Провадження № 2-з/205/719/24
У Х В А Л А

про забезпечення позову

12 листопада 2024 року місто Дніпро

Ленінський районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Дорошенко Г.В.,

за участю секретаря судового засідання Гузь Є.В.,

розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

В С Т А Н О В И В :

11 листопада 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Разом з позовною заявою позивачем було подано заяву про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 до набрання законної сили рішення суду у вищевказаній справі.

В обґрунтування поданої заяви позивач зазначив, що за час сумісного проживання у шлюбі з відповідача, а саме 08.11.2007 року, на підставі договору купівлі-продажу ВКВ №061391, реєстр 6221, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Базилєвим С.П., ним та відповідачем для потреб сім`ї, зокрема для власного проживання, у власність була придбана квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 44,8кв.м, житловою площею 27,2кв.м. Право власності на квартиру було оформлено на відповідача. Вказана квартира була придбана за грошові кошти, які надавали його батьки, що добре відомо відповідачу, оскільки вони з нею на той час були доволі молодими людьми та не мали достатніх доходів і заощаджень, а їх з відповідачем майновий стан не дозволяв їм набути у власність таке цінне нерухоме майно як квартира. Після припинення у грудні 2011 року подружніх відносин відповідач переїхала на постійне місце проживання за іншою адресою, та через певний час створила нову сім`ю. Відповідач, достовірно знаючи, що квартира придбавалася за грошові кошти його батьків, хоч і формально була зареєстрована на неї як титульного власника, у період з грудня 2011 року по жовтень 2024 року, не висувала до нього жодних вимог негаторного змісту щодо спірної квартири та не заперечувала його право користування нею як законним співвласником. Опісля того, як відповідач уклала шлюб з іншим чоловіком, 21.10.2024 року вона надіслала йому смс-повідомолення про те, що у строк до 01.11.2024 року він вивіз з її квартири усі свої речі, оскільки вона планує готувати квартиру до продажу. Такі дії, вимоги та наміри відповідача порушують його законні права та інтереси за захистом яких він звернувся до суду із позовною заявою, оскільки вважає, що квартира хоч і була придбана за кошти його батьків під час їхнього з відповідачем шлюбу, але вона має статус спільного майна подружжя, незважаючи навіть на те, що титульним власником квартири за відповідним договором купівлі-продажу є відповідач ОСОБА_2 . Вважає, що невжиття заходів забезпечення позову у даній справі може ускладнити чи унеможливити ефективний захист його прав і законних інтересів, які пов`язані із можливістю володіти, користуватися та розпоряджатися своєю часткою у спільній квартирі.

Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 11.11.2024 року, вказану заяву було розподілено головуючому судді Дорошенко Г.В. та передано судді канцелярією суду 12.11.2024 року.

Відповідно до частини 1 ст. 153 ЦПК України суд розглядає заяву про забезпечення позову без повідомлення учасників справи.

Суд, дослідивши заяву та додані до неї матеріали, вважає, що заява про забезпечення позову підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно з ч. 2 цієї статті забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до п.п. 1,2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.

Згідно п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22.12.2006р. «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 року у справі №381/4019/18: «Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам».

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 17.08.2005 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13.03.2013 року.

Статтею 60 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 3 ст. 368 ЦК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Із змісту заяви позивача та матеріалів справи вбачається, що між сторонами дійсно виник спір з приводу поділу спільно нажитого майна подружжя, а саме, квартири АДРЕСА_1 . Згідно з правовстановлюючим документом - договором купівлі-продажу квартири від 08.11.2007 титульним власником зазначена відповідач, а також у тексті договору не вбачається посилань на те, що квартира придбавалась у період перебування у шлюбі, тому невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити або унеможливити виконання рішення суду в разі задоволення позову.

У зв`язку з цим, суд вважає за необхідним задовольнити вимоги позивача стосовно застосування заходів забезпечення позовних вимог шляхом накладення арешту на нерухоме майно, а саме квартири АДРЕСА_1 .

При цьому обраний вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав ОСОБА_2 , оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість його відчуження третім особам.

Станом на час розгляду заяви про забезпечення позову відсутні підстави вважати, що існують обставини, з якими законодавець встановив обов`язок суду на застосування зустрічного забезпечення згідно із ч. 3 ст. 154 ЦПК України.

Керуючись статтями 149, 153 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задовольнити.

Накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності відповідачу ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 08.11.2007 року до набрання законної сили рішення суду у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала підлягає негайному виконанню в порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Направити дану ухвалу всім особам, яких стосуються заходи забезпечення позову для вжиття відповідних заходів.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її складання.

Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Суддя Г.В.Дорошенко