Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24.09.2024 Справа №607/5329/23 Провадження №2/607/165/2024

м. Тернопіль

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Кунець Н.Р.

за участі секретаря судового засідання Ковбасюк М.В.

позивача ОСОБА_1

представник позивача-відповідача адвоката Черніцького І.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі судових засідань Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним (частково недійсним) свідоцтва про право власності, скасування державної реєстрації права власності, визнання майна спільним сумісним майном подружжя та визнання права власності та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Костецький Юрій Григорович про визнання недійсним договору дарування, -

ВСТАНОВИВ:

22.03.2023 позивач ОСОБА_1 в інтересах якої діє адвокат Черніцький І.Р. звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 в якому з урахуванням заяви про зміну предмету позову просить: 1. Визнати недійсним (частково недійсним) свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 11.01.2016, №51519493; 2. Скасувати державну реєстрацію права власності на спірний житловий будинок з відповідною часткою надвірних будівель та споруд по АДРЕСА_1 , заг. пл.171 кв.м., житловою площею 47,3 кв.м., допоміжною 123,7 м.кв та виключити відомості з державного реєстру про реєстрацію права власності на спірний житловий будинку за ОСОБА_3 ; 3. Визнати за позивачем право власності на частку домоволодіння, житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель та споруд по АДРЕСА_1 , згідно договору дарування від 05.12.2011; 4. Визнати домоволодіння, житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель та споруд по АДРЕСА_1 , заг. пл.171 кв.м., житловою площею 47,3 кв.м., допоміжною 123,7 м.кв. - спільним сумісним майном подружжя; 5. Визнати за позивачем право власності на частку домоволодіння, житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель та споруд по АДРЕСА_1 , заг. пл. 171 кв.м., житловою площею 47,3 кв.м., допоміжною 123,7 м.кв.; 6. Визнати право власності на частину земельної по АДРЕСА_1 , заг. площ. 0,10 га, кадастровий номер 020100030.

В обґрунтування своїх вимог позивач з урахуванням заяви про зміну предмету позову зазначає, що вона з 29.06.1984 перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_3 . За час спільного подружнього життя ОСОБА_3 успадкував після смерті своєї матері будинок по АДРЕСА_1 , загальною площею 80,6 кв.м., у якому вони разом проживали та вели спільний побут. У 2011 році ОСОБА_3 подарував їй частину вказаного житлового будинку, відтак кожному з них на праві власності належало по частини житлового будинку, за адресою: АДРЕСА_1 . У подальшому вони за спільні кошти подружжя та спільною працею вони провели реконструкцію вказаного житлового будинку, з добудовою та надбудовою, у зв`язку із чим площа будинку збільшилась до 171 кв. м. і відповідно збільшилась його вартість. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, а його спадкоємцями є вона та син померлого ОСОБА_2 .

Після смерті ОСОБА_3 позивач із довідки МБТІ дізналась, що право власності на цілий житловий будинок, з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 зареєстровано 11.01.2016 за ОСОБА_3 . Із цих підставі рішенням державного реєстратора їй було відмовлено у реєстрації права власності на частку вказаного будинковолодіння на підставі Договору дарування від 05.12.2011за № 8197.

Разом з тим, позивач вважає, що спірний житловий будинок є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а відтак вона має право на його частину, оскільки весь час спільного подружнього життя та до смерті ОСОБА_3 вони з останнім постійно разом проживали у спірному будинковолодінні, вели спільне господарство, за спільні кошти регулярно здійснювали його ремонт та реконструкцію, внаслідок чого значно покращувалась та збільшувалась його площа та вартість. Більше того, сам ОСОБА_3 не заперечував того факту, що будинок за адресою: АДРЕСА_1 набув статусу спільного сумісного майна подружжя, про що свідчить укладений 05.12.2011 в її користь Договір дарування частки вказаного будинковолодіння. Однак таке право власності нею не було зареєстровано у ТОВ «Міське бюро технічної інвентаризації». Окрім цього, спірне будинковолодіння знаходиться на земельній ділянці загальною площею 0,10 га, кадастровий номер 020100030, яка в силу вимог закону є також спільною сумісною власністю.

На підставі викладеного позивач просить суд позов задовольнити.

Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10.04.2023 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10.07.2023, прийнято до розгляду заяву представника позивача ОСОБА_1 адвоката Черніцького І.Р. про зміну предмету позову.

03.08.2023 представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Муж В.В. подав суду відзив на позовну заяву, із змісту якого вбачається, що відповідач позов не визнає та вважає його необґрунтованим. Так, відповідач вказує, що положення спірного договору дарування містять посилання на кадастровий номер та площу земельної ділянки, на якій розташовано житловий будинок, відтак такий договір підлягав нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, проте дані про державну реєстрацію спірного договору дарування відсутні. Окрім цього, право власності на нерухоме майно підлягає обов`язковій державній реєстрації, проте позивач не вжила заходів щодо державної реєстрації права власності на підставі спірного договору дарування. Також відповідач зауважує, що Договір дарування датовано 05.12.2011. Разом з тим, після його укладення ні позивач, ні померлий ОСОБА_3 не здійснили реєстрацію права власності на підставі вказана договору. Більше того, з 2012 року ОСОБА_3 проводив будівельні роботи (добудову мансардного поверху), про що достеменно було відомо позивачу, а в 2016 році він зареєстрував право власності за собою на спірний житловий будинок з добудовою, при цьому позивач не заперечувала і не вчиняла жодних дій щодо охорони на її власності. Вказане на думку відповідача свідчить про те, що фактично до дня смерті ОСОБА_3 позивач не претендувала на частку нерухомості за договором, а відтак договір дарування не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, всупереч вимогам ч. 5 ст. 203 ЦК України. Крім того, померлий ОСОБА_3 постійно зловживав алкогольними напоями, у тому числі і у 2011 році, а тому у відповідача є сумніви з приводу того, що він свідомо підписав договір дарування, що на переконання відповідача також підтверджується тим, що реєстраційні дії щодо поділу будинку він не вчиняв, а навпаки в 2016 році зареєстрував право власності на будинок за собою в повному обсязі. З огляду на викладене, відповідач вважає, що підписання договору дарування якщо і мало місце, то у будь-якому випадку не відповідало внутрішній волі ОСОБА_3 та не було вільним. З приводу посилань позивача на те, що житловий будинок та земельна ділянка є спільною сумісною власністю подружжя, то відповідач такі обставини заперечує, оскільки ОСОБА_3 їх успадкував у 2007 році. На підставі викладеного просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10.07.2023, прийнято зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 в інтересах якого діє адвокат Муж В.В. до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Костецький Ю.Г. про визнання недійсним договору дарування до спільного розгляду з цивільною справою за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Черніцький І.Р. до ОСОБА_2 про визнання недійсним (частково недійсним) свідоцтва про право власності, скасування державної реєстрації права власності, визнання майна спільним сумісним майном подружжя та визнання права власності, об`єднавши позови в одне провадження та присвоїти об`єднаній справі єдиний номер 607/5329/23, провадження 2/607/1693/2023.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог відповідач-позивач зазначає, що положення спірного договору дарування містять посилання на кадастровий номер та площу земельної ділянки, на якій розташовано житловий будинок, відтак такий договір підлягав нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, проте дані про державну реєстрацію спірного договору дарування відсутні. Окрім цього, право власності на нерухоме майно підлягає обов`язковій державній реєстрації, проте позивач не вжила заходів щодо державної реєстрації права власності на підставі спірного договору дарування. Також відповідач-позивач зауважує, що Договір дарування датовано 05.12.2011. Разом з тим, після його укладення ні позивач, ні померлий ОСОБА_3 не здійснили реєстрацію права власності на підставі вказана договору. Більше того, з 2012 року ОСОБА_3 проводив будівельні роботи (добудову мансардного поверху), про що достеменно було відомо позивачу, а в 2016 році він зареєстрував право власності за собою на спірний житловий будинок з добудовою, при цьому позивач не заперечувала і не вчиняла жодних дій щодо охорони на її власності. Вказане на думку відповідача свідчить про те, що фактично до дня смерті ОСОБА_3 позивач не претендувала на частку нерухомості за договором, а відтак договір дарування не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, всупереч вимогам ч. 5 ст. 203 ЦК України. Крім того, померлий ОСОБА_3 постійно зловживав алкогольними напоями, у тому числі і у 2011 році, а тому у відповідача є сумніви з приводу того, що він свідомо підписав договір дарування, що на переконання відповідача також підтверджується тим, що реєстраційні дії щодо поділу будинку він не вчиняв, а навпаки в 2016 році зареєстрував право власності на будинок за собою в повному обсязі. З огляду на викладене, відповідач вважає, що підписання договору дарування якщо і мало місце, то у будь-якому випадку не відповідало внутрішній волі ОСОБА_3 та не було вільним. Окрім цього, позивачка також не вчинила додаткових жодних дій пов`язаних із спірним договором, зокрема, реєстраційні дії не вчиняла, ключі, документи на житло не отримувала, оскільки проживала в будинку, а оригінал договору дарування у неї відсутній, що також вказує на недотримання вимог ч. 3 ст. 203 ЦК України. На підставі викладеного відповідач позивач просить суд визнати недійсним Договір дарування частки домоволодіння, житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель та споруд від 05.12.2011 зареєстрований за № 8197.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06.03.2024 у даній справі, призначено судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам Тернопільського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України. Провадження у справі на час проведення експертизи зупинено.

25.04.2024 матеріали цивільної справи №607/5329/23 повернуті до суду з висновком експерта №СЕ-19/120-24/4023-ПЧ від 19.04.2024.

Протокольною ухвалою суду від 28.06.2024 постановленою в судовому засіданні без видалення в нарадчу кімнату та занесеною до протоколу судового засіданні закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

У судовому засіданні позивач-відповідач ОСОБА_1 позовні вимоги за первісним позовом підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. З приводу зустрічного позову заперечила та просила відмовити у його задоволенні. Додатково зазначила, що вони разом з ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі, разом проживали та вели спільне господарство у будинку, за адресою: АДРЕСА_1 . Впродовж спільного життя вони спільними коштами провели ремонт та реконструкцію вказаного будинку, внаслідок чого його площа збільшилась з 80,6 кв.м. до 171 кв.м. Зауважила, що вона працювала і фінансувала будівельні роботи, а усією документацією займався ОСОБА_3 . Крім того вона була впевнена, що частина спірного будинку належить їй, оскільки у 2011 року ОСОБА_3 уклав в її користь договір дарування на вказану частину будинку, а про те, що право власності на цілий будинок зареєстровано за ОСОБА_3 вона дізналась вже після його смерті з довідки БТІ. З приводу договору дарування зазначила, що вона не читала його до кінця та не знала, що його треба реєструвати у БТІ.

Представник позивача-відповідача ОСОБА_1 адвокат Черніцьккий І.Р. у судовому засіданні первісний позов підтримав у повному обсязі за просив задовольнити з підстав у ньому викладених. З приводу зустрічного позову заперечив та просив відмовити у його задоволенні, у зв`язку із його безпідставністю.

Відповідач-позивач ОСОБА_2 та його представник адвокат Муж В.В. в судове засідання не з`явились, однак адвокат Муж В.В. подав заяву про розгляд справи без участі відповідача та його представника. Окрім цього, у судовому засіданні 18.07.2024 адвокат Муж В.В. заявив клопотання про застосування строку позовної давності, з тих підстав, що ОСОБА_3 зареєстрував за собою право власності на спірне будинковолодіння 11.01.2016, однак з цього часу позивач-відповідач ОСОБА_1 не вживала жодних заходів для захисту її власності.

Третя особа, приватний нотаріус Костецький Ю.Г. в судове засідання не з`явився, хоча про час і місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку. Про причини неявки суду не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи не подавав.

Заслухавши пояснення позивача-відповідача та її представника, дослідивши та оцінивши докази по справі та витребувану судом копію спадкової справи № 06/2023 заведеної після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд приходить до наступного висновку:

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 виданого 29.06.1984, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрували шлюб 29.06.1984 у Відділі ЗАГСу міськвиконкому м. Тернопіль, про що складено актовий запис № 601.

27.03.2007 державним нотаріусом Другої тернопільської державної нотаріальної контори Скідан О.Є. видано ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за № 245 на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 80,6 кв.м., житловою 46,9 кв.м., який належав ОСОБА_4 .

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 324950399 від 07.03.2023, за ОСОБА_3 29.03.2007 зареєстровано право власності на домоволодіння, житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 80,6 кв.м., житловою 46,9 кв.м. на підставі свідоцтва про право на спадщину, ВЕК 219113, виданого 27.03.2007 Другою тернопільською державною нотаріальною конторою за реєстром № 245.

Згідно технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок виданого 30.03.2007 Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації, житловий будинок, за адресою: АДРЕСА_1 має загальну площу 80,6 кв.м., з них: житлова 46,9 кв.м. допоміжна 33,7 кв.м. та складається з: коридора 8,9 кв.м., кухні 9,7 кв.м., ванни 4,3 кв.м., туалета 1,1 кв.м., прихожої 9,6 кв.м., житлової 11,7 кв.м., житлової 16,3 кв.м., житлової 18,9 кв.м.

Як слідує із державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 218321 виданого 10.01.2008 Управлінням земельних ресурсів у м. Тернополі, ОСОБА_3 на підставі рішення 12 сесії 5 скликання Тернопільської міської ради від 31.08.2007 № 5/12/60 є власником земельної ділянки площею 0,1000 га, яка розташована по АДРЕСА_1 , з кадастровим номером 020100030, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

05.12.2011 приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Костецьким Ю.П. посвідчено та зареєстровано в реєстрі за № 8197 Договір дарування частки домоволодіння, житлового будинку, за умовами якого Дарувальник ОСОБА_3 , подарував (передав у власність), а Обдаровувана ОСОБА_1 , прийняла в дар (прийняла у власність) частку домоволодіння, житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель та споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . За адресою: АДРЕСА_1 , розташовано: житловий будинок, зазначений за планом земельної ділянки під літ. «А», цегла, житловою площею 49,6 кв.м., загальною площею 80,6 кв.м.; сарай, під літ. «Б», цегла; вбиральня, під літ. «В», цегла; гараж, під літ. «Г», цегла; погріб, під літ. «Пг», камінь; огорожа, за № «1», металева сітка; вимощення, за Л? «I», асфальтбетонне.

Відповідно до п. 8 Договору дарування, Дарувальник передав, а Обдаровувана прийняла у власність ключі та технічну документацію домоволодіння, частка якого дарується, до нотаріального посвідчення договору.

Підставою виникнення права власності у Обдаровуваної є прийняття речі, частки домоволодіння, житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель та споруд. що дарується. Обдаровувана свідчить, що вона вищевказану частку домоволодіння, житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель та споруд в дарунок приймає. Прийняттям частки домоволодіння, житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель та споруд, що дарується, в дарунок вважається одержання Обдаровуваною оригіналу даного договору дарування (п. 13 Договору дарування).

За змістом п. 17 Договору дарування, цей договір складено у 2-х примірниках, з яких один залишається в справах правного нотаріуса, за адресою: АДРЕСА_2 , а другий видається Обдаровуваній.

Згідно з довідками ТОВ «Міське бюро технічної інвентаризації» № 30/07-2 від 16.01.2023, № 259 від 27.02.2023, згідно обліку технічної інвентаризації станом на 29.12.2012 власником будиноковолодіння АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 . Право власності належить на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом посвідченого 27.03.2007 за реєстром № 245 приватним нотаріусом Мартюк Л.О. Право власності зареєстровано ТзОВ «Міське бюро технічної інвентаризації» 29.03.2007 за № 919.

У 2012 році ОСОБА_3 розпочав реконструкцію власного житлового будинку з добудовою та надбудовою мансардного поверху на власній земельній ділянці за адресою АДРЕСА_1 , яка була завершена у 2015 році, про що свідчить проект реконструкції житлового будинку та декларація про готовність об`єкта до експлуатації від 17.11.2015, яка зареєстрована Управління державної архітектурної інспекції у Тернопільській області 24.11.2015 за № ТП04.

Як вбачається із технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок виданого 07.12.2015 ТОВ «Міське бюро технічної інвентаризації», житловий будинок, за адресою: АДРЕСА_1 після реконструкції має загальну площу 171,0 кв.м., з них: житлова 47,3 кв.м. допоміжна 123,7 кв.м. та складається з:

-1 ий верх, площею 81,4 кв.м.: коридор 9,1 кв.м., кухня 9,7 кв.м., ванна 4,3 кв.м., туалет 1,2 кв.м., коридор 4,2 кв.м., житлова 11,7 кв.м., житлова 16,5 кв.м., житлова 19,1 кв.м., гардеробна 5,6 кв.м.

-мансардна площею 89,6 кв.м.: коридор 20,07 кв.м., санвузол 6,1 кв.м., літня кімната 62,8 кв.м.

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно виданого 11.01.2016, індексний номер 51519493, житловий будинок, за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 171 кв.м., складові частини: сарай під літ. «Б», убиральня під літ. «В», гараж під літ «Г», огорожа № 1,2, вимощення під літ. «І», навіс під літ «Д», належить на праві приватної власності ОСОБА_3 .

Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 324950399 від 07.03.2023, за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на житловий будинок об`єкт нерухомості, за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 171 кв.м., на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер 51519493 виданий 11.01.2016 Державним реєстратором ОСОБА_5 .

Як вбачається з повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження № 7 від 29.05.2023, ОСОБА_3 є батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Тернополі, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 виданим 27.09.2022 Тернопільським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Тернопільському районі Тернопільської області Південно Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано Франківськ).

Відповідно до довідки про осіб зареєстрованих за адресою від 23.02.2023, за адресою: АДРЕСА_1 , за період з 27.09.2022 по 23.02.2023 були зареєстровані: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

23.02.2023 до приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу Дзюбановської О.І. надійшла заява ОСОБА_2 за № 25, у якій останній повідомив, що приймає спадкове майно, яке залишилось після смерті батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

01.03.2024 ОСОБА_1 звернулась до Великоберезовицької селищної ради із заявою №54300987 про державну реєстрацію права власності на частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 на підставі Договору дарування серія та номер 8197 від 05.12.2011 виданого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Костецьким Ю.Г.

Рішенням про відмову у проведенні реєстраційних дій № 66674067 від 07.03.2023, державним реєстратором прав на нерухоме майно Великоберезовицької селищної ради Тернопільського Тернопільської області Мельничук І.І. відмовлено ОСОБА_1 у проведенні реєстраційних дій, оскільки згідно з інформації, що міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вбачається, що 11.01.2016 на підставі свідоцтва про право власності серія та номер 51519493 від 11.01.2016 виданого державним реєстратором ОСОБА_5 зареєстровано право власності на об`єкт житловий будинок, що розташований за адресою АДРЕСА_1 , за ОСОБА_3 , податковий номер-, розмір частки 1/1. Відтак наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяження.

За умовами ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

З приписів ч. 1 ст. 5 ЦПК України вбачається, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч.1 ст.61 СК України).

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст. 57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 набув право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 , загальною площею 80,6 кв.м., житловою 46,9 кв.м. на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом видане державним нотаріусом Другої тернопільської державної нотаріальної контори Скідан О.Є. зареєстроване в реєстрі за № 245, а відтак в силу вимог ст. 57 Сімейного кодексу України такий був особистою приватною власністю ОСОБА_3

05.12.2011 приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Костецьким Ю.П. посвідчено та зареєстровано в реєстрі за № 8197 Договір дарування частки домоволодіння, житлового будинку, за умовами якого Дарувальник ОСОБА_3 , подарував (передав у власність), а Обдаровувана ОСОБА_1 , прийняла в дар (прийняла у власність) частку домоволодіння, житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель та споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

За змістом ч. 1 ст. 717 ЦК України (тут і далі в редакції чинній на момент укладення договору дарування), за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Момент набуття права власності за договором визначений статтею 334 ЦК України.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 334 ЦК України (в редакції чинній на момент укладення договору дарування) право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Відповідно до частини четвертої статті 722 ЦК України, право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка.

За умовами п. 8 Договору дарування, Дарувальник передав, а Обдаровувана прийняла у власність ключі та технічну документацію домоволодіння, частка якого дарується, до нотаріального посвідчення договору.

Відповідно до п. 10 Договору дарування, право власності підлягає державній реєстрації.

Підставою виникнення права власності у Обдаровуваної є прийняття речі, частки домоволодіння, житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель та споруд. що дарується. Обдаровувана свідчить, що вона вищевказану частку домоволодіння, житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель та споруд в дарунок приймає. Прийняттям частки домоволодіння, житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель та споруд, що дарується, в дарунок вважається одержання Обдаровуваною оригіналу даного договору дарування (п. 13 Договору дарування).

За змістом п. 17 Договору дарування, цей договір складено у 2-х примірниках, з яких один залишається в справах правного нотаріуса, за адресою: АДРЕСА_2 , а другий видається Обдаровуваній.

Таким чином, ОСОБА_1 належним чином прийняла в дар дарунок, а саме частку домоволодіння, житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель та споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 80,6 кв.м., житловою 46,9 кв.м., оскільки отримала ключі, технічну документацію домоволодіння та оригінал самого Договору, що вбачається із змісту Договору дарування та засвідчено підписами сторін договору.

Заявляючи зустрічний позов відповідач позивач ОСОБА_2 вказує, що ОСОБА_1 не було проведено державну реєстрацію спірного договору, не було здійснено державної реєстрації права власності, а також, що укладення спірного Договору не відповідало внутрішній волі ОСОБА_3 , що є підставами для визнання спірного Договору дарування недійсним.

Разом з тим, суд вважає такі доводи відповідача позивача ОСОБА_2 необґрунтованими, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 202 ЦК України (тут і далі в редакції чинній на момент укладення договору дарування) правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно з частиною п`ятою статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Відповідно до частини першої, третьої та четвертої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення, породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

За правилом ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з ч. 1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (ч. 1 ст. 639 ЦК України).

Згідно з ч. 3 ст. 640 ЦК України, договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Зі змістом ч. 1 ст. 719 ЦК України, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Так, судом встановлено, що спірний Договір дарування від 05.12.2011 укладений між сторонами ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у письмові формі та нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Костецьким Ю.П.

Окрім цього, із змісту спірного Договору дарування вбачається, що приватний нотаріус здійснив державну реєстрацію договору у реєстрі за № 8197.

За правилами Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.05.2004 № 671, чинного на момент укладення договору дарування, державна реєстрація правочинів проводиться відповідно до вимог ЦК України шляхом внесення відповідної інформації до Державного реєстру правочинів. Реєстратори - державні нотаріальні контори, приватні нотаріуси (далі - нотаріуси), які згідно з договорами, укладеними з адміністратором Реєстру, проводять державну реєстрацію правочинів, змін, внесених до них, відомостей про припинення їх дії, приймають запити, видають завірені витяги з Реєстру та виконують інші функції, передбачені цим Порядком. Державна реєстрація правочинів проводиться шляхом внесення нотаріусом запису до Реєстру одночасно з його нотаріальним посвідченням.

За таких обставин доводи зустрічної позовної заяви з приводу того, що ОСОБА_1 не здійснила державну реєстрацію спірного Договору дарування від 05.12.2011 не заслуговують на увагу.

Вказане узгоджується із висновком Верховного суду викладеним у постанові від 17.04.2024 у справі № 564/1067/22.

З приводу посилань відповідача позивача ОСОБА_2 на те, що позивачем відповідачем ОСОБА_1 не було проведено державної реєстрації права власності, то суд зауважує, що за умовами спірного Договору дарування, право власності підлягає державній реєстрації (п. 10 Договору), однак як судом зауважено вище право власності на дарунок обдарованого виникає з моменту його прийняття і не тягне за собою його недійсність при відсутності державної реєстрації.

Судом встановлено, що Обдаровувана ОСОБА_1 прийняла від Дарувальника ОСОБА_3 ключі, технічну документацію домоволодіння та отримала у нотаріуса оригінал самого Договору, а відтак , з моменту прийняття дарунку позивач відповідач ОСОБА_1 стала власником частки домоволодіння, житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель та споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 80,6 кв.м., житловою 46,9 кв.м.

При цьому, суд вважає, що саме по собі невиконання позивачем відповідачем ОСОБА_1 умов Договору дарування в частині не проведення державної реєстрації права власності, не є підставою для визнання його недійним.

Щодо відсутності волевиявлення ОСОБА_3 на підписання спірного договору дарування, то суд звертає увагу, що відповідачем позивачем не подано суду жодних доказів того, що укладення спірного Договору дарування не відповідало внутрішній волі ОСОБА_3 та не було вільним.

Так, як вбачається з висновку експерта Тернопільського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України № СЕ-19/120-24/4023-ПЧ від 19.04.2024, підписи від імені ОСОБА_3 та рукописні тексти « ОСОБА_3 » у 2-х примірниках Договору дарування частки домоволодіння, житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель та споруд посвідченому приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Костецьким Ю. Г. 05.12.2011 за реєстровим № 8197, виконані ОСОБА_3 . Вирішити питання про те, чи виконані підписи від імені ОСОБА_3 та рукописні тексти « ОСОБА_3 » у 2-х примірниках Договору дарування частки домоволодіння, житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель та споруд посвідченому приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Костецьким Ю. Г. 05.12.201) за реєстровим № 8197 під впливом збиваючих факторів (природних, штучних - природних хворобливий стан, хронічні захворювання, вікові зміни; тимчасових зовнішніх: незвичне тримання засобу для писання, незвична поза, обмеження зорового контролю тощо; тимчасових внутрішніх: алкогольне сп`яніння, фармакологічні, наркотичні засоби тощо; штучних: викривлення письма зміненими рухами), не видалося можливим, з причин, вказаних у дослідницькій частині висновку експерта.

Відповідно до мотивувальної частини висновку експерта, будь яких діагностичних ознак, які б свідчили про незвичність письма в момент виконання підписів та рукописних текстів « ОСОБА_3 » не виявлено. Однак, відсутність таких ознак не є підставою для висновку про те, що на процес письма не діяли якісь незвичні умови, тому що наявність таких ознак і ступінь їх прояву залежать від індивідуальних особливостей особи ступеня розвитку письмово-рухової навички, ступеня дії незвичних факторів і стійкості до дії цих факторів, відтак дати відповідь на питання № 2 не видалося можливим.

Окрім цього, за умовами Договору дарування вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків правочину, що укладається сторонами, їм роз`яснено нотаріусом. Сторони стверджують, що даний договір вчинений не під впливом помилки, обману, насильства, тяжкої обставини і не є удаваним правочином і спрямований на реальне настання правових наслідків, які обумовлені ним. Договір підписано сторонами в присутності нотаріуса.

Після укладення Договору дарування позивач відповідач ОСОБА_1 прийняла в дар частку домоволодіння, житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель та споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 80,6 кв. м., житловою 46,9 кв. м., проживала у вказаному будинку, вела спільне господарство із ОСОБА_3 , при цьому останній не вчиняв жодних дій щодо оспорення укладеного між ними Договору дарування.

Відтак, відповідач позивач жодним чином не обґрунтував того, що на момент укладення спірного Договору дарування ОСОБА_3 не мав волевиявлення на його підписання.

На підставі вище викладеного, враховуючи те, що Договір дарування від 05.12.2011 не суперечить вимогам Цивільного кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, укладений в письмовій формі та посвідчений нотаріусом у присутності сторін із роз`ясненням значення і умов вчиненого правочину та його правових наслідків, встановленням відповідності цього договору дійсним намірам сторін, про що зазначено в самому договорі, тому на думку суду немає правових підстав для визнання його недійсним, відтак у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 слід відмовити.

Таким чином, суд приходить до висновку, що на підставі Договору дарування посвідченого 05.12.2011 приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Костецьким Ю.П. та зареєстровано в реєстрі за № 8197, ОСОБА_1 набула право власності на частку домоволодіння, житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель та споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 80,6 кв.м., житловою 46,9 кв.м., а відтак спірне домоволодіння належало ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на праві спільної частково власності по частці.

Стаття 321 ЦК України закріплює принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до частин першої, другої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статі 356 ЦК України).

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

З наявних в матеріалах справи доказів судом встановлено, що у період з 2012 по 2015 роки позивачем відповідачем ОСОБА_1 та ОСОБА_3 за спільні кошти та спільними зусиллями була здійснена реконструкція житлового будинку, за адресою: АДРЕСА_1 , з добудовою та надбудовою, у зв`язку із чим площа будинку збільшилась з 80,6 кв.м. до 171 кв. м.

Вказані обставини не заперечуються сторонами у справі.

Відповідно до ч. 1 статті 332 ЦК України переробкою є використання однієї речі (матеріалу), в результаті чого створюється нова річ.

За таких умов у разі проведення реконструкції, реставрації або капітального ремонту об`єкта нерухомого майна утворюється нова річ.

Згідно із статтею 331 Цивільного кодексу право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Станом на момент завершення реконструкції житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 процедура та підстави державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна у результаті реконструкції були визначені Законом «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів від 25.12.2015 (далі - Порядок).

Порядок закріплює, що під реконструкцією слід розуміти реконструкцію, реставрацію або капітальний ремонт закінченого будівництвом об`єкта.

Перелік документів, необхідних для проведення державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна у результаті реконструкції, визначено в пункті 44 Порядку.

Так, для державної реєстрації права власності на реконструйований об`єкт нерухомого майна (в тому числі в результаті переведення об`єкта нерухомого майна із житлового у нежитловий або навпаки) подається:

1) документ, що посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна до його реконструкції (крім випадків, коли право власності на такий об`єкт вже зареєстровано в Державному реєстрі прав);

2) документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта;

3) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна;

4) письмова заява співвласників про розподіл часток у спільній власності на реконструйований об`єкт нерухомого майна (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, що перебуває у спільній частковій власності та у результаті проведення реконструкції змінився розмір часток у такому праві);

5) договір про спільну діяльність або договір простого товариства (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, реконструкція якого здійснювалась у результаті спільної діяльності).

Таким чином, письмова заява або договір співвласників про розподіл часток у спільній власності є обов`язковим при державній реєстрації нерухомості, що перебуває у спільній власності.

Разом з тим, незважаючи на те, що реконструкція житлового будинку, за адресою: АДРЕСА_1 була здійснена за спільні кошти співвласників, ОСОБА_3 подаючи держаному реєстратору заяву про державну реєстрацію права власності на реконструйований об`єкт нерухомого майна, не подав письмової заяви або договору співвласників про розподіл часток у спільній власності, що є порушенням п. 44 Порядку.

З огляду на викладене, державна реєстрації права власності за ОСОБА_3 на цілий житловий будинок, за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 171 кв.м. відбулась з порушенням законодавства, чинного на момент ухвалення державним реєстратором відповідного рішення, що у подальшому стало підставою для видачі ОСОБА_3 свідоцтва про право власності на нерухоме майно, індексний номер 51519493 від 11.01.2016 на цілий житловий будинок.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвічує його право власності.

Відповідно до частини 2 статі 19 Конституції України,органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів місцевого самоврядування.

Гарантоване державою місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи і передбачає правову, організаційну та матеріально-фінансову самостійність, яка має певні конституційно-правові межі.

Згідно зі ст. 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Аналізуючи вищенаведені обставини, враховуючи викладені вимоги законів та досліджені у судовому засіданні письмові докази, беручи до уваги те, що позивач відповідач на підставі Договору дарування від 05.12.2011 набула право власності на частку житлового будинку, за адресою: АДРЕСА_1 , спільними коштами із ОСОБА_3 здійснювала його реконструкцію, натомість право власності на нього в цілому з порушенням вимог закону було зареєстровано за ОСОБА_3 , суд приходить до висновку, що права позивача відповідача ОСОБА_1 , як власника частки житлового будинку, підлягають захисту в судовому порядку, шляхом визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, індексний номер 51519493, видане 11.01.2016 на житловий будинок АДРЕСА_3 , у частині визнання за ОСОБА_3 права власності на частину зазначеного житлового будинку, скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_3 на частину житлового будинку АДРЕСА_3 та визнання ОСОБА_1 права власності на частину житлового будинку АДРЕСА_1 з відповідною часткою надвірних будівель та споруд, загальною площею 171 кв.м., житловою площею 47,3 кв.м., допоміжною площею 123,7 кв.м., що знаходиться за адресою: вул. Броварна в місті Тернопіль

Окрім цього, судом з Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 218321 виданого 10.01.2008 встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 за час перебування у їх шлюбі набуто земельну ділянку загальною площею 0,1000 га, кадастровий номер 020100030, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

Частиною 1 статті 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Частинами першою, другою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

За змістом ст.377 ЦК України до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України.

Зважаючи на те, що суд прийшов до висновку про визнання за позивачем відповідачем права власності на частку житлового будинку, за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 171 кв.м. суд вважає за необхідне також визнати за ОСОБА_1 прав власності на частину земельної ділянки, загальною площею 0,1000 га, кадастровий номер 020100030, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

З приводу заяви представника відповідача-позивача про застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

У статті 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність установлюється тривалістю в три роки.

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (близька за змістом позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах 23.06.2020 у справі № 536/1841/15-ц, від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц, від 29.05.2019 у справі № 367/2022/15-ц, від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16).

Так, як вбачається з матеріалів справи, про порушення свого права щодо спірного нерухомого майна ОСОБА_1 дізналась 07.03.2023, з рішенням про відмову у проведенні реєстраційних дій № 66674067 від 07.03.2023, яким їй відмовлено у проведенні реєстраційних дій, оскільки згідно з інформації, що міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вбачається, що 11.01.2016 на підставі свідоцтва про право власності серія та номер 51519493 від 11.01.2016 виданого державним реєстратором Підгородецькою Н.В. зареєстровано право власності на об`єкт житловий будинок, що розташований за адресою АДРЕСА_1 , за ОСОБА_3 , податковий номер-, розмір частки 1/1.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів про те, що ОСОБА_3 повідомляв ОСОБА_1 про отримання ним в 16.01.2016 свідоцтва про право власності на спірний житловий будинок.

Таким чином, оскільки позивач-відповідач дізналась про порушення свого права на спірне нерухоме майно 07.03.2023, відтак на переконання суду, саме з цього часу слід відраховувати позовну давність на звернення позивача-відповідача з позовом до суду за захистом порушеного права.

Позивач-відповідач звернулась із зазначеним позовом до суду у 22.03.2023, тобто в межах строку позовної давності, а тому суд відмовляє представнику відповідача позивача ОСОБА_2 адвокату Муж В.В. у застосуванні строку позовної давності.

Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі.

Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, § 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» від 01 липня 2003 року № 37801/97, § 36,). Ще одне призначення обґрунтування рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 30).

Враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково.

Крім того, відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи задоволення первісного позовувідповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача позивачаОСОБА_2 в користь позивача-відповідача ОСОБА_1 слід стягнути судовий збір у розмірі 6406,68 грн.

Оскільки у задоволенні зустрічного позову відмовлено, у відповідності до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача позивачаОСОБА_2 .

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 5, 10, 12, 81, 82, 263 265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним (частково недійсним) свідоцтва про право власності, скасування державної реєстрації права власності, визнання майна спільним сумісним майном подружжя та визнання права власності, задовольнити частково.

Визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно, індексний номер 51519493, видане 11.01.2016 на житловий будинок АДРЕСА_3 , у частині визнання за ОСОБА_3 права власності на частину зазначеного житлового будинку.

Скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на частину житлового будинку АДРЕСА_3 .

Визнати за ОСОБА_1 прав власності на частину житлового будинку АДРЕСА_4 .

Визнати за ОСОБА_1 прав власності на частину земельної ділянки, загальною площею 0,1000 га, кадастровий номер 020100030, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

У задоволенні решти вимог, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 сплачений судовий розмірі 6406 (шість тисяч чотириста шість) гривень 68 (шістдесят вісім) копійок.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Костецький Юрій Григорович про визнання недійсним договору дарування, відмовити.

Судові витрати понесені відповідачем-позивачем покласти на відповідача-позивача ОСОБА_2 в межах ним понесених.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Тернопільського апеляційного суду.

Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складене 07.10.2024.

Відомості про учасників справи:

Позивач-відповідач: ОСОБА_1 , , місце проживання: АДРЕСА_5 .

Відповідач-позивач: ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , місце реєстрації проживання: АДРЕСА_5 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Костецький Юрій Григорович, адреса місцезнаходження: вул. Крушельницької, 35, м. Тернопіль.

Головуючий суддяН. Р. Кунець