсутності наймача або членів сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк, за заявою відсутнього, може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Тимчасова відсутність особи може бути безперервною, але не повинна перевищувати шести місяців.

Тобто статтею 71 ЖК УРСР встановлено 6-ти місячний строк збереження житлового приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його родини, а також вичерпаний перелік випадків за якими за особою, що тимчасово відсутня, зберігається житлове приміщення понад шість місяців. Відсутність особи понад встановлений строк повинна бути без поважних причин.

Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил норм процесуального закону щодо оцінки доказів.

Виходячи з аналізу статей 71,72 ЖК Української РСР слід дійти висновку про те, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин непроживання такої тривалості.

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК УРСР).

Колегія суддів звертає увагу на те, що саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно з частиною 1 статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; приймаючи до уваги непредставлення позивачем належних, допустимих та достатніх доказів непроживання відповідачів без поважних причин понад шість місяців у кв. АДРЕСА_1 - суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні даного позову.

Місцевий суд обґрунтовано надав критичної оцінки актам від 29 липня 2021 року та від 30 липня 2023 року про непроживання відповідачів у кв. АДРЕСА_1 . Надані позивачем акти не містять інформації про те, на підставі яких досліджень, спостережень були здійснені відповідні висновки щодо непроживання або проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у спірному житловому приміщенні. В актах не вказані причини непроживання відповідачів у квартирі. Підписи ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 не завірені житловим органом. Представник житлового органу або ОСББ у складанні акту участі не приймав. Також, ОСОБА_14 , ОСОБА_15 ОСОБА_16 у якості свідків у суді першої інстанції не допитувались.

Суд зазначає, що акт про непроживання особи у жилому приміщенні складається і підписується уповноваженим представником житлово-комунального підприємства, управляючої компанії, об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, а висновки в ньому робляться після з`ясування таких обставин як наявність у квартирі речей відповідача, причини відсутності відповідача на час перевірки тощо.

З урахуванням наведеного вище, колегія дійшла висновку, що акти від 29 липня 2021 року та від 30 липня 2023 року не є належним, допустимим та достатнім доказом для встановлення факту непроживання відповідачів у спірному житловому приміщенні понад 6 місяців без поважних причин.

Установивши, що право користування зазначеною квартирою виникло у відповідачів на законних підставах і протилежного позивачем не доведено, а також відсутність у матеріалах справи належних доказів на підтвердження факту непроживання відповідача у спірній квартирі без поважних причин більше шести місяців, оцінивши втрату відповідачами свого права на користування житлом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування спірною квартирою.

Апеляційний суд, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини та встановлених обставин справи, які підтверджено її матеріалами, погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог за їх недоведеністю, врахувавши, що задоволення вказаних вимог призведе до порушення права на житло відповідачів, гарантоване статтею 8 Конвенції.

Суд звертає увагу, що відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Інші аргументи, наведені на обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування рішення суду, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права .

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SeryavinandOthers v. Ukraine, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 18 червня 2024 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді І.В. Бурлака

В.Б. Яцина