Провадження № 2/582/162/24
Справа № 582/452/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" жовтня 2024 р.

Недригайлівський районний суд Сумської області у складі:

головуючого судді Жмурченка В.Д.,

за участю секретаря судового засідання Коваль В.В.,

з участю позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Недригайлів за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про втручання у приватну власність, порушення санітарних норм, та будівельних норм і правил,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із цим позовом та просить суд ухвалити рішення, яким зобов`язати відповідача усунути перешкоди в користуванні приватною власністю, а саме розібрати самовільні некапітальні сараї та перенести їх згідно будівельних норм, прибрати примітивний забор та прибрати туалет згідно санітарних норм.

В обгрунтування позову зазначає, що 22.11.2023 була відмічена лінія межі по відношенню до її домогосподарства, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та встановлено, що частково паркан ОСОБА_2 , що проживає по сусідству з позивачем за адресою: АДРЕСА_1 , знаходиться на території позивача, один сарай, складений із дерева і обкладений цеглою, стоїть на відстані одного метра від її лінії межі, інший сарай, незрозумілої конструкції, частково знаходиться не тільки на лінії її межі, але і на її приватній території. Всі ці конструкції заважають позивачу побудувати паркан на своїй території. Також зазначає, що туалет відповідача знаходиться на відстані семи метрів від вікна її житлового будинку, що є порушенням санітарних норм.

Вважає, що господарські споруди побудовані з порушенням норм та правил пожежної безпеки: один сарай знаходиться на відстані одного метра від її лінії межі, інша, незрозуміла конструкція, взагалі частково знаходиться на її приватній власності, і в разі дощу чи снігу проходить стікання на її територію під будинок, у зв`язку з чим проходить руйнація її житлового будинку. Ці споруди побудовані з дерева, трухлої фанери і розсипаються, що становить загрозу пожежної небезпеки для її домогосподарства.

Також вважає, що в даному випадку має місце самочинне будівництво, а тому незаконно збудоване підлягає знесенню.

Позивач також зазначає, що порушуються її права згідно Коституції, а тому вона як власник майна, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном.

Оскільки відповідач ОСОБА_2 в добровільному порядку не збирається прибрати своє майно з її території, то вона змушена звернутися з позовом до суду.

На підставі викладеного, просила суд зобов`язати відповідача усунути всі перешкоди в користуванні її приватною власністю, а саме розібрати самовільні некапітальні сараї і перенести їх згідно будівельних норм на відстань від її лінії межі на три метри, прибрати примітивний забор з її території, та прибрати туалет згідно санітарних норм на 20 метрів від вікна її житлового будинку.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 свої вимоги визнала та просила суд їх задовольнити з підстав, викладених у позові.

Відповідач ОСОБА_2 у судове не прибула, надала суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги не визнає (а.с. 69). Також подала відзив на позовну заяву, в яких зазначила, що позивач не підтвердила викладене у позові належними і достатніми доказами, більше того, відповідач запевняє, що позивач навмисно вводить в оману суд щодо обставин, викладених у позові.

Вказує, що позивач у своїй позовній заяві зазначає, що "один із сараїв незрозумілої форми" частково знаходиться на її приватній власності, але жодних задокументованих фактів стосовно даної інформації позивачем не надано.

У позовній заяві зазначено, що між житловим будинком АДРЕСА_1 та господарчою спорудою АДРЕСА_2 відстань становить 4 метри і відстань між господарчими спорудами по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 становить 1 метр, що є порушенням вимог розділу 15.2 ДБН Б.2.2-12.2019 "Планування та забудова територій".

Також позивач вказує, що на відстані 7 метрів від вікна її житлового будинку знаходиться туалет, на що відповідач зазначає, що останнім не користується, оскільки в будинку є ванна кімната та туалет. Крім того, вуличний туалет не має вигрібної ями, а тому норма, на яку посилається позивач, що допустима відстань дворових вбиралень повинна становити 20 метрів, не відповідає дійсності, оскільки дана норма стосується того випадку, коли дворова вбиральня має вигрібну яму.

Вказує, що будівлі, про які зазначає позивач, побудовані на території, яка належить їй, у 1961 році, набагато раніше ніж було забудовано земельну ділянку позивача по АДРЕСА_1 , про що надала рішення № 13 від 07 липня 1960 року на будівництво житлового будинку колгоспнику ОСОБА_3 (а.с. 57), дозвіл на будівельні роботи № 1 від 20 травня 1963 року ОСОБА_3 (а.с. 58), технічний паспорт від 28 жовтня 1992 року, виготовлений на її ім`я (а.с. 59-61), свідоцтво на право особистої власності на жилий будинок, видане на її ім`я, від 08 грудня 1992 року (а.с. 62), державний акт на право приватної власності на земельну ділянку на її ім`я (а.с. 63).

Тому, вважає твердження позивача, що саме відповідач несе відповідальність за порушення Державних будівельних норм хибним, оскільки позивач у позовній зазначає, що земельна ділянка по АДРЕСА_1 , виділена її батькам у 1979 році.

Щодо самочинного будівництва посилається на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі № 640/74141/20, згідно якої відповідно до вимог частини 7 статті 376 Цивільного кодексу України для задоволення позову у цій категорії справ необхідно наявність таких фактів, як неможливість перебудови об`єкту або відмова особи, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови; у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил знесенню самочинного будівництва передує прийняття судом рішення про зобов`язання особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову; знесення самочинного будівництва є крайньою мірою, яка передбачена законом, і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Зазначає також, що відповідно до частин 1, 4, 7 статті 376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Для висновку про задоволення позову у цьому випадку визначальним та достатнім є той факт, що особа здійснила будівництво без документів, що дають право на це, і без належно затвердженого проекту та не виконала вимоги зобов`язального припису, яким вимагалось усунути виявлені порушення.

Отже, об`єкти будівництва є самочинними у випадках наявності однієї із вказаних умов: збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети; збудовані або будуються без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи; збудовані або будуються без належно затвердженого проекту; збудовані або будуються з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Позивачем же суду не надано доказів самочинного будівництва з її сторони, у зв`язку з чим у позові просила відмовити.

Заслухавши позивача, дослідивши докази в справі у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку, загальною площею 85,8 м2, з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці площею 0,0702 га, що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 12 липня 2017 року та витягом з Державного реєстру речових прав (а.с. 16-17).

Як вбачається із рішення виконавчого комітету Недригайлівської селищної ради народних депутатів, виконком селищної ради затвердив наказ адміністрації радгоспу "Недригайлівський" від 10 квітня 1974 року № 45 про виділення батьку позивача ОСОБА_4 земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку (а.с. 66).

З акту погодження (встановлення) меж земельної ділянки ОСОБА_1 , в АДРЕСА_1 , на території Недригайлівської селищної ради, встановлено, що за заявою ОСОБА_1 з метою присвоєння інженерно-кадастрового номера на земельну ділянку, реєстрацією земельної ділянки та внесенням відомостей до бази даних автоматизованої системи ДЗК територіальним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів, в присутності землевласника (землекористувача) ОСОБА_1 , проведено погодження існуючих меж земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 71).

23.11.2023 складено акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання у присутності представника Недригайлівської селищної ради, інженера-землевпорядника ОСОБА_5 , власника земельної ділянки ОСОБА_1 , у присутності власників (користувачів) суміжних земельних ділянок:

1. земельна ділянка АДРЕСА_1 ( ОСОБА_1 ) (кад. № :00:004:0074);

2. земельна ділянка АДРЕСА_2 (кад. № :00:004:0071);

3. землі на території Недригайлівської селищної ради (вул. Миру);

4. земельна ділянка АДРЕСА_3 (кад. № :00:004:0075); зокрема про таке:

Межі земельної ділянки за кадастровим № :00:004:0073, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0702 та наданої власнику/користувачу земельної ділянки ОСОБА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). закріплені в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка у кількості 8 шт. Власник/користувач земельної ділянки претензій щодо меж та конфігурації земельної ділянки не має. Власниками/користувачами суміжних земельних ділянок претензій до існуючих меж не заявлено (а.с. 72).

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За змістом ч. 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 1 ст. 316 ЦК України визначено, що право власності - це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За приписами ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Положення ст. 391 ЦК України встановлюють, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 р. відповідно до закону №475/97-ВР від 17.07.97р. "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК).

Відповідно до п."г" ч. 1 ст. 96 ЗК України землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів.

Згідно з вимогами ст. 375 ЦК України - власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельній ділянці, встановлюються статтею 376 цього Кодексу.

У відповідності до ст. 376 ЦК України - житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Отже, об`єкти будівництва є самочинними у випадках наявності однієї із вказаних умов: збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети; збудовані або будуються без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи; збудовані або будуються без належно затвердженого проекту; збудовані або будуються з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

При цьому, випадки, у яких можливе постановлення судом рішення про знесення самочинного будівництва, визначені частинами 4, 7 статті 376 Цивільного кодексу України та статтею 38 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності".

Пунктом 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 30.03.2012 №6 "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)" визначено, що під істотним порушенням будівельних норм і правил слід розуміти, зокрема, недодержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміну окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність.

Згідно статті 11 Закону України «Про будівельні норми» застосування будівельних норм або їх окремих положень є обов`язковим для всіх суб`єктів господарювання незалежно від форми власності, які провадять будівельну, містобудівну, архітектурну діяльність.

Під наданням земельної ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельної ділянки на підставі цивільно-правових договорів із фізичною чи юридичною особою.

Відповідно до змісту статті 376 Цивільного кодексу України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво, не набуває права власності на нього і воно за рішенням суду підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Відповідно до абз. 1, 3 п. 17 Постанови Пленуму Вищого спецiалiзованого суду України з розгляду цивiльних i кримiнальних справ № 6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК, статтею 103 ЗК. Позов може бути пред`явлено до особи, яка здійснила будівництво, як про зобов`язання знесення забудови, так і про знесення забудови за рішенням суду самим власником (користувачем) земельної ділянки за рахунок особи, яка здійснила самочинне будівництво, з одночасним відшкодуванням підтверджених витрат на його знесення. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Статтею ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 2 ст. 12 ЦПК України).

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Обов`язок по доказуванню полягає у необхідності виконання комплексу відповідних дій, який гарантується настанням несприятливих правових наслідків у випадку їх невиконання, зокрема, відмовою суду визнати наявність юридичного факту у разі невиконання стороною обов`язку по його доказуванню; якщо позивач не доведе підставу вимоги, то в позові належить відмовити.

Невиконання обов`язку по доказуванню для сторін й інших суб`єктів правового спору матиме матеріально-правові і процесуально-правові наслідки.

Згідно роз`яснень п. 27 постанови №2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції " виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Отже, підсумовуючи викладене, враховуючи приписи ст. 321, 375 ЦК України, власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно.

Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.

В даному випадку, спірні сараї внесені до технічного паспорту на житловий будинок, який належить відповідачу відповідно до свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок, а тому не мають статусу незаконного будівництва.

У судовому засіданні встановлено, що спірний туалет відповідачем не використовується, а спірний забор на час розгляду справи вже знесений.

Аналізуючи сукупність наявних обставин та вимог закону, суд приходить до висновку про те, що стороною позивача у судовому засіданні не доведено обґрунтованими та об`єктивними доказами факту порушення її права користування приватною власністю з боку відповідача.

Позивач обґрунтовує свій позов тільки фактом порушення санітарних та будівельних норм та власними твердженнями, що існування спірних будівель негативно впливає на її будинок, внаслідок чого він руйнується. Однак ніяких доказів (фото, показань свідків, висновків будівельно-технічної експертизи тощо), які б свідчили про негативний вплив спірних будівель на будинок та неможливість позивача через їх наявність користуватися своєю дворовою та прибудинковою територією, суду не було надано.

Таким чином суд вважає, що позивач не довела факту незаконності побудови та створення відповідачем перешкод в користуванні дворовою та прибудинковою територіями.

Тому суд приходить до висновку про те, що у задоволенні позову слід відмовити з підстав його недоведеності та безпідставності.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з тим, що позивач, відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" звільнена від сплати судового збору, судові витрати компенсуються за рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 13, 89, 141, 247, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про втручання у приватну власність, порушення санітарних норм, та будівельних норм і правил, відмовити.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Сумського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 28 жовтня 2024 року.

Суддя:підпис З оригіналом згідно

Суддя : В. Д. Жмурченко