Справа № 523/2838/24
Провадження №2/523/2653/24
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
"31" жовтня 2024 р. м.Одеса
Суворовський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді - Аліної С.С.
при секретарі - Могили А.С.,
розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів в порядку реституції,-
До Суворовського районного суду м. Одеси звернулась ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів в порядку реституції.
Позивачка просить суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму сплачену за договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 04.06.2018 р. у розмірі 264600 грн, а також судовий збір у розмірі 2646 грн.
Таким чином, враховуючи визнанням вищевказаного правочину у судовому порядку недійсним, позивач вважає за необхідним заявити позовні вимоги до відповідача щодо повернення позивачу грошових коштів сплачених за недійсним правочином.
Дані обставини є підставою для звернення позивача до суду з позовом.
Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 06.03.2024 року відкрито загальне провадження та призначено підготовче судове засідання на 30.04.2024 року о 12 год. 00 хв.
Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 04.06.2024 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті на 16.09.2024 року о 12 год.45 хв.
У судове засідання позивачка ОСОБА_1 не з`явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена судом належним чином, про причини неявки суду не повідомила. До суду надійшла заява від представника позивача ОСОБА_1 адвоката Буяклу Н.Я. про розгляд справи у відсутність позивача та її представника, просить суд позовні вимоги задовольнити.
У судове відповідач ОСОБА_2 не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась судом належним чином, про причини неявки суду не повідомила.
У зв`язку з викладеним, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача, який був повідомлений належним чином про час і місце розгляду справи, так як у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280-282 ЦПК України.
Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів в порядку реституції є обгрунтованим, є доказаним, тому підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 04.06.2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладений договір купівлі-продажу, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Прокоф`євою Л.Г., р/н 989.
Предметом договору є двокімнатна квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 48,3 кв. м, жилою - 29,4 кв.м..
Вказаний договір є оплатний, відповідно до п. 3 Договору, відповідно до вказаного пункту зазначено, що за домовленістю сторін продаж здійснено за 264 600 гривень., які продавець одержала повністю до підписання цього Договору і своїм підписом під цим договором підтверджує факт повного розрахунку за продану квартиру, а також відсутність будь-яких претензій фінансового характеру щодо розрахунку.
Відповідно до п.3 Договору купівлі-продажу від 04.06.2018 року оціночна вартість нерухомого майна згідно звіту про оцінку майна від 16.05.2018 року, складеного ПП «Рієлт-Класік» становить 264 544 гривень.
Відповідно до копії квитанції від 04.06.2018 р. № 1513_7 вбачається, що позивачка ОСОБА_1 оплатила відповідачу ОСОБА_2 кошти у сумі 264 600 гривень. Призначення платежу у вищевказаній квитанції вказано: « Сплата договору купівлі-продажу нерухомості ( квартира) за адресою: АДРЕСА_2 .
Судом встановлено, із матеріалів цивільної справи вбачається, що рішенням Суворовського районного суду від 27.01.2022 р. було визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який укладений 04 червня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , та посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Прокоф`євою Л.Г., р/н 989.
Постановою Одеського апеляційного суду від 30.11.2022 року рішення Суворовського районного суду від 27.01.2022 р. залишено без змін.
Постановою Верховного Суду України у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 15.11.2023 року касаційну скаргу залишено без задоволення, а рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 27 січня 2022 року та постанову Одеського апеляційного суду від 30 листопада 2022 року - залишено без змін.
Згідно ч. 4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій сторони у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.
Відповідно до п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами, у тому числі про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.
Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним.
Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.
Згідно п.п.5,7,10 постанови пленуму Верховного СудуУкраїни «Про судову практику розгляду цивільних справпро визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009р. відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнанняоспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога прозастосування наслідків недійсності нікчемногоправочину може бути заявлена як однієюзі сторін правочину,так ііншою заінтересованоюособою, права тазаконні інтересиякої порушеновчиненням правочину. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. За змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до статті 11 ЦПК. Судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов`язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків (частина перша статті 216 ЦК). Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Надаючи оцінку кожному окремому доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).
При таких обставинах позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів в порядку реституції підлягають задоволенню.
Відповідно до ст.ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивач підлягає стягненню сплачений судовий збір в розмірі 2646 гривень.
На підставі викладеного, та керуючись ст.ст.12,13,76,206,259,263-265,268, 279 ЦПК України,суд,-
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів в порядку реституції - задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) грошові кошти в розмірі 264 600 гривень.
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 2646 гривень.
Копію заочного рішення направити сторона по справі.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом 30-ти днів з дня складення повного рішення не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30-ти днів з дня складення рішення.
Заочне рішення може бути оскаржене позивачем до Одеського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30-ти днів з дня складення рішення.
Повний текст рішення складено 12.11.2024 року.
Суддя: Аліна С.С.