КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 червня 2024 року

справа № 752/20240/13-ц

провадження № 22-ц/824/2872/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Музичко С.Г.,

суддів: Болотова Є.В., Кулікової С.В.

при секретарі: Савіцькій Д.А.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 30 березня 2023 року, постановлену під головуванням судді Хоменко В.С., у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив суд стягнути з останнього на його користь суму боргу за договором позики від 03.02.2012 року в сумі 159 860,00 грн., 3% річних за користування чужими грошовими коштами в розмірі 6 675,12 грн, витрати на правову допомогу в розмірі 3 000,00 грн та судовий збір у розмірі 3 441,00 грн.

В ході розгляду справи, збільшив позовні вимоги та остаточно просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь суму боргу за договором позики від 03.02.2012 року в сумі 441 400,00 грн, 3% річних за користування чужими грошовими коштами в розмірі 42 991,15 грн, інфляційні втрати в розмірі 333 534,91 грн, витрати на правову допомогу в розмірі 3 000,00 грн та судовий збір у розмірі 3 441,00 грн (т. 1 а.с. 169-171).

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 03.02.2012 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики, за умовами якого останній отримав грошову суму розміром 20 000,00 доларів США.

Проте, ОСОБА_2 не виконав своїх зобов`язань за договором, грошові кошти не повернув, що призвело до утворення боргу, та стало причиною для звернення до суду.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 30 березня 2023 рокупозов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 441 400,00 грн, 3% річних у розмірі 41 954,11 грн, інфляційні втрати у розмірі 325 569,47 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 3 000,00 грн та судовий збір у розмірі 3 441,00 грн.

В поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Вимоги обґрунтовані тим, що в матеріалах справи відсутній оригінал розписки ОСОБА_2 від 03.02.2012 року, що є необхідним для підтвердження невиконання боржником взятих на себе зобов`язань. Апелянт вважає, що судом безпідставно відмовлено у задоволенні його клопотання щодо витребування у позивача оригіналу розписки. Крім того, зазначає, що сплата заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначено договором у національній валюті - гривні, а не в іноземній або еквівалентній до іноземної. Враховуючи, що позика здійснена в іноземній валюті, індексація в даному випадку не підлягає.

Також зазначає, про відсутність в декларації про доходи ОСОБА_1 відомостей про наявність та передачу грошових коштів у сумі 20 000 доларів.

Відповідач стверджує, що фактично не отримував кошти за розпискою, а також зазначає, що така розписка була складена під психічним тиском.

Апелянт також посилається на те, що позивачем не було направлено листа вимогу відповідачу про повернення коштів.

Крім того, скаржник не погоджується і з розрахунком 3 % річних та зазначає про пропущення позивачем строку позовної давності щодо заявленої вимоги.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін. Посилається на наявність в матеріалах справи судової експертизи, якої встановлено, що текст та підпис в оспорюваній розписці зроблено власноруч ОСОБА_2 . Твердження відповідача про те, що оригіналу розписки не існує не відповідає дійсності, враховуючи неодноразове надання оригіналу розписки суду для огляду. Вважає, що посилання апелянта на те, що індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, не стосується даних обставин справи, оскільки позивачем подано розрахунок заборгованості в гривні.

В судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити.

В судовому засіданні представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив із невиконання відповідачем взятих зобов`язань щодо повернення коштів, та положень ст. 625 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що між сторонами 03.02.2012 року було укладено договір позики, оформлений розпискою, відповідно до умов якого ОСОБА_2 взяв у ОСОБА_1 гроші в сумі 20 000,00 доларів США та зобов`язався віддавати рівними частинами по 5 000,00 доларів США щомісячно з 1 березня на 1 червня (т. 1 а.с. 6).

Згідно висновку експертів за результатами проведення судово-технічної експертизи документів та судово-почеркознавчої експертизи від 24.06.2015 року № 6912/6913/15-32, штрихи письмових знаків тексту, записів «( ОСОБА_4 )», «3.02.2012» та підпису від імені ОСОБА_2 у розписці від 03.02.2012 року, складеній від імені ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_1 , виконані рукописним способом гелевою ручкою з барвною речовиною чорного кольору без попередньої технічної підготовки та без використання технічних засобів (зокрема, комп`ютерної або копіювально-розмножувальної, багатофункціональної техніки). Основний рукописний текст, рукописні записи «( ОСОБА_4 ), «3.02.2012» та підпис від імені ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_1 , виконані ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 141-151).

Як зазначає позивач, відповідач не виконав належним чином своїх зобов`язань про повне повернення грошових коштів, про які йдеться в зазначеному вище договорі.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Відповідний міститься у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, 11 листопада 2015 року у справі №6-1967цс15.

Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 вказував, що зобов`язання за договором позики ним виконано, надавши відповідачу грошові кошти, а відповідач не повернув вказані кошти у строк, передбачений договором.

Доказів спростування заявленого та повернення коштів, відповідачем не надано.

Відтак колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення грошових коштів із відповідача на користь відповідача у розмірі 441 400,00 грн, що є еквівалентно 20 000 доларам США станом на 31.05.2015 року, як заявлено позивачем у заяві про збільшення позовних вимог (а.с. 169-171 т.1).

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності в матеріалах справи оригіналу розписки колегія суддів відхиляє. В матеріалах справи наявний висновок експертизи, на проведення якої було надано оригінал розписки від 03.02.2012 року. Крім того, в судовому засіданні 05.06.2024 року представником позивача надано оригінал вказаної розписки, яка долучена судом до матеріалів справи.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Разом з тим частина друга статті 524 та частина друга статті 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Проте оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то зазначена норма ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає.

У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти.

Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 01 березня 2017 року, постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц.

Відтак, висновки суду першої інстанції необхідності стягнення на користь позивача інфляційних нарахувань є помилковими, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені шляхом застосування еквівалента іноземної валюти та перерахунку суми з урахуванням зміни курсу гривні до зазначеного в еквіваленті долара США.

Щодо стягнення з відповідача на корить позивача 3 % річних, слід зазначити наступне.

Установивши, що свій обов`язок повернути грошові кошти відповідачем не виконано, суд першої інстанції вірно прийшов висновку про наявність підстав для стягнення з останнього 3 % річних від простроченої суми.

Разом із тим, апелянтом заявлено клопотання про застосування строків позовної давності. Вказує, що судом стягнуто 3 % річних поза межами строку позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Враховуючи, що позивач просить стягнути 3% річних станом на 31.07.2015 року, то в межах позовної давності знаходиться період з 31.07.2012 року по 31.07.2015 року.

Відтак, розмір 3 % річних який підлягає стягненню з відповідача в межах строку позовної давності складає 39 726,00 грн.

Таким чином, судом першої інстанції не в повній мірі досліджено усі обставини, неправильно застосовані норми матеріального права, тому колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з постановленням нового про задоволення позову.

Згідно ст. 376 ЦПК підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; недоведеність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 30 березня 2023 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати у розмірі 325 569,47 грн скасувати, постановити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 30 березня 2023 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3% річних у розмірі 41 954,11 грн змінити, зменшивши суму, яка підлягає до стягненню до 39 726,00 грн.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 30 березня 2023 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 3 000,00 грн та судовий збір у розмірі 3 441,00 грн, змінити, зменшивши суми, які підлягають до стягненню до 1785,00 грн та 2047,40 грн відповідно.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 2132,50 грн.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя-доповідач

Судді