Номер провадження: 22-ц/813/3380/24
Справа № 504/2635/22
Головуючий у першій інстанції Добров П.В.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.09.2024 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Таварткіладзе О.М., Заїкіна А.П.

за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом Керівника Одеської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону діючого в інтересах держави в особі: Міністерства оборони України, Квартирно експлуатаційного відділу міста Одеса до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області, постановлене під головуванням судді Доброва П.В. 08 грудня 2022 року у смт. Доброслав Одеської області, -

встановила:

У вересні 2022 року Керівник Одеської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону, діючий в інтересах держави в особі: Міністерства оборони України, Квартирно експлуатаційного відділу міста Одеса, звернувся до суду першої інстанції із позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення.

У позові Керівник Одеської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону просив суд усунути перешкоди Міністерству оборони України в особі Квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеса з боку ОСОБА_1 у користуванні частиною земельної ділянки (0,0112 га) загальною площею 3,8 га (військове містечко Чорноморське-3) за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом знесення самочинного об`єкту житлової нерухомості, загальною площею 47,7 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 227) за рахунок ОСОБА_1 .

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 08.12.2022 року позов Керівника Одеської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону діючого в інтересах держави в особі: Міністерства оборони України, Квартирно експлуатаційного відділу міста Одеса, було задоволено.

Усунуто перешкоди Міністерству оборони України в особі Квартирно експлуатаційного відділу міста Одеса з боку ОСОБА_1 у користуванні частиною земельної ділянки (0,0112 га) загальною площею 3,8 га за адресою (військове містечко Чорноморське-3) за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом знесення самочинного об`єкту житлової нерухомості, загальною площею 47,7 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 227) за рахунок ОСОБА_1 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ОСОБА_1 спірною земельною ділянкою та будинком рибака, якій на ній розташований, користується з 1992 року. На підставі викладеного апелянт вважає, що позивачем пропущений строк позовної давності, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Також ОСОБА_1 вважає, що законних підстав для припинення права власності на належне йому майно немає, оскільки рішення суду про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких було проведено державну реєстрацію прав, відсутнє, питання припинення судовим рішенням речових прав не розглядалося.

Сторони про розгляд справи на 24 вересня 2024 року були сповіщені належним чином, у судове засідання з`явились.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до державного акту на право постійного користування землею серії Б № 031728, виданого у 1983 році, (запис у Книзі записів державних актів на право користування землею № 35), Чабанській Квартирно-експлуатаційній частині району, правонаступником якої є Квартирна-експлуатаційний відділ м. Одеса, що встановлено рішенням господарського районного суду Одеській області від 24.12.2009 року у справі № 30/110/-09-3308, виконавчим комітетом Комінтернівської районної ради народних депутатів Одеської області було надано у постійне та безоплатне користування земельні ділянки, загальною площею 4382,6 га, розташовані на території Чорноморської селищної ради Лиманського (Комінтернівського) району Одеської області, в межі якої входить земельна ділянка загальною площею 3,8 га (військове містечко Чорноморське-3, за адресою: АДРЕСА_1 ), на якій розташовані об`єкти нерухомого майна Чабанського будинку рибалки, що за цільовим призначенням відноситься до земель оборони державної власності (з урахуванням висновків, викладених у постанові Вищого господарського суду України від 27.01.2014 року у с праві № 916/1341/13).

Рішенням Господарського суду Одеської області від 11.03.2015 року у справі № 6/63-10-1719 за державою, в особі Міністерства Оборони України, було визнано право власності, на нерухоме майно Чабанського будинку рибалки (29 об`єктів), яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 227).

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 02.06.1015 року зазначене рішення Господарського суду Одеської області від 11.03.2015 року залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 05.08.2015 року рішення Господарського суду Одеської області від 11.03.2015 року та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 02.06.1015 року залишено без змін.

Згідно ч. 1 ст. 18 ЦПК судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У наступному, а саме 15.10.2019 року, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області Дишлевою Т.В., у порушення прав державної власності, було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) №49160530, на об`єкт житлової нерухомості, загальною площею 47,7 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 27), за відповідачем ОСОБА_1

31.12.2021 року Міністерством оборони України до Міністерства юстиції України було подано скаргу (вих. № 407/1958) в порядку ст. 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» на реєстраційні дії, проведені державними реєстраторами, в тому числі приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області Дишлевою Т.В., щодо прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) №49160530, про реєстрацію права власності на об`єкт житлової нерухомості загальною площею 47,7 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 27), за відповідачем ОСОБА_1 .

За результатом розгляду скарги, відповідно до п. 7 Наказу Міністерства юстиції України № 366/5 від 04.02.2022 року, рішення приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Одеської області Дишлевої Т.В. щодо прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) №49160530, на об`єкт житлової нерухомості загальною площею 47,7 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 27), за відповідачем ОСОБА_1 , було скасовано.

З інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно право власності від 08.02.2022 року вбачається, що право ОСОБА_1 на об`єкт житлової нерухомості загальною площею 47,7 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_2 , було припинено.

Таким чином, вказані обставини підтверджують незаконність будівництва ОСОБА_1 об`єкту житлової нерухомості загальною площею 47,7 кв.м., на державній земельній ділянці, яка належіть Міністерству Оборони України, за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 27), та перешкоджання державі в особі Міністерства Оборони України в особі КЕВ м. Одеса у використанні землі оборони за призначенням.

Згідно ч. 4 ст. 376 ЦК України, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позивач повністю довів наявність свого порушеного права з боку відповідача відповідно до ст. 391 ЦК.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини, (рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986 року, «Щокін проти України» від 14.10.2010 року, «Серков проти України» від 07.07.2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22.01.2009 року, «Трегубенко проти України» від 02.11.2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати стосовно сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає непередбачуваності закону. Сумніви щодо тлумачення закону, які залишаються, враховуючи зміни у повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави у право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, якою необхідно досягти, та засобами, які застосовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

У сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст. ст. 14, 19 Конституції України).

У даному випадку, усунення перешкод з боку ОСОБА_1 у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинного об`єкта нерухомості відповідає критерію законності: втручання держави у право її власності здійснюється на підставі норм ст. ст. 16, 216, 376, 391 ЦК України, ч. 2 ст. 152 ЗК України, які відповідають вимогам доступності, чіткості і передбачуваності, офіційний текст яких є публічним та загальнодоступним.

Зайняття самочинним об`єктом нерухомості земельної ділянки державної власності фактично позбавляє державу в особі Міністерства оборони України можливості користуватися та розпоряджатися цим об`єктом державної власності.

Згідно ч. 2 ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦК України, самочинно збудованим вважається об`єкт нерухомості, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без належного документа чи належно затвердженого проекту; 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у ч. 1 ст. 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.

У ч. 3, 4 ст. 376 ЦК України встановлено, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Системний аналіз зазначених положень дає підстави для висновків про те, що самочинне будівництво підлягає безумовному знесенню, якщо: власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності за особою, яка здійснила таке будівництво; власник земельної ділянки не заперечує проти визнання права власності на самочинну забудову, однак така забудова порушує права інших осіб на зазначену земельну ділянку; самочинна забудова зведена на наданій земельній ділянці але з відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил, що порушує права інших осіб, за умови, що особа, яка здійснила самочинне будівництво, відмовилась від здійснення перебудови.

У постанові від 12.10.2022 року у справі № 369/3261/17 Верховний Суд зазначив, що за обставин справи, коли належний власник земельної ділянки не надавав згоди на будівництво на його земельній ділянці об`єкта нерухомого майна, він має право вимагати усунення будь-яких порушень його прав як власника земельної ділянки шляхом знесення усіх об`єктів, зокрема й самочинного, будівництва навіть у разі його державної реєстрації, здійсненого не власником або без його згоди. Власник вправі вимагати усунення із земельної ділянки усіх результатів діяльності (господарювання) відповідача на ній. Оцінка самочинності здійсненого будівництва не має правового значення для вирішення такого спору, оскільки будь-яке будівництво на чужій земельній ділянці, має розглядатися як таке, що вчинене без правомірних підстав для ведення такої діяльності. Отже, відповідно до вимог цивільного закону незаконний набувач земельної ділянки не набуває права власності на збудовані ним за час незаконного володіння споруди і має право лише на належні йому будівельні матеріали та конструктивні елементи без набуття права власності на споруди, які їх складали.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 року у справі № 916/1174/22 вказано, що за обставин, коли право власності на самочинно побудоване нерухоме майно зареєстровано за певною особою без дотримання визначеного статтею 376 ЦК України порядку, задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на таке майно, або вимоги про скасування державної реєстрації прав, або вимоги про припинення права власності тощо у встановленому законом порядку не вирішить юридичну долю самочинно побудованого майна та не призведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна. Отже, належними вимогами, які може заявити особа - власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно. Оскільки положення ст. 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею, реєстрація права власності на самочинно побудоване нерухоме майно за особою - власником земельної ділянки у будь-який інший спосіб, окрім визначеного цією статтею (тобто на підставі судового рішення про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за власником земельної ділянки), також не змінює правовий режим самочинного будівництва. За вказаних обставин особа - власник земельної ділянки не набуває право власності на самочинно побудоване нерухоме майно. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що визначальними обставинами для встановлення подібності справ № 263/18985/19 та № 916/1174/22 є (1) наявність самочинного будівництва, на яке (2) неправомірно зареєстровано право власності. Спір щодо подальшої юридичної долі самочинно побудованого майна вирішується виключно відповідно до ст. 376 ЦК України, тобто за вимогами про знесення такого майна або про визнання права власності на таке майно. У категорії справ, за обставинами яких певна особа неправомірно зареєструвала право власності на самочинно побудоване майно, неналежною є як вимога про скасування рішення (запису) про реєстрацію права власності, так і вимога про припинення права власності».

Колегія суддів враховує, що у даній справі, усунення перешкод позивачам у користуванні спірною земельною ділянкою шляхом знесення самочинного об`єкта нерухомості переслідує легітимну мету контролю за її використанням відповідно до загальних інтересів у тому, щоби таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом спірної земельної ділянки її приналежність до земель оборони.

Таким чином, необхідність звернення до суду з позовом в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси прокурором обґрунтована порушенням права держави, як власника земельної ділянки, яка належить до земель оборони. На цій земельній ділянці розміщено об`єкт житлової нерухомості, який на підставі рішення приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Одеської області Дишлевої Т.В., яке у подальшому було скасовано наказом Міністерства юстиції України, набув у власність ОСОБА_1 , та який, у свою чергу, чинить перешкоди у користуванні земельною ділянкою державі в особі Міністерства оборони України в особі КЕВ міста Одеси, оскільки на спірній земельній ділянці розташований об`єкт нерухомості, який побудований відповідачем.

Колегія суддів зазначає, що оскільки будівництво об`єкта житлової нерухомості було здійснене на земельній ділянці, яка не була для цього відведена, то суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог щодо усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом знесення вказаного об`єкта, оскільки саме такий спосіб захисту за встановлених обставин справи є належним.

В силу об`єктивного цільового призначення спірної земельної ділянки її набувач, проявивши розумну обачність, міг та повинен був знати про те, що ця земельна ділянка належить до земель оборони, забудова якої приватними особами заборонена.

Крім того, з огляду на приписи ч. 2 ст. 216 ЦК України, ОСОБА_1 не позбавлений можливості заявити позов про відшкодування винною стороною завданих йому збитків та моральної шкоди.

Колегія суддів приймає до уваги, що матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження правомірності забудови, а також відсутні документи, які б підтверджували відведення ОСОБА_1 земельної ділянки для її використання за цільовим призначенням.

Вищевказане у повному обсязі спростовує доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 про те, що законних підстав для припинення права власності на належне апелянту майно немає.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції, правильно встановивши обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку поданим сторонами доказам, як в цілому, так і кожному окремо, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог Керівника Одеської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону.

Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 про те, що спірною земельною ділянкою та будинком рибака, якій на ній розташований, апелянт користується з 1992 року, а відтак, позивачем пропущений строк позовної давності, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову, є безпідставними, з огляду на наступне.

Так, колегія суддів звертає увагу заявника на те, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі №653/1096/16-ц зроблено правовий висновок про те, що допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення.

На підставі викладеного, враховуючи також і той факт, що порушення прав позивача виникло 15.10.2019 року, після прийняття приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області Дишлевою Т.В. рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на спірний об`єкт житлової нерухомості (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 27) за відповідачем ОСОБА_1 , відсутні підстави вважати, що Керівником Одеської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону був пропущений строк для звернення із позовними вимогами до суду.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 08.12.2022 року постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 08 грудня 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 04 жовтня 2024 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе