справа № 619/5128/23
провадження № 2/619/148/24
Рішення

Іменем України

18 червня 2024 року,

м. Дергачі,

Дергачівський районний суд Харківської області у складі: головуючого судді Нечипоренко І.М., за участю секретаря судового засідання Міщенко О.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 619/5128/23,

ім`я (найменування) сторін:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачка: ОСОБА_2 ,

вимоги позивача: про визнання права власності в порядку спадкування за зконом,

представник позивача: ОСОБА_3 ,

представник відповідачки: ОСОБА_4 .

Виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

ОСОБА_1 , у інтересах якого діє представник адвокат Мироненко С.М., звернувся до суду з позовом, у якому просить, з урахуванням збільшення позовних вимог, виключити зі складу спадкового майна після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , частину житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 та частину земельних ділянок загальною площею 7,5154 га в межах згідно з планом (ділянка 298.1 площею 5,1149 га кадастровий номер :00:000:0296 та ділянка 298.2 площею 2,4020 га кадастровий номер :00:000:0297, які розташовані на території Вільшанської селищної ради ТОВ «Вільне», 298 та визнати за ним право власності на зазначене майно в порядку спадкування після смерті ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 . У обґрунтування позову зазначено, що указане майно є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_6 він прийняв спадщину після смерті матері. Згідно заповіту, посвідченого 11.03.2019 ОСОБА_5 заповів все своє майно ОСОБА_2 . Відповідачка не отримала свідоцтво про право на спадщину.

Представником відповідачки подано відзив, у якому просить відмовити у задоволенні позову, з огляду на таке. 16.09.2014 ОСОБА_5 заповів своєму сину ОСОБА_1 належний йому житловий будинок та земельні ділянки, а все інше майно де б воно не було і з чого б не складалось заповідає свої доньці ОСОБА_7 . Разом з тим, 11.03.2019 від імені ОСОБА_5 посвідчено заповіт на все майно ОСОБА_2 . Вказаним заповітом останній скасував усі заповіти, зроблені ним раніше. За життя ОСОБА_5 набув у власність в порядку приватизації житловий будинок АДРЕСА_1 за указані вище земельні ділянки. 02.06.2023 приватним нотаріусом Пугачовою І.В. заведено спадкову справу №42/2023. Майно, що було набуте відповідно до ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» та до набрання чинності СК України, належить особі на праві особистої приватної власності одного з подружжя, оскільки таке набуття відбувається в результаті відповідних правочинів приватизації , а не створена спільними зусиллями чи спільною працею сторін. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 16.12.1998, виданого комісією по приватизації житлового фонду КСП «Вільшанське», власником житлового будинку АДРЕСА_1 визначено ОСОБА_5 . Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів спільної сумісної власності подружжя. Оскільки ОСОБА_5 10.07.2006 були набуті земельні ділянки, що мають цільове призначення «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва» та в порядку приватизації на підставі державного акту на право приватної власності на землю від 01.04.2003 спірні земельні ділянки не є спільною сумісною власністю подружжя.

Представником позивача надано відповідь на відзив, за змістом якої відповідно до правової позиції Верховного суду, висловленої у постанові від 16 червня 2021 року у справі №570/997/19 визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, тому спадкоємець не позбавлений можливості захисту своїх прав шляхом подання позову про визнання права власності в порядку спадкування. З урахуванням доводів щодо належності спірного будинку та земельних ділянок до спільної сумісної власності подружжя та прийняття позивачем спадщини після смерті матері у позовній заяві ставиться питання про визнання права власності на частину спадкового майна. У заповіті не зазначено конкретного переліку майна та відповідачка не отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Це дає підстави для виключення відповідного майна зі спадкової маси після смерті ОСОБА_5 .

Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 23.10.2023 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

Відповідно до ухвали суду від 23.10.2023 застосвано заходи забезпечення позову у вигляді заборони видавати нотаріусам свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ім`я ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , на частину житлового будинку АДРЕСА_1 та частину земельних ділянок загальною площею 7,5154 га в межах згідно з планом (ділянка 298.1 площею 5,1149 га кадастровий номер :00:000:0296 та ділянка 298.2 площею 2,4020 га кадастровий номер :00:000:0297), які розташовані на території Вільшанської селищної ради ТОВ «Вільне», 298, до розгляду по суті справи №619/5128/23.

Ухвалою суду від 22.01.2024 закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті.

Від позивача та представника позивача адвоката Мироненко С.М. надійшли заяви, у яких просять здійснити розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримують.

Від представника відповідача адвоката Мойсюка А.М. надійшла заява про розгляд справи без його участі та участі відповідача, у задоволенні позовних вимог просять відмовити повністю.

Частиною 3 статті 211 ЦПК України передбачено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Фактичні обставини, встановлені судом, норми права, які застосовував суд, мотиви суду.

Рішенням від 08.12.1998 виконавчого комітету Вільшанської селищної ради, розглянувши заяву КСП «Вільшанське» вирішено оформити право власності в цілому на житловий будинок АДРЕСА_1 на ім`я КСП «Вільшанське (а.с. 137)

Житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 належить ОСОБА_5 на підставі Свідоцтва про право власності, виданого Комісією по приватизації державного житлового фонду КСП «Вільшанське» від 16.12.1998 р. №74П, про що свідчить інформація надана КП «Центр нерухомості №1» станом на 31.12.2012 (а.с. 28, 29).

Відповідно до інформації з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, земельна ділянка з кадастровим номером :00:000:0297 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,402 га, ділянка №298.2 за адресою Харківська область, Дергачівський район, Вільшанська селищна рада, ТОВ «Вільне» належить ОСОБА_5 , дата державної реєстрації права в державному реєстрі прав 18.06.2015 (а.с. 31-32).

Відповідно до інформації з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, земельна ділянка з кадастровим номером :00:000:0296 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 5,1149 га, ділянка №298.1 за адресою Харківська область, Дергачівський район, Вільшанська селищна рада, ТОВ «Вільне» належить ОСОБА_5 , дата державної реєстрації права в державному реєстрі прав 18.06.2015 (а.с. 33-34).

Зі змісту відзиву вбачається, що спірні земельні ділянки належать ОСОБА_5 на підставі державних актів, виданих 01.04.2003 Дергачівською державною районною адміністрацією, дата державної реєстрації земельних ділянко 10.07.2006, водночас, будь-яких доказів на підтвердження даних обставин, сторонами не надано.

ОСОБА_5 перебував у зареєстрованому шлюбі зі ОСОБА_6 з 21.07.1990, про що свідчить копія свідоцтва про укладення шлюбу (а.с. 35).

Як убачається із рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 05.02.1999, ОСОБА_5 усиновив ОСОБА_1 (а.с. 36).

Відповідно до свідоцтва про народження батьками ОСОБА_1 записані ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с. 37).

ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджено копією свідоцтва про смерть (а.с. 40).

16 вересня 2014 року ОСОБА_5 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Кєсян К.С., на житловий будинок АДРЕСА_1 та зазначені вище земельні ділянки загальною площею 7,5154, які розташовані на території Вільшанської селищної ради ТОВ «Вільне» на ім`я ОСОБА_1 (а.с. 41).

11 березня 2019 року ОСОБА_5 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Дергачівського РНО Харківської області, на все майно, де б таке не було та з чого б воно не складалося, на ім`я ОСОБА_2 (а.с. 42).

Відповідно до ч. 2 ст. 1254 ЦК України, заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить.

Враховуючи норму ч. 2 ст. 1254 ЦК України, заповіт від 11.03.2019 на ім`я ОСОБА_2 скасував повністю заповіт від 16.09.2014 на ім`я ОСОБА_1 .

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , про що свідчить копія свідоцтва про смерть (а.с. 43).

Із витягу про реєстрацію у спадковому реєстрі вбачається, що приватним нотаріусом ХМНО Кєсян К.С. 11.03.2014 заведено спадкову справу №7/2014 після смерті ОСОБА_6 та видано на ім`я ОСОБА_1 16.09.2014 свідоцтво про право на спадщину на вклади ( а.с. 77-78).

За інформацією Харківського обласного державного нотаріального архіву, за матеріалами спадкової справи №7/2014, заведеної приватним нотаріусом ХМНО Кєсян К.С., 16.09.2014 була подана заява ОСОБА_5 про те, що він після смерті дружини ОСОБА_6 спадщину не прийняв, на неї не претендує, не заперечує проти видачі свідоцтва про право на спадщину сину ОСОБА_1 ( а.с.140).

За інформацією Приватного нотаріуса Харківського РНО Харківської області Пугачової І.В., 02.06.2023 на підставі заяви спадкоємиці за заповітом ОСОБА_2 було заведено спадкову справу №42/2023 після смерті ОСОБА_5 . Свідоцтва про право на спадщину не видавалися (а.с. 124).

Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» СК України, зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

З огляду на вищевказані правові норми порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна.

Відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить стаття 60 СК України).

Згідно зі статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Статтями 28, 29 КпШС України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

У пункті 9 постанови від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України»(чинному на дату виникнення спірних правовідносин) Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу).

Згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Відповідно до статей 1-3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. До об`єктів приватизації належать, зокрема квартири багатоквартирних будинків, які використовуються громадянами на умовах найму. Приватизація здійснюється шляхом, зокрема безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю.

За змістом наведених правових норм власником приватизованого житла стає особа (особи), яка в установленому законом порядку взяла участь у його приватизації.

У постанові ВС від 22 січня 2020 року по справі № 711/2302/18 викладено висновки, відповідно до яких: «Конструкція норми статті 22КпШС України та статті 60 СК Українисвідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Застосовуючи норму статті 22 КпШС України або статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя».

Суд зазначає, що спірний житловий будинок був набутий у власність ОСОБА_5 до 01 січня 2004 року, тобто до набрання чинності СК України, у результаті відповідних правочинів приватизації, а не створений спільними зусиллями чи спільною працею подружжя, тому посилання позивача на те, що даний будинок належить подружжю ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на праві спільної сумісної власності є хибними, оскільки набуте за Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» житло переходило у власність лише того з подружжя, який брав участь у приватизації.

Щодо земельних ділянок суд зазначає, що позивачем не надано доказів на підтвердження підстав виникнення права власності на них у ОСОБА_5 , але виходячи із відомостей, повідомлених представником відповідача у відзиві щодо часу та підстави отримання, то спірні земельні ділянки належали до особистої приватної власності ОСОБА_5 , який використав своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду.

До того ж, як роз`яснено у п. 18-2 Постанови ПВСУ № 7 від 16.04.2004 « Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», відповідно до положень статей 81, 116 ЗК окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Враховуючи викладене, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають повністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у позові відмовляється, судовий збір з відповідачки не стягується.

Частиною 9 ст. 158 ЦПК України передбачено, що увипадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Оскільки у задоволенні позову повністю відмовляється, заходи забезпечення позову, що застосовані відповідно до ухвали суду від 23.10.2023 підлягають скасуванню.

Керуючись ст. 7, 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд

ухвалив:

Відмовити повністю у позові ОСОБА_1 .

Заходи забезпечення позову, що застосовані відповідно до ухвали суду від 23.10.2023, якою заборонено видавати нотаріусам свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ім`я ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , на частину житлового будинку АДРЕСА_1 та частину земельних ділянок загальною площею 7,5154 га в межах згідно з планом (ділянка 298.1 площею 5,1149 га кадастровий номер :00:000:0296 та ділянка 298.2 площею 2,4020 га кадастровий номер :00:000:0297), які розташовані на території Вільшанської селищної ради ТОВ «Вільне», 298 - скасувати.

Надіслати представникам сторін копію судового рішення в електронній формі у порядку, визначеному законом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ,

відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 .

Суддя І. М. Нечипоренко