ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2024 року

м. Хмельницький

Справа № 686/8160/24

Провадження № 22-ц/4820/1994/24

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Янчук Т.О. (суддя-доповідач),

Грох Л.М., Ярмолюка О.І.,

секретаря: Шевчук Ю.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 серпня 2024 року (суддя Павловська А.А.) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в :

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 12.09.2019 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 192192,00 грн. - заборгованість за договором позики від 05.10.2012 року, 22157 грн. - три проценти річних, а разом 214349,00 грн. У зв`язку із тим, що після ухвалення рішення кошти за договором позики своєчасно не були повернуті, ОСОБА_2 почала сплачувати борг 01.04.2020 року та останній платіж здійснено 07.04.2023 року, тому позивачка вважає, що на її користь із відповідачки також підлягає стягненню за період з 02.11.2018 року по 23.02.2022 року відсотки за користування позикою на підставі ч.1 ст.1048 ЦК України у розмірі 76127,53 грн., та інфляційні втрати відповідно до ст.625 ЦК України 53834,42 грн., а всього - 129 961,95 грн.

Посилаючись на зазначене, позивачка просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь заборгованість у розмірі 129961,95 грн. та сплачений судовий збір.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 серпня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що приписи частини 1 статті 1048 ЦК України можуть бути застосовані лише в межах погодженого сторонами строку кредитування (позики). Оскільки сторонами визначено строк позики до 05.10.2014 року, заявлені вимоги про стягнення процентів за користування позикою на підставі ч.1 ст.1048 ЦК України за період з 01.11.2018 року по 23.02.2022 року, поза межами строку позики не підлягають задоволенню.

Щодо стягнення інфляційних втрат на підставі ч.2 ст.625 ЦК України за період з 01.11.2018 року по 23.02.2022 року, то суд виходив з того, що як встановлено рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 12.09.2019 року, фактично позику було надано в доларах США. Індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, просить рішення суду змінити та стягнути на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_2 заборгованість в сумі 76127,53 грн. - відсотки відповідно до ст.1048 ЦК України, інфляційні втрати в розмірі 53834,42 грн. відповідно до ст.625 ЦК України, та сплачені судові витрати.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції відмовляючи у стягненні процентів за користування позикою, зробив невірні висновки та сплутав поняття кредитного договору та договору позики. Апелянт посилається на висновок, зроблений Вищим господарським судом України у справі №910/21811/16 у постанові від 18.07.2017 року, що беручи до уваги різну правову природу відсотків, передбачених ст.536, 1048, 1056, 1061 ЦК України і відсотків, що стягуються відповідно до ст.625 ЦК України, а також відсутність у чинному законодавстві обмежень, одночасне стягнення відсотків, передбачених ст.536 ЦК України, та іншими статтями і відшкодування інфляційних збитків за весь час прострочення, а також суми, передбачених ст.625 ЦК України є правомірними. Також зазначає, що розрахунки попереднього рішення суду були зроблені враховуючи заборгованість станом на 01.11.2018 року в розмірі 214349 грн. без прив`язки до долара. (рішення Хмельницького міськрайонного суду від 12.09.2019 року по справі 686/18205/15-ц.)

Відзиву на апеляційну скаргу від інших учасників по справі не надходило.

В судове засідання апелянтка ОСОБА_1 не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.

Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.

Згідно частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

Частиною 1 статті 375 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно вимог частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційний суд вважає, що рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують.

Судом встановлено, що 05.10.2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики грошових коштів, посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького районного нотаріального округу Твердохліб В.П., зареєстрований в реєстрі за №1407, згідно п.1 якого Позикодавець ( ОСОБА_1 ) передає, а позичальник ( ОСОБА_2 ) приймає гроші в сумі 128112 грн., що в еквіваленті становить, згідно курсу на день укладення договору 15700 доларів США, строком до 05.10.2014 року.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області у справі №686/18205/15-ц від 12 вересня 2019 року, залишеним без змін постановами Хмельницького апеляційного суду від 19.11.2019 року та Верховного Суду від 05.09.2022 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на її користь 192192 грн. - заборгованість за договором позики від 05.10.2012 року, 22157 грн. - три проценти річних, а разом 214349 грн., а також судовий збір в розмірі 2149,76 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Суд вирішував спір в межах заявлених позовних вимог за період з 06.10.2014 року по 01.11.2018 року, та стягнув з відповідача 3% річних станом на 01.11.2018 року.

Під час розгляду справи №686/18205/15-ц сторони визнали, що ОСОБА_2 на підставі договору позики від 05 жовтня 2012 року отримала в позику грошові кошти в сумі 15700 дол.США та повернула частину позики через 2 місяці після укладення договору в сумі 8000 дол.США.

Як вбачається із матеріалів справи, а саме розрахунку стягнення по виконавчому провадженню НОМЕР_1, примусове виконання ОСОБА_2 зазначеного рішення суду проводилося у період з 01 квітня 2020 року по 07 квітня 2023 року, шляхом часткового перерахування коштів в рахунок погашення заборгованості за рішенням суду від 12 вересня 2019 року (а.с.63).

Постановою Головного державного виконавця Першого відділу ДВС у місті Хмельницькому Бухтоярова А.М. від 07.04.2023 року виконавче провадження ВП НОМЕР_1 з примусового виконання вищевказаного судового рішення закінчено в зв`язку із стягненням боргу в повному обсязі (а.с.61).

Відповідно до ч.1 ст. 1048 та ч.1 ст.1054 ЦК України, кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Договір позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений 05.10.2012 року зі строком повернення позики - до 05.10.2014 року. Позивачка заявила вимоги про стягнення процентів за ст.1048 ЦК України за період з 02.11.2018 року по 23.02.2022 року, поза межами строку визначеного сторонами як строк повернення позики 05.10.2014 року, у зв`язку чим суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

Крім того, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частини перша, друга статті 533 ЦК України).

Традиційним в доктрині приватного права та судовій практиці є розмежування валюти боргу та валюти платежу як елементів грошового зобов`язання. Валюта боргу - це грошові одиниці, в яких обчислена сума зобов`язання (що дозволяє визначити його ціннісне значення). У свою чергу, під валютою платежу розуміються грошові знаки, які є засобом погашення грошового зобов`язання і в яких повинне здійснюватися його фактичне виконання. За загальним правилом при наявності «валютного застереження», тобто визначення грошового еквіваленту в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 вересня 2019 року в справі № 755/9348/15-ц (провадження № 61-30272св18), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 753/8945/19 (провадження № 61-8829сво21)).

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (стаття 625 ЦК України).

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення.

Індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц).

З огляду на зазначене, оскільки укладений між сторонами договір позики містить застереження щодо еквіваленту позики в іноземній валюті, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо відмови у задоволенні позову про стягнення інфляційних втрат за період з 01.11.2018 року по 23.02.2023 рік.

Посилання ОСОБА_1 на доведеність вимог і неналежну оцінку судом досліджених доказів не відповідають фактичним обставинам справи. Висновки суду першої інстанції відповідають установленим обставинам справи.

Суд першої інстанції правильно визначився з правовими нормами, які регулюють спірні правовідносини, внаслідок чого доводи апеляційної скарги про те, що суд не дотримався норм матеріального права, є помилковими.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, має бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року).

Суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення підстав для розподілу судових витрат не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 серпня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 11 листопада 2024 року.

Судді Т.О. Янчук

Л.М. Грох

О.І. Ярмолюк