МАЛИНОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ____________
Справа №521/2270/24
Пр. №2/521/2946/24
06 червня 2024 року м. Одеса
Малиновський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого судді Сегеди О.М.,
при секретарі Замниборщ А.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу дійсним,
У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, уточненим у подальшому, до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , посилаючись на те, що 15 квітня 1994 року між нею та відповідачами на Одеській товарній біржі було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна №2537, за умовами якого вона придбала у власність квартиру АДРЕСА_1 , яка складається з двох кімнат, площею 11,2 кв.м., 16,8 кв.м., кухні, площею 5,9 кв.м., коридору, площею 4,70 кв.м., туалету, площею 0,9 кв.м., ванної кімнати, площею 1,9 кв.м., балкону, площею 0,9 кв.м., загальною площею 42,3 кв.м., житловою площею 28,0 кв.м.
Позивачка зазначала, що сторони договору купівлі-продажу нерухомого майна №2537 від 15 квітня 1994 року виконали всі умови вказаного договору, відповідачі отримали грошові кошти та передали їй документи та ключи від квартири.
21 квітня 1994 року своє право власності на квартиру АДРЕСА_1 , вона зареєструвала в Одеському міжміському бюро технічної інвентаризації.
Вказувала, що при укладенні вказаного договору нормі статті Цивільного кодексу України щодо обов`язкового нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна не діяли, тому договір купівлі-продажу нерухомого майна №2537 від 15 квітня 1994 року не був нотаріально посвідчений.
Стверджувала, що на даний час договір купівлі-продажу нерухомого майна №2537 від 15 квітня 1994 року, укладений нею та відповідачами на Одеської товарної біржі нотаріусами не приймається, оскільки не був нотаріально посвідчений, тому не може бути прийнятий в якості правовстановлюючого документу на квартиру.
Посилаючись на порушення своїх прав, позивачка просила суд визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 , яка була придбана за договором купівлі-продажу нерухомого майна №2537 від 15 квітня 1994 року, укладеним на Одеської товарній біржі.
Ухвалою суду від 08 березня 2024 року по справі було відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с. 21).
Ухвалою суду від 07 травня 2024 року по справі було закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду (а.с. 57).
Позивачка та її представник, адвокат Пеленгян М.А., діюча на підставі доручення для надання безоплатної вторинної правничої допомоги від 05 жовтня 2023 року №1089, про дату, час і місце судового засідання повідомлялася відповідно до ст. 128 ЦПК України, надали до суду заяву про підтримання позовних вимог у повному обсязі та просили суд розглянути справу за їх відсутності, не заперечували проти винесення заочного рішення (а.с. 35, 62).
Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце судового засідання повідомлялися судом відповідно до ст. 128 ЦПК України (а.с. 50, 51, 52, 53, 54, 63,64, 65, 66).
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07 липня 1989 року Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України»).
Відомості про розгляд справ (залишення позову без руху, повернення позовної заяви, дані про відкриття провадження та дати призначення справи до розгляду) публікуються на офіційному веб-сайті Малиновського районного суду м. Одеси у відповідності до Рішення ради суддів загальних судів № 12 від 28 лютого 2013 року «Про організацію роботи з інформаційного наповнення і функціонування офіційних веб-сайтів загальних судів на офіційному веб-порталі судової влади України» та відправлено до ЄДРСР.
У зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, в порядку статті 280 ЦПК України, зі згоди представника позивача, суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 223 ЦПК України.
Згідно ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового процесу, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються главою книги шостої ЦК України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами.
Судом встановлено, що 15 квітня 1994 року між позивачкою та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , на Одеській товарній біржі було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна №2537, за умовами якого ОСОБА_1 придбала у власність квартиру АДРЕСА_1 , яка складається з двох кімнат, площею 11,2 кв.м., 16,8 кв.м., кухні, площею 5,9 кв.м., коридору, площею 4,70 кв.м., туалету, площею 0,9 кв.м., ванної кімнати, площею 1,9 кв.м., балкону, площею 0,9 кв.м., загальною площею 42,3 кв.м., житловою площею 28,0 кв.м. (а.с. 10-11).
Сторони договору купівлі-продажу нерухомого майна №2537 від 15 квітня 1994 року, виконали всі умови вказаного договору, відповідачі отримали грошові кошти за продаж квартири та передали ОСОБА_1 документи та ключи від квартири.
21 квітня 1994 року право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 , було зареєстровано в Одеському міжміському бюро технічної інвентаризації (а.с. 11 звор.).
Згідно ст. ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Права володіння, користування та розпоряджання своїм майном належать власникові. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Частиною 1 ст. 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває у податковій заставі.
Згідно ст. 209 ЦК України, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.
Частина 3 ст. 640 ЦК України визначає, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.
У відповідності до ч. 1 ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
У пункті 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено судам, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК).
Крім того, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК).
Стаття 210 ЦК України передбачає державну реєстрацію правочинів у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.
У відповідності до ч. 1 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.
Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» регулює відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав.
Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Згідно ст.ст. 4, 27 вказаного Закону визначено, що державній реєстрації прав підлягають: право власності; державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката.
Таким чином, на об`єкти нерухомості, права на які підлягають державній реєстрації, право власності у набувача за договором відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України виникає в момент державної реєстрації, порядок здійснення якої визначений ст. 182 ЦК України, а не в момент фактичного передання майна або в будь-який інший момент, визначений угодою сторін.
Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Статтею 392 ЦК України визначено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
За таких обставин, суд вважає доведеним факт того, що ОСОБА_1 належить на праві власності на підставі договору купівлі продажу нерухомого майна №2537 від 15 квітня 1994 року, квартира АДРЕСА_1 , яка складається з двох кімнат, площею 11,2 кв.м., 16,8 кв.м., кухні, площею 5,9 кв.м., коридору, площею 4,70 кв.м., туалету, площею 0,9 кв.м., ванної кімнати, площею 1,9 кв.м., балкону, площею 0,9 кв.м., загальною площею 42,3 кв.м., житловою площею 28,0 кв.м.
У пункті 2 ч.1ст. 49 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо неподані відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії.
Судом встановлено, що позивачка не має можливості оформити своє право власності на квартиру не в судовому порядку.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Закон України №1952-IV) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі державна реєстрація прав) офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Статтею 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що державна реєстрація прав є обов`язковою.
Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав.
Відповідно до вимог ч. 9 п. 1 ст. 27 Закону України №1952-IV державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно.
Реєстрація права власності на майно може бути проведена за рішенням суду про визнання права власності на це майно.
Відповідачами не було надано до суду жодних заперечень проти позову та доказів у підтвердження цих заперечень. Своїм правом бути присутніми у судових засіданнях відповідачі також розпорядилися на свій розсуд.
Отже, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 щодо визнання за нею права власності на квартиру АДРЕСА_1 , яка складається з двох кімнат, площею 11,2 кв.м., 16,8 кв.м., кухні, площею 5,9 кв.м., коридору, площею 4,70 кв.м., туалету, площею 0,9 кв.м., ванної кімнати, площею 1,9 кв.м., балкону, площею 0,9 кв.м., загальною площею 42,3 кв.м., житловою площею 28,0 кв.м. підлягають задоволенню у повному обсязі.
Відповідно до ст. ст. 76, 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
За ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
На підставі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладається у разі задоволення позову - на відповідача.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.
Позивачка є інвалідом 2 групи, що підтверджується довідкою МСЕК від 08 лютого 2021 року, тому відповідно до вимог Закону України «Про судовий збір» остання звільняється від сплати судового збору (а.с. 5).
Керуючись ст. ст. 15, 16, 321, 392 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 81, 259, 264, 268, 273, 280-289, 354 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу дійсним задовольнити.
Визнати заОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , виданий Малиновським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області 16 лютого 1998 року, РНОКПП НОМЕР_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , в порядку статті 392 Цивільного кодексу України право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яка складається з двох кімнат, площею 11,2 кв.м., 16,8 кв.м., кухні, площею 5,9 кв.м., коридору, площею 4,70 кв.м., туалету, площею 0,9 кв.м., ванної кімнати, площею 1,9 кв.м., балкону, площею 0,9 кв.м., загальною площею 42,3 кв.м., жилою площею 28,0 кв.м., яка належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору купівлі продажу нерухомого майна№2537 від 15 квітня 1994 року, укладеного на Одеській товарній біржі та зареєстрованого в Журналі реєстрації договорів купівлі-продажу нерухомості, реєстраційний номер №2537 від 15 квітня 1994 року та який зареєстрований 21 квітня 1994 року в Комунальному підприємстві «Бюро технічної інвентаризацій» Одеської міської ради.
Стягнути в рівних частках з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , на користь держави судовий збір в розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на заочне рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення суду набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повний текст рішення складено 14 червня 2024 року.
Суддя: О.М. Сегеда