Справа № 932/5821/24
Провадження № 2/932/2163/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2024 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська у складі головуючого судді Ярощук В.О., за участю секретаря судового засідання Кирилішиної В.Д., розглянувши у відкритому, судовому засіданні в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС», в інтересах якої діє представник ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором-

в с т а н о в и в:

Позивач ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» 26.06.2024 через систему «Електронний суд» звернувся до суду із позовною заявою, у якій просить :

- стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на користь ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» (; вул. Б-р Лесі Українки, буд.26, офіс 407 м. Київ, 01133) заборгованість у сумі 70897 грн (сімдесят тисяч вісімсот дев`яносто сім) 50 коп.

- стягнути з ОСОБА_2 витрати зі сплати судового збору у сумі 2422 грн. (дві тисячі чотириста двадцять дві грн) 40 коп.

Позивач вказував, що в зв`язку з невиконанням ОСОБА_2 умов укладеного з ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» кредитного договору № 1226-6796 від 27.06.2023, в нього утворилася заборгованість на загальну суму 70 897, 50 грн, які позивач прохав стягнути з відповідача.

19.08.2024 ухвалою суду відкрито провадження в справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Представник відповідача адвокат Губорєв К.С. не з`явився у судове засідання, але 30.10.2024 через систему електронний суд надав відзив на позовну заяву в якому просив у задоволенні позову відмовити повністю.

В обґрунтування відзиву зазначив, що позивач не надав належних допустимих доказів, які підтверджують надання відповідачу кредитних коштів у розмірі, які були передбачені кредитним договором, наявність заборгованості за тілом кредиту та процентами.

Представник позивача просив розгляд справи проводити за його відсутності.

Відповідь на відзив позивач до суду не надав. Клопотання про продовження строку надати відповідь на відзив не надсилав.

Відповідач в судове засідання не з`явився, представника не направив, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, заяви та клопотання до суду не направив, причини неявки суду не повідомив.

Суд приходить до висновку про можливість проведення судового засідання за відсутності сторін та прийняття судового рішення на підставі наявних матеріалів, оскільки всі учасники справи були належним чином та завчасно у відповідності до вимог ЦПК України повідомлені по дату, час та місце слухання справи, представник позивача надав заяву про розгляд справи у відсутність сторони позивача, відповідач скористався своїм правом та подав суду відзив на позовну заяву, в якому висловив свою позицію щодо позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Судом встановлено, що 27.06.2023 року між ТОВ «Укр Кредит Фінанс» та ОСОБА_2 за допомогою веб-сайту (https://creditkasa.com.ua), який є сукупністю інформаційних та телекомунікаційних систем ТОВ «Укр Кредит Фінанс», в рамках якої реалізуються технології обробки інформації з використанням технічних і програмних засобів і які у процесі обробки інформації діють як єдине ціле, було укладено електронний договір про відкриття кредитної лінії № 1226-6796.

Відповідно до умов даного кредитного договору кредитодавець взяв на себе зобов`язання надати відповідачу кредит для задоволення особистих потреб, на наступних умовах: сума кредиту 18000,00 грн.; строк кредитування - 300 днів; базовий період 21 день; стандартна процентна ставка 3,00% в день.

Згідно з наданим ТОВ «Укр Кредит Фінанас» розрахунком, заборгованість відповідача станом на 26.04.2024 року перед позивачем становить 151 544,25 грн., яка складається з: простроченої заборгованості за кредитом 17 550,00 грн.; простроченої заборгованості за нарахованими процентами 133 994,25 грн.

Заборгованість позивач підтверджував довідкою (розрахунком) про укладений договір, відповідно до якого надана фінансова послуга, а саме на надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, наданою позивачем.

Кредитодавцем було прийнято рішення про можливість застосування до позичальника програми лояльності для споживачів фінансових послуг, а саме часткового списання заборгованості відповідачу за нарахованими процентами у сумі 80 646,75 грн за умови погашення ним решти заборгованості за кредитим договором в розмірі 70 897,50 грн, тому враховуючи це, позивач просить суд стягнути з ОСОБА_2 неповну суму заборгованості за Кредитним договором, а лише її частину 70 897,50 грн, що складається з:

- 17 550,00 грн прострочена заборгованість за кредитом;

- 53 347,50 грн - заборгованість за нарахованими процентами.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про електронну комерцію» електронний підпис є одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

У той же час, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що саме відповідачем підписано кредитний договір, не має будь-яких матеріальних доказів як саме проводилася ідентифікація/верифікація особи, яка укладала той договір, номер телефону про який йдеться у позовній заяві відповідачеві не належить і не відомий, не кажучи вже про те, що відповідач міг у якийсь спосіб отримувати алфавітно цифрову послідовність, тим більше висловлювати своє бажання отримати кредитні кошти чи підписувати оферти.

На підтвердження укладення договору є лише твердження позивача, що, нібито, ОСОБА_2 пройшов реєстрацію в «Особистому кабінеті» на сайті позивача та заповнення обов`язкових полів.

Матеріали справи не містять доказів направлення цифрового ідентифікатора (цифрових чи алфавітних комбінацій на мобільний номер Відповідача, на електронну адресу,) їх отримання та використання для авторизації на сайті.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3, 4, 6, 7, 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Електронний договір, крім визначених цивільним кодексом України істотних умов для відповідного виду договору, може містити інформацію про: технологію (порядок) укладення договору; порядок створення та накладання електронних підписів сторонами договору; можливість та порядок внесення змін до умов договору; спосіб та порядок прийняття пропозиції укласти електронний договір (акцепту); порядок обміну електронними повідомленнями та інформацією між сторонами під час виконання ними своїх зобов`язань; технічні засоби ідентифікації сторони; порядок внесення змін до помилково відправленого прийняття пропозиції укласти електронний договір (акцепту); посилання на умови, що включаються до договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до іншого електронного документа і порядок доступу до такого документа; спосіб зберігання та пред`явлення електронних документів, повідомлень, іншої інформації в електронній формі та умови доступу до них; умови виготовлення та отримання паперових копій електронних документів; можливість вибору мови, що використовується під час укладення та виконання договору; інші відомості.

Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.

Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах.

Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Сам по собі друк у договорі набору чисел та літер в розділі, що стосується позичальника не є належним та допустимим доказом того, що цей договір був підписаний, адже будь-який електронний документ має давати можливість ідентифікувати осіб, які його підписали.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронні довірчі послуги".

Оригінал електронного документа повинен давати змогу довести його цілісність та справжність у порядку, визначеному законодавством; у визначених законодавством випадках може бути пред`явлений у візуальній формі відображення, в тому числі у паперовій копії.

Статтею 3 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що цей Закон регулює відносини між кредитодавцями, кредитними посередниками та споживачами під час надання послуг споживчого кредитування, а також відносини, що виникають у зв`язку з врегулюванням простроченої заборгованості за договорами про споживчий кредит та іншими договорами, передбаченими частиною другою цієї статті.

Відповідно до п.п. 1, 2, 19, 60 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», у цьому Законі терміни вживаються в такому значенні:

1) автентифікація - електронний процес, що дає змогу підтвердити електронну ідентифікацію фізичної, юридичної особи, інформаційної або інформаційно-комунікаційної системи та/або походження та цілісність електронних даних;

2) багатофакторна автентифікація - автентифікація з використанням двох або більше факторів автентифікації, що належать до різних груп факторів автентифікації;

19) засіб електронної ідентифікації - матеріальний та/або нематеріальний об`єкт, який містить ідентифікаційні дані особи і використовується для автентифікації особи в інформаційно-комунікаційних системах;

60) фактор автентифікації - одна з ознак на основі знання (володіння інформацією (даними), що відома лише користувачу) або володіння (використання матеріального предмета, яким володіє лише користувач), або притаманності (перевірка біометричних даних або інших властивостей (рис, характеристик), притаманних лише користувачу, що відрізняють його від інших користувачів).

Згідно з ч. 1 ст. 14 Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», електронна ідентифікація здійснюється з використанням засобів електронної ідентифікації та процедури автентифікації відповідно до схем електронної ідентифікації.

З матеріалів справи та досліджених в суді доказів, які надано позивачем, достовірно не встановлено, що саме відповідач підписував той документ у справі, який іменується кредитним договором, більше того, докази в справі в розумінні Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги» не дають змоги ідентифікувати будь-яку особу підписантів.

Договір не містить відомостей про його підписання електронним підписом одноразовим ідентифікатором саме ОСОБА_2 , оскільки саме тільки зазначення в кредитному договорі його персональних даних, не підтверджує проходження ним верифікації та ідентифікації згідно з вимогами законодавства, що відбулося за відсутності копій (електронних чи паперових) особистих документів, які б підтверджували електронну ідентифікацію фізичної особи.

Посилання позивача на те, що відповідач зареєструвався на вебсайті в мережі Інтернет, зайшов до особистого кабінету, створив анкету клієнта, ознайомився з відповідними правилами надання коштів у позику шляхом проставляння на інтернет сторінці, яка є частиною інформаційно- телекомунікаційної системи (ІТС), підписав зазначений вище кредитний договір одноразовим ідентифікатором, який отримав на фінансовий номер телефону (зазначений у анкеті клієнта), нічим не доведені та не підтвердженні.

Крім того, в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази, що вебсайт в мережі Інтернет належить саме позивачеві, як і відсутній відповідний документ на підтвердження того, що відповідач отримував смс-повідомлення з одноразовим ідентифікатором.

Наявний в матеріалах справи протокол ідентифікації особи позивача не свідчить про підписання договору відповідачем, навпаки, якщо позивач підтверджує свій підпис у договорі, то підтвердити ідентифікацію відповідача він не може саме з тих підстав, що відповідач договору не підписував.

Посилання позивача на заповнення саме відповідачем форми на сайті товариства і зазначенням власної банківської картки є бездоказовими та нічим не підтвердженими.

Позивачем зазначено лише регламентований порядок заповнення анкети та укладання кредитного договору на вебсайті надавача платіжних послуг, без доказів коли, хто, і у який спосіб насправді вчиняв відповідні дії.

У постановах Верховного Суду від 01 грудня 2021 року у справі № 569/7648/15-ц, від 17 грудня 2020 року у справі № 278/2177/15-ц, від 28 жовтня 2020 року у справі № 760/7792/14-ц, від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 зроблено висновок про те, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Згідно з представленим позивачем договором, кредит надавався товариством у безготівковій формі шляхом перерахування коштів кредиту за реквізитами платіжної картки або на іншу платіжну картку клієнта, реквізити якої надані клієнтом товариству з метою отримання кредиту.

У той же час, у матеріалах справи відсутні й суду не надано будь-які належні, допустимі і достатні докази в розумінні вимог Законів, які регулюють питання первинних бухгалтерських чи фінансових документів, перерахування відповідачеві кредитних коштів, відповідно до вимог ст.ст. 526, 1054, 1088 ЦК України. Відтак, не доведено, що відповідачеві надано кредитні грошові кошти в строк, у розмірі та на умовах встановлених договорами.

Довідка, в тому числі повідомлення про перерахування коштів Відповідачеві, не є належним, допустимим і достатнім доказом перерахунку грошових коштів, згідно з вказаними вище вимогами Закону.

Більш того, реквізити повного карткового рахунку позичальника (на який мало бути здійснено перерахування кредитних коштів) в матеріалах справи не містяться.

Ні в змісті кредитного договору, ні в будь-яких інших документах оформлених при наданні кредитних коштів, всупереч викладених вище вимог Закону, реквізити повного карткового рахунку позичальника не зазначено.

З огляду на вимоги Глави 48 та параграфу 2 Глави 71 ЦК України, а також вимог Закону України «Про платіжні послуги», беручи до уваги вимоги ч. 3 ст. 12, п. 1 ч. 1 ст. 81 ЦПК України, слід зазначити, що під час виконання кредитором своїх зобов`язань по наданню кредитних коштів позичальнику, самим кредитором здійснюються такі дії, які повинні достатньо підтверджуватися договорами в тій формі і в тому змісті, в якому укладено між сторонами договірні правовідносини. Отже, докази про них мають бути вже створеними і саме сторона позивача повинна доводити обставини, на які посилається в позові. За таких обставин, підстав для з`ясування іншої додаткової інформації, створення нових доказів щодо цього, які раніше не були відомі кредитору і ним не створювались не має бути.

Номер платіжної картки є частково зашифрованим і всіх позначень 16 значного номеру картки не містить. Банківські реквізити позичальника, відповідно до матеріалів справи є невизначеними. У той же час, наявної у кредитора інформації щодо карткового рахунку позичальника свого часу було достатньо для виникнення спірних правовідносин та здійснення відповідних платіжних операції з переказу кредиту, докази про що вже мають існувати у кредитора згідно з вимогами Закону України «Про платіжні послуги».

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є принцип змагальності сторін (ст. 12 ЦПК України), в силу якого сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. При цьому кожна сторона в силу статті 81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Вимогами ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду викладеного в постанові від 21 липня 2021 року в справі 287/363/16, при оцінці достатності доказів діють спеціальні правила - стандарти доказування, якими має керуватися суд при вирішенні справи. Стандарти доказування з важливим елементом змагальності судового процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про недоведеність.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд має право винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі (правова позиція Верховного Суду в постанові від 29 вересня 2022 року в справі 857/7/22).

Враховуючи викладене вище, суд вважає за потрібне відмовити в задоволенні позовних вимог за недоведеністю та необґрунтованістю позовних вимог.

Згідно зі ст. 141 ЦПК України судові витрати позивачу за рахунок відповідача не відшкодовуються, оскільки судом відмовлено у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268 ЦПК України, суд

постановив:

У задоволенні позовних вимог ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС», в інтересах якої діє представник ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення особами, що брали участь у судовому засіданні, а особами, які не брали участь у судовому засіданні протягом 30 днів з дня отримання ними копії рішення.

Інформацію щодо справи, яка розглядається, учасники справи можуть отримати на офіційному вебпорталі судової влади України в мережі Інтернет - https://court.gov.ua/fair/sud4803/ та в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням https://reyestr.court.gov.ua.

Суддя О.В. Ярощук