ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД
Миколаївської області
Справа №477/1677/24
Провадження №2/477/1046/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2024 року Жовтневий районний суд Миколаївської області

у складі: головуючого у справі судді Глубоченка С.М.

за участі секретаря судового засідання Резуник Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Воскресенської селищної ради Миколаївського району Миколаївської області

про тлумачення правочину

та визнання права власності на нерухоме майно,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Воскресенської селищної ради Миколаївського району Миколаївської області, в якому просить розтлумачити правочинність власності на нерухоме майно, що виникла у нього на підставі договору купівлі-продажу нежитлового об`єкта від 29 серпня 2012 року, укладеного між ним та Михайло-Ларинською сільською радою Жовтневого району Миколаївської області, визнавши за ним право власності в цілому на об`єкт нежитлової нерухомості, що знаходиться по АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову вказав, що 29 серпня 2012 року між ним та Михайло-Ларинською сільською радою Жовтневого району Миколаївської області, від імені якої діяла ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу нежитлового об`єкту, який розташований по АДРЕСА_2 та належав продавцю на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 12 січня 2012 року.

Умовами вказаного договору визначено, що його об`єктом є нежитлове приміщення адміністративної будівлі, що розташоване за вказаною вище адресою, а договір купівлі- продажу укладено за наслідками проведення конкурсу продажу комунального майна.

При цьому, як зазначає позивач, ознайомлюючись з об`єктом нерухомості, що виступав предметом конкурсу продажу комунального майна у 2012 році, а також і під час проведення цього конкурсу та в подальшому і під час укладання договору купівлі-продажу, назва цілісного об`єкта нежитлових приміщень, з приводу якої відбувався такий конкурс зазначалися як громадський будинок, який мав відокремлену територію на якій знаходилося декілька об`єктів, а саме адміністративна будівля, дві будівлі складських приміщень, сторожка, а також огорожі та споруди.

Уклавши відповідний договір купівлі-продажу, право власності на придбане за умовами цього договору нерухоме майно того ж дня було зареєстровано за ОСОБА_1 та з часу його придбання нерухомі нежитлові приміщення по АДРЕСА_2 використовуються останнім у власних цілях, та ОСОБА_1 відповідно здійснює усі правомочності власника відносно цього майна.

Однак, як вказує позивач, у 2021 році, здійснивши інвентаризацію нерухомого майна, що з урахуванням рішення про присвоєння адреси об`єкту нерухомості від 22 грудня 2015 року, розташоване по АДРЕСА_1 , та детальній звірці із наявними у державному реєстрі записами про право власності було виявлено, що право власності за ОСОБА_1 зареєстровано лише на один із об`єктів нежитлової забудови, що розташовані за цією адресою, а саме на приміщення адміністративної будівлі.

При вивченні договору купівлі-продажу від 29 серпня 2012 року, позивачем також було встановлено, що у пункті 1 цього договору, де ідентифіковано об`єкт, який виступає предметом договору, зазначено що ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу відчужено нежитлове приміщення адміністративної будівлі, тоді як предметом конкурсу та проведених торгів виступав саме об`єкт нерухомості в цілому.

Звернувшись до іншої сторони правочину, щодо внесення відповідних змін до договору, ОСОБА_1 повідомлено про відсутність повноважень на вчинення таких дій, через передання повноважень Михайло-Ларинської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області до територіальної громади смт. Воскресенське Миколаївського району Миколаївської області.

Посилаючись на приписи статті 213, статей 328, 334 ЦК України, просив розтлумачити правочин купівлі-продажу, що укладений 29 серпня 2012 року між ним та Михайло-Ларинською сільською радою Жовтневого району Миколаївської області. а саме пункту 1 цього договору, зазначивши що предметом договору є нерухомі нежитлові приміщення в цілому, що розташовані по АДРЕСА_1 , визнавши за ним право власності на відповідні складові частини цього нерухомого майна

Ухвалою суду від 28 червня 2024 року позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі. Призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого судового засідання..

Ухвалою суду від 15 жовтня 2024 року підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгляду по суті.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, подавши до суду заяву в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив справу розглянути за його відсутності.

Відповідач Воскресенська селищна рада Миколаївського району Миколаївської області у судове засідання свого представника не направила, надіслала заяву в якій просила справу розглянути за відсутності представника.

Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши досліджені по справі докази в їх сукупності, суд установив наступні факти та відповідні правовідносини.

Відповідно до договору купівлі-продажу нежитлового об`єкту від 29 серпня 2012 року №1946, укладеного між Михайло-Ларинською сільською радою Жовтневого району Миколаївської області в особі сільського голови ОСОБА_2 , що діяла на підставі рішення №1 VІІІ сесії 6 скликання Михайло-Ларинської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області від 19 травня 2011 року та ОСОБА_1 , останній на підставі протоколу №3 засідання конкурсної комісії від 19 березня 2012 року, рішення Михайло-Ларинської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області від 19 квітня 2012 року «Про затвердження протоколу конкурсної комісії про результати проведення конкурсу продажу комунального майна» придбав нежитлові приміщення, що належали сільській раді на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, та які розташовані по АДРЕСА_2 .

Згідно пункту 1 вказаного договору, сторонами узгоджено предмет договору нежитлові приміщення, які розташовані по АДРЕСА_2 та складаються з адміністративної будівлі, зазначена літ «А».

Пунктом 3 договору передбачено, що продаж майна вчинено за 13360 грн, які сплачені покупцем на розрахунковий рахунок продавця до підписання цього договору, а останній своїм підписом на цьому ж договорі засвідчує відсутність будь-яких претензій до покупця щодо сплати ціни.

Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Жовтневого районного нотаріального округу Миколаївської області Красновою С.М. та зареєстровано у реєстрі за №1946.

19 жовтня 2012 року, право власності ОСОБА_1 на придбані за договором купівлі-продажу нежитлові приміщення, що розташовані по АДРЕСА_2 було зареєстровано у Державному реєстрі, про що свідчить витяг від 19 жовтня 2012 року №35913482.

З долученого позивачем до матеріалів справи рішення виконавчого комітету Михайло-Ларинської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області №53 від 22 грудня 2015 року вбачається, що з метою упорядкування адрес на території сільської ради, об`єктам нежитлової нерухомості, що раніше знаходилися по АДРЕСА_2 присвоєно нову адресу АДРЕСА_2

Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 19 травня 2016 року №1377-VІІІ «Про перейменування окремих населених пунктів та районів» Жовтневий район Миколаївської області перейменовано на Вітовський район.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 12 червня 2020 р. № 719-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Миколаївської області» створено Воскресенську територіальну громаду з адміністративним центром територіальної громади в смт. Воскресенське Вітовського району Миколаївської області, до складу якої ввійшли Воскресенська, Грейгівська, Калинівська, Михайло-Ларинська, Пересадівська сільські ради.

Постановою Верховної Ради України від 17 липня 2020 року № 807-IX «Про утворення та ліквідацію районів» утворено Миколаївський район (з адміністративним центром у місті Миколаїв) у складі територій Березанської селищної, Веснянської сільської, Воскресенської селищної, Галицинівської сільської, Коблівської сільської, Костянтинівської сільської, Куцурубської сільської, Миколаївської міської, Мішково-Погорілівської сільської, Нечаянської сільської, Новоодеської міської, Ольшанської селищної, Очаківської міської, Первомайської селищної, Радсадівської сільської, Степівської сільської, Сухоєланецької сільської, Чорноморської сільської, Шевченківської сільської територіальних громад, затверджених Кабінетом Міністрів України.

19 квітня 2021 року на замовлення ОСОБА_1 , комунальним підприємством «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» здійснено технічну інвентаризацію нежитлових будівель, що розташовані по АДРЕСА_1 .

За наслідками інвентаризаційних робіт встановлено, що нежитлові приміщення за адресою АДРЕСА_1 має у своєму складі декілька споруд: адміністративна будівля, дві будівлі складських приміщень, сторожка, а також огорожі та споруди.

За відомостями технічного паспорту, складеного в результаті інвентаризаційних робіт, а саме з характеристики на громадський будинок, вбачається, що нежитлові об`єкти нерухомості, які розташовані по АДРЕСА_1 збудовані 1953 та 1972 року відповідно.

Аналізуючи умови дослідженого вище договору купівлі-продажу від 29 серпня 2012 року, через призму досліджених судом документів про проведення інвентаризаційних робіт, вбачається, що сторонами досягнуто згоди на відчуження та відповідно набуття права власності на предмет договору, ідентифікаційні дані якого зазначені у пункті 1 договору купівлі-продажу №1946, а саме в цілому на нежитлові об`єкти нерухомості, що розташовані за адресою АДРЕСА_1 , які складаються з адміністративної будівлі, будівлі складських приміщень, сторожки, а також огорож та споруд, які за відомостями технічного паспорту у сукупності йменувалися як «громадянський будинок».

Натомість, за буквальним змістом договору купівлі-продажу від 29 серпня 2012 року, вбачається, що предметом цього договору є лише приміщення адміністративної будівлі, яке розташоване за зазначеною вище адресою, тому причиною виникнення спору стало питання щодо тлумачення умов пункту 1 Договору.

Вирішуючи питання з приводу заявлених позовних вимог, суд виходить з такого.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Визначальною ознакою договору є мета його укладення. Статтею 627 цього ж Кодексу передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 цього Кодексу. У разі тлумачення умов договору можуть враховуватися також типові умови (типові договори), навіть якщо в договорі немає посилання на ці умови.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Статтею 213 ЦК України встановлено, що зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину (частини перша та друга).

Правила тлумачення змісту правочину визначено частиною третьою статті 213 ЦК України, яка передбачає, що при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін.

За змістом частини четвертої статті 213 ЦК України якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

Таким чином, у частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначено загальні способи, що застосовуються при тлумаченні, які втілюються у трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також із намірами сторін, які вони виявляли при вчиненні правочину, а також із чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (якщо перші два не дали результатів) є врахування: а) мети правочину, б) змісту попередніх переговорів, в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніше у правовідносинах між собою), г) звичаїв ділового обороту; ґ) подальшої поведінки сторін; д) тексту типового договору; е) інших обставин, що мають істотне значення.

Таким чином, оскільки договір є видом правочину (в даному випадку, двосторонній правочин) тлумаченню підлягають умови договору за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України.

Підставою для тлумачення судом договору є наявність спору між сторонами правочину щодо його змісту, невизначеність і незрозумілість буквального значення слів, понять і термінів тексту всього договору/його частини, що не дає змогу з`ясувати дійсний зміст правочину/його частини, а волевиявлення сторони правочину не дозволяє однозначно встановити його намір, тлумачення не може створювати, а лише роз`яснює існуючи умови угоди. Тобто, у розумінні наведених приписів, на вимогу однієї або двох сторін договору суд може постановити рішення про тлумачення змісту цього договору без зміни його умов. При цьому, зважаючи на те, що метою тлумачення правочину є з`ясування змісту договору/його окремих частин, який складає права та обов`язки сторін, тлумачення слід розуміти як спосіб можливості виконання сторонами умов правочину, тому тлумачення договору можливе до початку виконання сторонами його умов. З огляду на викладене, тлумаченню підлягає зміст договору/його частина у способи, встановлені статтею 213 ЦК України, тобто, тлумаченням правочину є встановлення його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення неясностей та суперечностей у трактуванні його положень.

Звертаючись до суду з указаним позовом, ОСОБА_1 просив суд розтлумачити правочин, укладений між ним та Михайло-Ларинською сільською радою в частині що стосується предмету договору, який було відчужено за наслідками його укладення, зазначивши що під час його укладання сторони мали на увазі відчуження та відповідно набуття нежитлових приміщень, що розташовані за однією адресою в цілому.

Суд, з огляду на досліджені судовому засіданні докази та доводи позивача, що наведені ним у позовній заяві, вважає ці підстави, на які ОСОБА_1 посилається в обґрунтування своїх позовних вимог такими, що відповідають положенням матеріального права (статей 213, 637 ЦК України), з огляду на таке.

У випадку виникнення між сторонами договірних правовідносин визначальною в даному контексті є оцінка договору, який згідно із частиною другою статті 11 ЦК України є підставою виникнення у сторін певного обсягу прав та обов`язків.

Відтак у разі обґрунтування заявленого позову посиланням на договірні відносини сторін, розглядаючи спір, суд перш за все має встановити правову природу договору з урахуванням якої визначається зміст спірних правовідносин та їх нормативне регулювання з наступним встановленням обсягу прав та обов`язків сторін, змісту зобов`язання.

Отже, визначення правової природи договору, як правочину, нерозривно пов`язано з оцінкою дій сторін, направлених на набуття (зміну, припинення) ними певних прав та обов`язків. Досліджуючи дійсні правовідносини сторін суд повинен проаналізувати його правову природу (суть умов договору) та ті дії, які сторони мали вчинити або вчинили на виконання зобов`язань, їх відповідність умовам договором.

Як зазначено судом вище, предметом позовних вимог у цій справі, є тлумачення умов, зокрема пункту 1 Договору купівлі-продажу нежитлового об`єкту від 29 серпня 2012 року.

У розумінні наведених статей 213, 637 ЦК України тлумаченням правочину є встановлення його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення суперечностей та прогалин у трактуванні його положень.

Метою тлумачення правочину є з`ясування його змісту, який становить права та обов`язки сторін, тлумачення слід розуміти як спосіб можливості виконання сторонами умов правочину.

Підставою для тлумачення судом договору є наявність спору між сторонами договору щодо його змісту, невизначеність і незрозумілість буквального значення слів, понять і термінів тексту всього договору або його частини, що не дає змоги з`ясувати дійсний зміст договору/умов договору, а волевиявлення сторони правочину не дозволяє однозначно встановити його намір, при цьому тлумачення не може створювати нових умов, тільки роз`яснювати вже існуючі умови договору.

Як встановлено судом, на виконання укладеного між сторонами договору, ОСОБА_1 зареєстрував своє право власності на майно, що придбане ним за договором та використовував його для власних цілей, виконуючи усі правомочності власника, що полягають у користуванні, володінні та розпорядженні цим майном. До складу майна, що перейшло на підставі укладеного 29 серпня 2012 року договору купівлі-продажу у власність та володіння ОСОБА_1 увійшов комплекс будівель «громадянського» будинку в цілому, який складається з приміщення адміністративної будівлі, складських приміщень, сторожки, огорожі та споруд.

До часу проведення інвентаризаційних робіт, позивач вважав себе єдиним власником нежитлових приміщень «громадянського» будинку, який знаходиться по АДРЕСА_1 та виступає у якості єдиного комплексу нежитлових приміщень.

У свою чергу як зазначено судом вище, отримавши відомості про те, що придбане ним за договором нерухоме майно не у повному складі належить йому за умовами договору від 29 серпня 2012 року, ОСОБА_1 позбавлений можливості вирішити це питання в позасудовому порядку, з огляду на реорганізацію системи органів управління місцевого самоврядування та втратою Михайло-Ларинською сільською радою Миколаївської області повноважень у цій сфері, що свідчить про порушення його права та є підставою для вчинення судом дій, направлених на тлумачення умов договору.

Досліджуючи лексичне, пунктуаційне, морфологічне оформлення умов договору купівлі-продажу №1946 та наведені у ньому характеризуючи риси об`єкту нерухомості, що виступає предметом договору вбачається, що сторонами досягнуто домовленостей на вчинення цивільно-правових дій пов`язаних із об`єктами нежитлової нерухомості, що розташовані по АДРЕСА_1 , тобто усього комплексу будівель, що раніше мали назву громадський будинок, та який складається зі складових частин окремих будівель за цією адресою, тому вочевидь умови пункту 1 Договору від 29 серпня 2012 року містять суперечливі умови, що характеризують предмет договору.

За вказаного, вимоги ОСОБА_1 про тлумачення правочину від 29серпня 2012 року за яким він набув у власність об`єкти нежитлової нерухомості по АДРЕСА_1 підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання щодо способу захисту порушеного права, судом враховується наступне.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

У розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 ЦК України).

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені положеннями частини другої статті 16 ЦК України, одним із яких є визнання права.

Спосіб захисту порушеного права обумовлюється нормою матеріального права, яка регулює ті чи інші правовідносини між сторонами спору. Отже, позивач, формулюючи позовні вимоги, повинен відштовхуватись від тих наданих йому законом прав, які були об`єктивно порушені відповідачем і позов повинен бути направлений на припинення цих правопорушень та на відновлення порушеного права.

Як вбачається зі змісту позовних вимог ОСОБА_1 , останній просив розтлумачивши умови укладеного правочину, визнати за ним право власності на окремі складові частини цього комплексу, оскільки у позасудовому порядку позивач позбавлений можливості отримати захист свого права власності на придбане за договором майно.

Оскільки обраний позивачем спосіб захисту своїх прав відповідає способам захисту визначеним у частині другій статті 16 ЦК України, тому вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності на майно також підлягають задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 83 ЦПК України визначено, що учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду; відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи; докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

За вказаного, керуючись принципами змагальності сторін, диспозитивності та рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, відповідач, який не визнає позовних вимог подає свої заперечення та викладає доводи з доказами якими підтверджуються такі доводи.

У свою чергу, залучений до участі у справі у якості відповідача орган місцевого самоврядування, до якого перейшли права та обов`язки Михайло-Ларинської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області, як однієї зі сторін договору купівлі-продажу №1946 від 29 серпня 2012 року своїх заперечень стосовно позовних вимог ОСОБА_1 до суду не подав та в адресованій суду заяві просив справу розглянути за відсутності свого представника, чим фактично погодився із пред`явленими позовними вимогами ОСОБА_1 .

За вказаного, оцінивши в сукупності докази по справі, суд дійшов висновку, що вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню в повному обсязі.

Керуючись статтями 259, 265, 268 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити повністю.

Розтлумачити правочин купівлі-продажу нежитлового об`єкту №1946, що укладений 29 серпня 2012 року між ОСОБА_1 та Михайло-Ларинською сільською радою Жовтневого району Миколаївської області, а саме пункт 1 цього договору, зазначивши, що сторонами досягнуто домовленостей на вчинення дій пов`язаних із об`єктами нежитлової нерухомості, що розташовані по АДРЕСА_1 , тобто у сього комплексу будівель, що раніше мали назву «громадянський будинок», та який складається зі складових частин окремих будівель за цією адресою.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на об`єкт нерухомого майна громадської будівлі в цілому, яка розташована по АДРЕСА_1 та складається з приміщення адміністративної будівлі, зазначеної літ. «А»; будівлі складських приміщень, зазначених літ. «Б»; будівлі складських приміщень, зазначених літ. «В»; сторожки, зазначеної літ. «Д»; огорожі та споруд, що позначені №3, 4, 5, 6, 7.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повне найменування сторін:

позивач ОСОБА_1 , АДРЕСА_3 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ;

відповідач Воскресенська селищна рада Миколаївської області, 57210, смт. Воскресенське, Миколаївського району Миколаївської області, вул. Соборна, 86, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України 04376682.

СУДДЯ С.М. ГЛУБОЧЕНКО