Справа № 235/2685/21
Провадження № 2/204/869/24
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(повний текст)

19 листопада 2024 Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючої судді Чудопалової С.В.

за участю секретаря Корягіної Р.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпрі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 (адреса проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (адреса місця проживання: АДРЕСА_2 ) про поділ сумісного нажитого майна та зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 (адреса місця проживання: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_1 (адреса проживання: АДРЕСА_1 ) про визнання майна особистою приватною власністю,-

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернулся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ сумісного нажитого майна, в якій позивачка просила визнати за нею та відповідачем право власності по частини квартири АДРЕСА_3 та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю, в якій позивач просив визнати за ним право особистої власності на квартиру АДРЕСА_3 .

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначила, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 27.03.2015 року, який 04.08.2020 року розірвано в судовому порядку. В період перебування в шлюбі сторонами було набуте нерухоме майно, а саме: квартира АДРЕСА_3 . Вважає, що кожному із подружжя має бути в порядку поділу майна виділена у власність по частини кожному квартири. На сьогодні сторони в добровільному порядку вирішити питання щодо поділу майна не можуть, у зв`язку з чим позивачка за первісним позовом вимушена звернутися до суду з даним позовом.

ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом, в обґрунтування якого у зазначив, що в період перебування в шлюбі він придбав за особисті кошти, квартиру АДРЕСА_3 , вартістю 48 000 грн., на підставі договору купівлі-продажу від 10.07.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Покровського міського нотаріального округу Донецької області Богатовою І.О. До укладення зазначеного Договору, 27.06.2018 року, між ОСОБА_3 (сестра ОСОБА_2 ) та ФОП ОСОБА_4 укладено Договір про внесення авансу.. За текстом цього договору ОСОБА_3 , зазначена як Покупець та ФОП ОСОБА_4 , як посередник, домовилися в строк до 15.07.2018 року, на умовах Договору, укласти в наступному договір купівлі-продажу (основний договір) квартири АДРЕСА_3 , якій належить Продавцю ( ОСОБА_5 ). За умовами Договору про внесення авансу, ФОП ОСОБА_4 діє як посередник від імені продавця - ОСОБА_5 та бере на себе зобов`язання (п.3 Договору про внесення авансу). Відповідно до п.4 Договору вартість квартири покупець ( ОСОБА_3 ) передає Продавцю ( ОСОБА_5 ) в момент оформлення основного договору купівлі-продажу квартири. Згідно із п. 5 Договору про внесення авансу та Додатком № 1 до цього договору від 27.06.2018 року ФОП ОСОБА_4 , зазначена як посередник, отримала від ОСОБА_3 , зазначеної як покупець, аванс за продаж квартири АДРЕСА_3 , в розмірі 500 доларів США. Вказує, що саме його сестра ОСОБА_3 передала ОСОБА_5 усю суму під час укладання Договору купівлі-продажу квартири 10.07.2018 року, а тому придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті його кошти.

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 20 жовтня 2023 року справу прийнято до свого провадження від Красноармійського районного суду Донецької області та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

28.12.2023 відповідач за сервісним позовом ОСОБА_2 надав відзив на позовну заяву, згідно якго у задоволені позовних вимог просив відмовити в повному обсязі. Вказує, позивачка не працювала та знаходилась в декреті з дитиною до 3-х років. У цей час він був єдиним годувальником у родині, хто заробляв кошти та утримував сім"ю. Вони проживали у м.Вугледар. Всі кошти, які він заробляв, витрачались на поточне життя, купівлю продуктів харчування, дитячих речей та інших продуктів споживання на сім`ю. Інколи коштів не хватало, бо на підприємстві затримували виплату заробітної плати, та приходилось знімати кошти з кредитної картки. Отже, в нашій сім"ї, поки позивачка знаходилось у декреті та не працювала, не було можливості відкладати кошти на придбання квартири, бо їх ледве вистачало на прожиття. Спірна квартира була придбана за кошти його сестри та батьків, які надали їх особисто йому. Зокрема його сестра ОСОБА_3 сама винайшла спірну квартиру у м.Покровську за допомогою агентства нерухомості.

Вказане підтверджується тим, що його сестра ОСОБА_3 27.06.2018 року уклала договір про внесення авансу з ФОП ОСОБА_4 яка діє як посередник від імені продавця квартири ОСОБА_5 , за яким його сестра ОСОБА_3 внесла аванс 500 доларів США в рахунок укладення в майбутньому договору купівлі-продажу спірної квартири. Також згідно п.4 Договору визначено, залишок коштів ОСОБА_6 має передати в момент укладення основного договору купівлі-продажу спірної квартири. Отже, укладаючи такий договір ОСОБА_3 , яка визначена у договорі як покупець, приймала на себе зобов`язання довести повний розрахунок ( передати кошти в повному обсязі при укладенні договору купівлі-продажу). Вказаний договір укладений нею, тому що саме вона мала оплатити кошти за квартиру, які було обумовлено як 14000 доларів. В пункті 4 Договору було обумовлено, що угода буде виконуватись в доларах США, а у договорі купівлі-продажу буде зазначена сума в гривнях. Вказує, що кошти були наданні особисто йому, тому спірна квартира є його особистою власністю.

У судове засідання позивач за первісним позовом ОСОБА_1 та її представник адвокат Воробцов Р.С. у судове засідання не з`явилися, надали заяву про розгляд справи у їх відсутність, підтримавши позові вимоги у повному обсязі.

Відповідач та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, надавши заяву про розгляд справи у його відсутність, зустрічний позов підтримав, у задоволенні первісного позову, просив відмовити.

Дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що первісні позовні вимоги підлягають задоволенню, а зустрічні позовні вимоги не підлягають задоволенню по наступним підставам.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особі має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У судовому засіданні встановлено, що сторонами не заперечується, що вони перебували у зареєстрованому шлюбі з 27.03.2015 року по 04.08.2020 року(свідоцтво про шлюб, видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вугледарського міського управління юстиції у Донецькій області, серії НОМЕР_1 від 27.03.2015, рішення Вугледарського міського суду Донецької області від 04.08.2020. Рішення набрало законної сили від 04.09.2020)(а.с. 8-10).

За час шлюбу подружжям було придбано квартиру АДРЕСА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 10.07.2018 року, нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Покровського міського нотаріального округу Донецької області Богатова І.М., зареєстрований в реєстрі за № 1432.(а.с. 51-53)

У договорі купівлі-продажу від 10.07.2018 року покупцем квартири вказано ОСОБА_2 , при цьому купівля квартири проводилася за письмовою згодою дружини покупця (а.с. 51 зворотна сторона).

Згідно з копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 09.04.2021 року, власником квартири АДРЕСА_3 є ОСОБА_2 (реєстраційний номер нерухомого майна 132) (а.с. 11).

Отже спірне майно сторони набули у період шлюбу.

За правилами статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України).

За статтями 69, 70 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (ч.2 ст. 372 ЦК України).

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і особа не зобов`язана доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України, свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

При цьому належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Статтею 57 СК України, визначено перелік видів особистої приватної власності одного з подружжя та підстави її набуття.

За змістом частини 1 статті 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю (ч. 7 ст. 57 СК України)

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу, не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що у статті 60 СК України, закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі № 643/4160/16-ц.

Відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_2 в обґрунтування позову та заперечуючи проти первісних позовних вимог, стверджує, що квартира АДРЕСА_3 , не може бути об`єктом спільного майна подружжя, оскільки ця квартира придбана за його особисті кошти.

Відповідно до договору внесення авансу від 27.07.2018, укладеного між ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_4 , вказано, що ОСОБА_3 , зазначена як Покупець та ФОП ОСОБА_4 , як посередник, домовилися в строк до 15.07.2018 року, на умовах Договору, укласти в наступному договір купівлі-продажу (основний договір) квартири АДРЕСА_3 , якій належить Продавцю ( ОСОБА_5 ). За умовами Договору про внесення авансу, ФОП ОСОБА_4 діє як посередник від імені продавця - ОСОБА_5 та бере на себе зобов`язання (п.3 Договору про внесення авансу). Відповідно до п.4 Договору вартість квартири покупець ( ОСОБА_3 ) передає Продавцю ( ОСОБА_5 ) в момент оформлення основного договору купівлі-продажу квартири. Згідно із п. 5 Договору про внесення авансу та Додатком № 1 до цього договору від 27.06.2018 року ФОП ОСОБА_4 , зазначена як посередник, отримала від ОСОБА_3 , зазначеної як покупець, аванс за продаж квартири АДРЕСА_3 , в розмірі 500 доларів США.

Вказує, що саме його сестра ОСОБА_3 передала ОСОБА_5 усю суму під час укладання Договору купівлі-продажу квартири 10.07.2018 року, а тому придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті його кошти.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Але, посилання відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_2 , щодо придбання ним спірної квартири за особисті кошти, які належали його сестрі ОСОБА_3 на підставі договору внесення авансу від 27.06.2018 року є безпідставними та необгрунтованими, оскільки належних та допустимих доказів цього стороною позивача за зустрічним позовом не надано. Передача грошових коштів сестрою ОСОБА_3 . ОСОБА_5 , показами свідка не підтверджується, а будь які письмові докази з цього приводу, у матеріалах справи відсутні. Як і не надано належних та допустимих доказів стороною позивача за зустрічним позовом, що отримані його сестрою ОСОБА_3 кошти від договору внесення авансу були витрачені позивачем за зустрічним позовом саме на купівлю спірної квартири.

Також суд зауважує, що правочин з купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , вчинено ОСОБА_2 під час перебування у шлюбі з ОСОБА_1 . При цьому, він не містить застережень відносно того, що сплачені покупцеві грошові кошти у розмірі 48 000 грн., є особистою власністю ОСОБА_2 . Більш того, позивачем за первісним позовом та відповідачем за зустрічним позовом ОСОБА_1 надавалася згода своєму чоловіку ОСОБА_2 на придбання спірної квартири.

Отже, ОСОБА_2 перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , укладаючи цей договір, повинен був усвідомлювати свої дії та передбачати наслідки укладення цього договору.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

За таких обставин, за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, тобто на нього поширюється презумпція спільності права власності подружжя, яке набуте ними у період шлюбу, яка не спростована ОСОБА_7 належними та допустимими доказами,.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що спірна квартира АДРЕСА_3 є спільним сумісним майном подружжя та підлягає поділу між ними.

Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку, що первісні позовні вимоги про поділ сумісного нажитого майна, підлягають задоволенню.

Виходячи з положень закону про рівність часток подружжя у спільному майні, набутому ними у шлюбних відносинах, суд вважає, що спірна квартира набута сторонами за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а тому зустрічний позов ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю, задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Що стосується первісного позову, то оскільки його задоволено, то судові ватри підлягають розподілу пропорційно до розміру задоволених вимог первісного позову. Тому з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 належить стягнути суму судового збору сплаченого за подачу позову у розмірі 1 800 грн. Оскільки у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено, то за його вимогами не підлягають відшкодування судові витрати.

Керуючись ст.ст. ст.ст. 3, 4, 12, 13, 76-81, 133, 141, 259, 263-265, 268, 273, 352-355, 430 ЦПК України, ст.ст. 2, 7, 15, 18, 180-183, 191, 192 Сімейного кодексу України, суд -

УХВАЛИВ :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна задовольнити.

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 56,9 кв.м., житловою площею 39,1 кв.м.

Визнати за ОСОБА_1 , НОМЕР_2 право власності на частину квартири АДРЕСА_3 .

Визнати за ОСОБА_2 , НОМЕР_3 право власності на частину квартири АДРЕСА_3 .

Стягнути зі ОСОБА_2 , НОМЕР_3 на користь ОСОБА_1 , НОМЕР_2 , судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 1800 грн. 00 коп.

В задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України, суд вважає необхідним зазначити у резолютивній частині рішення наступні дані:

Позивач ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , НОМЕР_2 , (адреса проживання: АДРЕСА_1 );

Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , НОМЕР_3 , (адреса місця проживання: АДРЕСА_2 );

Представник відповідача Жуковська Марина Володимирівна (адреса місця знаходження: АДРЕСА_5 .

Суддя С.В. Чудопалова