ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 643/9007/18 Номер провадження 22-ц/814/2750/24Головуючий у 1-й інстанції Кравець С.В. Доповідач ап. інст. Чумак О. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючої Чумак О.В.,

суддів Дряниці Ю.В., Пилипчук Л.І.,

при секретарі Галушко А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Машівського районного суду Полтавської області від 28 грудня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до Московського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 17 червня 1972 року, який розірваний за рішенням Вовчанського районного суду від 13 грудня 2017 року. За час шлюбу ними спільно придбаний автомобіль СНЕRY ТІGGО дн НОМЕР_1 , який зареєстрований на відповідача і згоди про його добровільний поділ ними не досягнуто.

Кожен з них має посвідчення водія, але позивач не може реалізувати своє право, оскільки відповідач в цьому перешкоджає. Крім того, позивач має тяжкі захворювання, змушена двічі в неділю звертатися до лікаря, а тому їй автомобіль край необхідний, але від пропозиції виплати компенсації вартості автомобіля та залишення його позивачці відповідач відмовився.

Водночас, визначення ідеальних часток подружжя не вирішить спору, оскільки відповідач експлуатує автомобіль і не дає змоги ним користуватися. Дійсно на даний час вона має ряд серйозних захворювань, і її стан здоров`я не дозволяє керувати транспортними засобами, а тому саме відповідачу слід залишити автомобіль та стягнути з нього на її користь вартість частки.

Крім того, за час шлюбу ними було придбано ряд рухомого майна, яке відповідач у 2019 році вивіз без її згоди, чим позбавив права володіння, зокрема: 1) дриль електрична 1 500, 00 грн; 2) рубанок ручний електричний ІЄ-5714 виробництва АТ «Завод Фіолент» - 3 400, 00 грн; 3) болгарка електрична придбана у 2014 році 1 800, 00 грн; 4) електрозварювальний апарат Werk трансформатор Smart-150 6 500, 00 грн; 5) бензопила електрична цепна РАRТNЕR Р360S 3 700, 00 грн; 6) жаровня 2 200, 00 грн; 7) насос каналізаційний 2 200, 00 грн; 8) столярні та слюсарні інструменти 3 000, 00 грн; 9) шашличниця електрична 3 100, 00 грн; 10) електричні ваги 500, 00 грн; 11) обігрівач інфрачервоний Веkо ВКІ2000DЕ 1999, 80 грн, а всього вартістю 14 949, 90 грн.

Оскільки розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на набуте майно, відповідач 30 березня, 15 та 16 жовтня 2019 року приїжджав в АДРЕСА_1 та без її згоди позбавив права власності на вказане майно.

У зв`язку з наведеним, в остаточній редакції позовних вимог, позивач просила:

1)визнати за нею право власності на частину автомобіля СНЕRY ТІGGО дн НОМЕР_1 ;

2)стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію вартості частини автомобіля в розмірі 124 250, 00 грн, припинивши її право спільної сумісної власності на автомобіль, шляхом внесення вказаної суми на депозитний рахунок суду;

3)стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію вартості частини спільно набутого майна в сумі 14 949, 90 грн, а також грошову компенсацію в розмірі 5 500, 00 грн вартості золотого ланцюжка 585 проби, вагою 5 г, шляхом внесення вказаної суми на депозитний рахунок суду;

4)стягнути з відповідача на її користь судові витрати.

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 подав зустрічний позов до ОСОБА_2 про поділ спільного майна. Посилався на те, що спірний автомобіль СНЕRY ТІGGО дн НОМЕР_1 був придбаний на його ім`я 13 липня 2013 року та коштує близько 8 500, 00 доларів США, а за офіційним курсом гривні 238 000, 00 грн. Натомість для купівлі цього авто, були вкладені кошти за продаж автомобіля Деу, який у 1998 році відповідач придбав за особисті кошти, а також добавлено спільних його коштів, позивачки та їхньої доньки ОСОБА_3 з зятем, які приїздили до них та допомагали по господарству, також вони допомагають ремонтувати автомобіль, тобто позивач може претендувати лише на 1/3 частки автомобіля, якщо не менше. На досудове врегулювання спору позивач не погоджується та може безпідставно звернутися до судових чи правоохоронних органів.

Після придбання автомобіля, частина коштів, яка була знята з депозитного рахунку «Дельта Банк» відкритого на позивачку залишалося з її слів близько 100 000, 00 грн.

До сімейного бюджету, крім заробітної плати і заробітків з торгівлі речами, входив прибуток з домашнього господарства (тваринництва, огородництво), даними коштами розпоряджалася позивачка, а відповідач був упевнений, що кошти будуть належати їм обом, але після розлучення кошти залишилися на її банківському рахунку.

Після припинення діяльності «Дельта Банк» позивачка поклала кошти до АТ «Правекс-Банк» та АТ «Банк Михайлівський», зокрема депозит 60 000, 00 грн від 01 листопада 2015 року, 40 000, 00 грн від 23 листопада 2015 року, а після припинення діяльності АТ «Банк Михайлівський» кошти були покладені в ПАТ «ПУМБ» - 110 000, 00 грн від 21 грудня 2016 року, та АО КБ «ПриватБанк». Протягом 2015-2017 років протягом шлюбу вказані рахунки поповнювались на значну суму, а також позивачка купляла іноземну валюту та відкривала валютні рахунки, зокрема і у АО КБ «ПриватБанк» і до 13 грудня 2017 року цей рахунок також поповнювався, а тому відповідач вважає ці кошти є спільною сумісною власністю подружжя.

У зв`язку з наведеним, відповідач просив:

1)визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та поділити майно, виділивши у власність позивача та відповідача по частці грошових сум (вкладів) у банківські установи: АО КБ «ПриватБанк», ПАТ «ПУМБ» та АТ «Правекс-Банк», включаючи щомісячні відсотки;

2)стягнути з позивачки на його користь частини понесених витрат на сплату судового збору.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 08 серпня 2018 року справу передано за підсудністю до Вовчанського районного суду Харківської області у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено (а.с.25, 28 т.1).

05 жовтня 2018 року за ухвалою Вовчанського районного суду Харківської області відкрито загальне позовне провадження (а.с.35 т.1).

Ухвалою Вовчанського районного суду Харківської області від 07 листопада 2018 року забезпечено позов шляхом заборони відчуження автомобіля СНЕRY ТІGGО дн НОМЕР_1 (а.с.58-60 т.1).

Ухвалою Вовчанського районного суду Харківської області від 03 грудня 2018 року зустрічний позов прийнято до розгляду та об`єднано з первісним позовом (а.с.118 т.1).

Ухвалою Вовчанського районного суду Харківської області від 01 червня 2021 року зупинено провадження у даній справі до набрання законної сили судовим рішенням по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна придбаного під час шлюбу особистою приватною власністю (№617/576/21).

Згідно розпорядження Голови Верховного Суду № 2/0/0-22 від 08 березня 2022 року змінено територіальну підсудність судових справ в умовах воєнного стану, зокрема: Машівському районному суду Полтавської області визначена підсудність справ Вовчанського та Великобурлуцького районних судів Харківської області.

Ухвалою Машівського районного суду Полтавської області від 19 травня 2023 року поновлено провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна. Призначено справу до судового розгляду.

Рішенням Машівського районного суду Полтавської області від 28 грудня 2023 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на частини автомобіля СНЕRY ТІGGО дн НОМЕР_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості частини автомобіля марки СНЕRY ТІGGО дн НОМЕР_1 в розмірі 124 250, 00 грн.

Припинено право спільної сумісної власності ОСОБА_2 на автомобіль СНЕRY ТІGGО дн НОМЕР_1 .

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна задоволено частково.

Визнано об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вклади у АО КБ «ПриватБанк» за договорами SАМDNWFD201 від 14 січня 2016 року та SАМDNWFD401 від 26 січня 2017 року, виділивши у власність кожного по 1 580, 11 доларів США та по 60 149, 21 грн.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 різницю судового збору в розмірі 411, 43 грн.

Додатковим рішенням Машівського районного суду Полтавської області від 05 січня 2024 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 3329, 45 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 2075, 30 грн.

Ухвалою Машівського районного суду Полтавської області від 05 січня 2024 року виправлено описку в рішенні Машівського районного суду Полтавської області від 28 грудня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна.

Абзац дев`ятий резолютивної частини рішення викладено таким чином:

«Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 різницю судового збору в розмірі 595, 00 грн».

Додатковим рішенням Машівського районного суду Полтавської області від 20 березня 2024 року визначено, що право власності на автомобіль марки СНЕRY ТІGGО дн НОМЕР_1 набув ОСОБА_1 .

З рішенням суду не погодився ОСОБА_1 таоскаржив його в апеляційному порядку. Просить рішення суду першої інстанції в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на частину автомобіля та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошової компенсації вартості частки автомобіля у розмірі 124250 грн., припинення права спільної сумісної власності ОСОБА_2 на автомобіль скасувати. Ухвалити у цій частині нове рішення, яким визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право спільної часткової власності на автомобіль марки СНЕRY ТІGGО дн НОМЕР_1 по частці кожному, на основі справедливого оцінювання автомобіля.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи. Вважає, що суд повинен був обмежитися визначенням ідеальних часток щодо автомобіля, оскільки він не визнає проведену на замовлення ОСОБА_2 оцінку. При цьому посилається на правову позицію висловлену ВСУ у справі № 559/609/15. Звертає увагу, що справа розглядалася судом першої інстанції 6 років, та за цей час оцінка автомобіля проведена в 2019 році втратила свою актуальність. Оскільки автомобіль на даний момент є значно дешевшим.

Разом з апеляційною скаргою ОСОБА_1 подано клопотання в якому він просить апеляційний суд вирішити питання про справедливе, законне рішення про складання вартості автомобіля на період квітня 2024 року. Також просить зняти арешт з автомобіля зважаючи на його неактуальність у разі прийняття справедливого та законного рішення по оцінці вартості.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до такого висновку.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки рішення суду оскаржується лише в частині вимог щодо поділу автомобіля та компенсації вартості його частки, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для перегляду рішення в частині поділу коштів на банківських рахунках, а також в частині відмови у задоволенні позову.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 17 червня 1972 року, який розірваний за рішенням Вовчанського районного суду Харківської області від 13 грудня 2017 року (а.с.5 т.1).

Згідно повідомлення Регіонального сервісного центру в Харківській області від 18 травня 2018 року ОСОБА_1 є власником автомобіля Деу-Нексія від 24 грудня 1998 року та СНЕRY ТІGGОднз НОМЕР_1 від 18 липня 2012 року (а.с.7 т.1).

Відповідно до Звіту про оцінку майна № 080119-1 ринкова вартість автомобіля СНЕRY ТІGGО днз НОМЕР_1 станом на 08 січня 2019 року становить 248 500, 00 грн. без ПДВ (а.с.142-148 т.1).

Під час розгляду справи судом апеляційної інстанції встановлено, що з моменту розірвання шлюбу спірний автомобіль знаходиться у користуванні ОСОБА_1 . На даний час останній виїхав на ньому за межі України, а саме до Польщі, де тимчасово мешкає.

Задовольняючи позовні вимоги позивачки ОСОБА_4 в частині визнання автомобіля СНЕRY ТІGGО спільною власністю подружжя та стягнення на її користь грошової компенсації частини його вартості, суд першої інстанції виходив з того, що вказаний автомобіль був придбаний сторонами в період шлюбу за спільні кошти, тому відповідно до ст.. 60, 61 СК України належить їм на праві спільної сумісної власності. Зважаючи на те, що спірний автомобіль є неподільною річчю, знаходиться у користуванні відповідача ОСОБА_5 , суд в порядку розподілу майна, виділив його відповідачу, стягнувши на користь позивачки грошову компенсацію вартості частини автомобіля, яка згідно звіту про оцінку майна складає 124250 грн.

Колегія суддів погоджується з цим висновком суду враховуючи наступне.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина 1 статті 70 СК України, частина 2 статті 372 ЦК України).

Зміст статті 60 СК України вказує на презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, а тому позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

Відповідно до положень частини 1 статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина 3 статті 370 ЦК України).

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина 2 статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України).

Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України).

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини 2, 4 та 5 статті 71 СК України).

Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина 1 статті 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина 2 статті 365 ЦК України).

Відповідно до вимог частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно частини 1 статті 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частинами 1 та 2 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Дослідивши матеріали справи та наявній в ній докази колегія суддів приходить до висновку, що позивачем доведено придбання під час шлюбу автомобіля СНЕRY ТІGGО. Спірний автомобіль з моменту розірвання шлюбу перебуває у користуванні ОСОБА_1 .. Сторонами не досягнена згода щодо спільного користування ним. Крім того ОСОБА_1 на ньому виїхав для проживання за межі України, що також позбавляє ОСОБА_2 , яка перебуває в України, користуватися транспортним засобом.

При вирішенні питання щодо можливості присудження ОСОБА_2 грошової компенсації замість належної їй частки спірного автомобіля, колегія суддів звертає увагу на правову позицію викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20.

Так Велика Палата Верховного Суду прийшла до висновку, що частини 4 та 5 статті 71 СК України не передбачають обов`язкову згоду відповідача на присудження позивачеві грошової компенсації замість частки останнього у праві спільної сумісної власності на майно, а також не передбачають обов`язкове внесення відповідачем на депозитний рахунок суду грошової компенсації у спорах, у яких про припинення своєї частки у праві спільної сумісної власності й отримання компенсації на свою користь просить позивач.

Якщо за позовом одного із подружжя (який відмовляється від його частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ на користь відповідача - іншого із подружжя - та просить стягнути відповідну грошову компенсацію за таку частку) суд визначить кожному з подружжя ідеальні частки у цьому майні, бо відповідач не погодився на присудження грошової компенсації позивачеві та не вніс відповідну суму на депозитний рахунок, таке судове рішення не буде ефективним для захисту прав та інтересів позивача як співвласника. Залишення неподільної речі у спільній власності не позбавить того із подружжя, хто фактично користується річчю, можливості це робити надалі. Але інший із подружжя, який формально залишається співвласником, усупереч частинам першій і сьомій статті 41 Конституції України за відсутності окремої домовленості фактично позбавляється можливості такого користування, впливу на долю речі, а також грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла.

Зрештою, якби відповідач був згідний виплатити позивачеві компенсацію за частку останнього у праві спільної сумісної власності подружжя, а позивач погоджувався її прийняти замість належної йому частки, то для реалізації такої домовленості непотрібне внесення відповідачем коштів на депозитний рахунок суду. Він може виплатити ці кошти іншому співвласнику у позасудовому порядку.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду констатувала помилковість висновку апеляційного суду про те, що стягнення на користь позивачки компенсації за її частку у праві спільної сумісної власності на майно подружжя становитиме для відповідача надмірний тягар. У спірних правовідносинах відповідач не втрачає права власності на неподільну річ, а стає її одноосібним власником. Тому можлива відсутність у нього коштів для одномоментної виплати компенсації позивачеві не є ознакою надмірності тягаря з такої виплати.

З огляду на викладене задля ефективного захисту прав кожного зі співвласників неподільних речей і забезпечення єдності судової практики щодо застосування приписів частин 4 та 5 статті 71 СК України, частини 2 статті 364 ЦК України Велика Палата Верховного Суду відступає:

від сформульованого, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-2811цс15 і Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 559/609/15 висновку про те, що суд має визначити ідеальні частки співвласників у неподільній речі без її реального поділу та залишити відповідне майно у спільній частковій власності у разі, коли відповідач попередньо не вніс на депозитний рахунок суду кошти за частку позивача у праві спільної сумісної власності на неподільну річ, а останню не можна поділити в натурі відповідно до часток;

від сформульованого, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі № 6-2925цс15 і Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 серпня 2019 року у справі № 371/1369/15-ц висновку, що для вирішення питання про застосування частини 2 статті 364 ЦК України юридичне значення має те, чи сплачує співвласник-відповідач, який володіє та користується спільним майном, матеріальну компенсацію позивачеві за таке володіння та користування відповідно до частини 3 статті 358 ЦК України, чи спроможний співвласник-відповідач виплатити співвласникові-позивачеві грошову компенсацію вартості його частки, і чи не буде така виплата надмірним тягарем.

За вказаних обставин неспроможними є доводи наведені в апеляційній скарзі щодо невідповідності оскаржуваного рішення суду висновкам Верховного Суду викладеним у справі № 559/609/15.

У свою чергу, колегія суддів звертає увагу, що відповідач ОСОБА_5 , не погоджуючись із розміром грошової компенсації, що була стягнута місцевим судом, відповідно до поданого клопотання, просив суд апеляційної інстанції самостійно встановити дійсну вартість спірного автомобіля, про що він також зазначив у судовому засіданні при розгляді справи судом апеляційної інстанції. При цьому клопотань щодо призначення судової експертизи щодо оцінки спірного майна ним не подавалось.

Разом з тим суд апеляційної інстанції враховує, що процесуальні ризики вчинення чи не вчинення певної процесуальної дії несуть сторони у справі.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17.

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який у рішенні від 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К.» та інші проти Швеції» зазначив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Згідно з положеннями частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно частин 1-3 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Згідно з частиною 3 статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої - третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини 1 статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.

Вирішуючи заяву відповідача ОСОБА_5 щодо здійснення судом оцінки спірного автомобіля, колегія суддів звертає увагу, що суд не може виступати в ролі експерта, оцінювача, спеціаліста та самостійно на даний розсуд здійснювати оцінку вартості транспортного засобу.

Тоді як ОСОБА_1 , являючись стороною у даній справі, яка перебувала в провадженні місцевого суду тривалий період часу, приймаючи участь у судових засіданнях, клопотання про проведення судової експертизи, для спростування наданого позивачкою звіту про оцінку, відповідно до вимог розділу 6 глави 5 ЦПК України, не заявляв.

Також слід врахувати, що на даний час спірний автомобіль перебуває за межами України, без відповідних дій ОСОБА_1 , неможливо оглянути автомобіль та провести його оцінку в разі призначення експертизи. При цьому, ОСОБА_1 не був позбавлений можливості протягом всього періоду розгляду справи самостійно звернутися до оцінювача для встановлення вартості автомобіля та подати відповідний висновок до суду.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 зазначила, що вважає неприйнятною незгоду відповідача з визначеною вартістю автомобіля. Відповідач у судах попередніх інстанцій не надав докази іншої вартості автомобіля, ніж та, яку встановили суди, не просив призначити судову товарознавчу експертизу для визначення такої вартості, не подав з визначених процесуальним законом підстав касаційну скаргу щодо порушення судами норм процесуального права під час оцінки зібраних доказів. Тому не може заперечувати проти висновків судів попередніх інстанцій, зокрема і в частині вартості автомобіля. Ці суди встановили її саме на підставі звіту про незалежну оцінку ринкової вартості транспортного засобу, складеного суб`єктом оціночної діяльності.

Зважаючи на вищевикладене, враховуючи, що спірний транспортний засіб є спільною сумісною власністю подружжя, однак сторонами не досягнуто домовленості щодо спільного користування ним, а також щодо варіантів можливого поділу майна та розміру компенсації, тоді як автомобіль перебував та перебуває у користуванні ОСОБА_1 , який мешкає за межами України, та не спростував визначеної суб`єктом оціночної діяльності ринкової вартості спірного автомобіля, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене при повному дослідженні обставин справи та наданих сторонами доказів, збалансовує інтереси сторін, є законним та обґрунтованим.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані та підтверджені матеріалами справи. Рішення суду прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Зважаючи на наведене апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

За правилами частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, розподіл судових витрат не здійснюється при розгляді цієї апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Машівського районного суду Полтавської області від 28 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 04 листопада 2024 року

Головуючий О.В. Чумак

Судді Ю.В. Дряниця

Л.І. Пилипчук