справа №932/3589/24
провадження №2/932/1571/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2024 року м.Дніпро

Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська

в складі: головуючого-судді: Цитульського В.І.,

за участю секретаря судового засідання: Дубовик К.В.,

позивача: ОСОБА_1 ,

представника позивача: ОСОБА_2 ,

представників відповідачів: Лось А.М. , Лутошкіна І.О. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровської обласної ради, Комунального підприємства «Дніпровський обласний клінічний онкологічний диспансер» Дніпропетровської обласної ради про визнання незаконним та скасування розпорядження, поновлення на роботі, -

В С Т А Н О В И В:

позивачка звернулася до суду із позовом у якому просить:

- визнати незаконним та скасувати розпорядження голови Дніпропетровської обласної ради №22-КП від 19.06.2023, яким звільнено ОСОБА_1 з посади генерального директора КП «Дніпровський обласний клінічний онкологічний диспансер» ДОР;

- визнати незаконним та скасувати рішення Дніпропетровської обласної ради №304-17/VIII від 28.07.2023 в частині затвердження вказаного вище розпорядження від 19.06.2023;

- поновити ОСОБА_1 на посаді генерального директора КП «Дніпровський обласний клінічний онкологічний диспансер» ДОР.

Також позивачка просить поновити строк звернення до суду.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29.04.2024 відкрито спрощене позовне провадження.

Узагальнені доводи учасників справи.

Обґрунтування позову зводиться до наступних порушень, допущених при звільненні позивачки 19.06.2023 із посади генерального директора КП «Дніпровський обласний клінічний онкологічний диспансер» ДОР:

- 19.06.2023 у позивачки погіршилося самопочуття, тому 20.06.2023 вона звернулася до лікаря та їй відкрито лікарняний;

- розпорядження про її звільнення виходить за межі повноважень голови обласної ради, адже відповідне питання належить до компетенції обласної ради;

- затвердження обласною радою вказаного розпорядження голови ради є незаконним, оскільки здійснено вже після її фактичного звільнення;

- позивачка не допускала грубого порушення законодавства про правцю, адже зарекомендувала себе бездоганно, а прийняте нею рішення про зміну умов в організації виробництва й праці не спричинило негативних наслідків, окрім того позивачка вживала заходів для погодження вказаного рішення із обласною радою;

- комісія, яка встановила порушення керувалися документами, складеними у період, що не охоплювався перевіркою;

- перед звільненням у позивачки не відбиралися пояснення.

Клопотання про поновлення строку звернення до суду позивачка мотивує тим, що вчасно звернулася до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська, проте її позов було залишено без розгляду.

Мотиви відзивів відповідачів зводяться наступного:

- у день звільнення позивача не була непрацездатною та не перебувала у відпустці;

- позивачка не з`явилася для отримання розпорядження про звільнення;

- звільнення позивачки розпорядженням голови обласної ради є правомірним у зв`язку з його прийняття у міжсесійний період та подальшим погодженням обласною радою;

- порушення позивачкою допущено в період, що охоплювався перевіркою;

- порушення є грубим, оскільки йдеться про порушення порядку визначення структури підприємства;

- лист позивача від 12.04.2024 про погодження свого рішення є підробкою, оскільки зареєстрований в обласній раді лише 30.05.2024;

- невиконання власником обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника не може бути самостійною підставою для поновлення на роботі;

- позивачкою пропущено строк звернення до суду.

В судовому засіданні позивачка та її представник просили задовільнити позов з підстав, наведених у позовній заяві. Представники відповідачів просили відмовити у задоволенні позову з мотивів, зазначених у відзивах.

Обставини, встановлені судом.

27.04.2020 між Дніпропетровською обласною радою та ОСОБА_1 укладено контракт, згідно якого остання прийнята на посаду генерального директора КП «Дніпровський обласний клінічний онкологічний диспансер» ДОР строком до 27.04.2025.

Згідно п.8.1 статуту КП «Дніпровський обласний клінічний онкологічний диспансер» ДОР, структура підприємства, порядок внутрішньої організації та сфери діяльності структурних підрозділів підприємства затверджується керівником підприємства за попереднім погодженням з управлінням з питань гуманітарної, соціально-культурної сфери та освіти виконавчого апарату обласної ради.

За приписами п.1.3 Положення про порядок призначення на посаду та звільнення з посади керівників підприємств, установ та закладів, що належать до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Дніпропетровської області, затвердженим рішенням Дніпропетровської обласної ради від 23.03.2007 №122-7/V: питання про призначення на посаду і звільнення з посади керівників підприємств, установ та закладів, що належать до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Дніпропетровської області, вирішуються виключно на сесіях обласної ради відповідно до статті 43 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», з урахуванням вимог КЗпП України, інших законодавчих та нормативно-правових актів України та цього Положення. З метою забезпечення постійного управління підприємствами, установами та закладами, що належать до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Дніпропетровської області, голова обласної ради у міжсесійний період на підставі заяви керівника підприємства, установи, закладу про звільнення вирішує це питання шляхом видання відповідного розпорядження. Розпорядження голови обласної ради про призначення або звільнення керівників підлягають затвердженню на сесії обласної ради.

Розпорядженням голови ДОР від 02.05.2023 призначено перевірку окремих питань діяльності КП «Дніпровський обласний клінічний онкологічний диспансер» ДОР за період з 01.01.2022 по 31.03.2023.

Згідно заяви про відпустку, поданої до ДОР 09.06.2023, ОСОБА_1 було погоджено частину щорічної відпустки із 21.06.2023 по 07.07.2023.

Згідно звіту перевірки від 14.06.2023 вказано, що в порушення п.8.1 статуту підприємства, керівник підприємства прийняла рішення від 31.01.2023 «Про зміну умов в організації виробництва й праці у зв`язку з проведенням реорганізації» та від 24.02.2020 «Про внесення змін до штатного розпису та попередження працівників про наступне вивільнення» без погодження з профільним управлінням виконавчого апарату обласної ради (сторінка 3 звіту). Також вказано про неврахування як несвоєчасного отриманого обласною радою 30.05.2023 листа керівника підприємства про відповідне погодження від 12.04.2023.

Із вказаним звітом ОСОБА_1 ознайомилася 15.06.2023, про що міститься її підпис на останній сторінці звіту.

Згідно табелю робочого часу, ОСОБА_5 була на роботі до 19.06.2023 включно.

Розпорядженням голови ДОР від 19.06.2020 ОСОБА_1 звільнено з посади за п.1 ст.41 КЗпП України. Підставою звільнення, із покликанням на акт перевірки, призначеної розпорядженням голови ДОР від 02.05.2023 №79-Р, вказано прийняття позивачкою рішень від 31.01.2023 «Про зміну умов в організації виробництва й праці у зв`язку з проведенням реорганізації» та від 24.02.2020 «Про внесення змін до штатного розпису та попередження працівників про наступне вивільнення». У розпорядженні вказано, що такі рішення мали бути узгоджені із профільним управлінням виконавчого апарату обласної ради.

Згідно акту від 19.06.2023, складеного працівниками ДОР, ОСОБА_1 викликалася для отримання вказаного вище розпорядження на 19.06.2023, проте не з`явилася. Тому розпорядження буде надісано їй поштою.

Відповідне поштове відправлення позивачкою повернулося у зв`язку із закінченням встановило терміну зберігання.

В судовому засіданні з`ясовано, що із вказаним розпорядженням позивачка ознайомилася не пізніше 30.06.2023.

Запис про звільнення до трудової книжки позивачки внесено 19.06.2023.

Розрахунок із ОСОБА_1 було проведено 29.06.2023. Заперечень щодо нього позивачка не наводить.

ОСОБА_1 була непрацездатною з 14:15 год. 20.06.2023 по 30.06.2023, діагноз «гостра інфекція верхніх дихальних шляхів».

Разом із тим позивачкою долучено відповідь КНП «Дніпровський центр первинної медико-санітарної допомоги №4» від 29.05.2024 у якому вказано проте, що ОСОБА_1 зверталася за медичної допомогою ще 19.06.2024.

Розпорядження голови ради, яким звільнено позивачку, було затверджено рішенням Дніпропетровської обласної ради від 28.07.2023.

Позивачка зверталася із позовом про поновлення на посаді 14.07.2023 до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська. Ухвалою цього суду від 20.07.2023 відкрито провадження, проте ухвалою від 17.01.2024 позов ОСОБА_1 залишено без розгляду. На час розгляду даної справи така ухвала є чинною.

Позивачкою долучено посвідчення про присвоєння їй почесного звання «Заслужений лікар України», «За розвиток регіону», «За заслуги перед збройними силами України».

Допитані в суді свідки, які були працівниками КП «Дніпровський обласний клінічний онкологічний диспансер» ДОР, ствердили, що про звільнення ОСОБА_5 вони дізналися на підприємстві 20.06.2024.

При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір в сумі 2 422,40 грн.

Законодавство та висновки Верховного Суду, що застосовані судом.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.41 КЗпП України, крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи роботодавця може бути розірваний також у випадку одноразового грубого порушення трудових обов`язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також службовими особами податкових та митних органів, яким присвоєно спеціальні звання, і службовими особами центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами.

Вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов`язків грубим, суд повинен виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, яку ним заподіяно чи могло бути заподіяно шкоду, істотності наслідків порушення трудових обов`язків. При цьому суд повинен установити не тільки факт невиконання працівником обов`язку, який входить до кола його трудових обов`язків, а й можливість виконання ним зазначеного обов`язку за встановлених судом фактичних обставин справи, тобто встановити вину працівника та наявність причинного зв`язку між невиконанням працівником трудових обов`язків і негативними наслідками, які настали внаслідок такого порушення (правовий висновок постанови Верховного Суду від 03.04.2019 у справі №734/508/17).

За приписами ч.3 ст.41 КЗпП України, розірвання договору у випадках, передбачених пунктами 1-5 частини першої та частиною другою цієї статті, провадиться з додержанням вимог частини третьої статті 40.

У відповідності до ч.3 ст.40 КЗпП України, не допускається звільнення працівника з ініціативи роботодавця в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

За приписами п.16 ч.1 ст.1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», листок непрацездатності це сформований програмними засобами електронного реєстру листків непрацездатності на підставі медичного висновку про тимчасову непрацездатність або документа, що засвідчує факт усиновлення дитини, і зареєстрований за єдиним реєстраційним номером цього реєстру електронний документ, що є підставою для звільнення від роботи, призначення страхових виплат відповідно до законодавства про соціальне страхування.

У постанові Верховного Суду України від 19.10.2016 у справі №6-2801цс15 наведено правовий висновок про те, що пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантії, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Разом з тим, правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника. Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду: від 21.10.2019 в справі №711/8227/16-ц, від 22.11.2021 в справі №342/1310/19.

За приписами ч.2 ст.233 КЗпП України, із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами №2083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Строк є проміжком часу, протягом якого може бути здійснена певна дія. Положення статті 233 КЗпП України є імперативними та передбачають конкретний строк звернення до суду. У зв`язку з цим, у випадку недотримання вимог, передбачених статтею 233 КЗпП України щодо строку звернення до суду, суд відмовляє у задоволенні позову.

У постанові Верховного Суду 18.07.2018 у справі №753/23150/15-ц та Верховного Суду України від 05.07.2017 у справі №758/9773/15 зазначено, що якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку.

При цьому карантин в Україні, пов`язаний з COVID-19 закінчився 30.06.2023 (постанова Уряду від 27.06.2023 №651), тому до даних правовідносин не застосовуються приписи п.1 Перехідних положень КЗпП України.

У постанові Верховного Суду від 26.10.2022 у справі №5023/2756/11 вказано, що «…позивачка звернулась до суду в порядку норм КЗпП України і строки передбачені статтею 233 КЗпП України не є строками позовної давності, що регулює ЦК України і застосовується судом незалежно від наявності заяви зацікавленої сторони…».

На вказаний висновок покликався Верховний Суд у постанові від 08.04.2024 у справі №593/1176/21.

Згідно висновків, наведених у постанові Верховного суду від 06.07.2022 у справі №148/201/21, строки звернення до суду у справах щодо трудових правовідносин врегульовано нормами КЗпП України, а не нормами ЦК України, тому посилання заявника на неврахування положення пункту 4 частини першої статті 263 ЦК України, щодо зупинення перебігу позовної давності, є помилковими.

Висновки суду.

1. Доведено, що позивачка, як керівник підприємства, прийняла рішення від 31.01.2023 «Про зміну умов в організації виробництва й праці у зв`язку з проведенням реорганізації» без попереднього узгодження із обласною радою, що суперечить п.8.1 статуту КП «Дніпровський обласний клінічний онкологічний диспансер» ДОР.

При цьому, лист позивачки від 12.04.2023 про погодження вказаного рішення, який надійшов до ДОР лише 30.05.2023, не береться судом до уваги, адже такий не можливо визначити попереднім узгодженням, яке на думку суду мало б передувати рішенню від 31.01.2023. Більше того, вказаний лист складений вже підчас фактичної реалізації рішення від 31.01.2023, зокрема позивачкою прийнято рішення від 24.02.2023 «Про внесення змін до штатного розпису та попередження працівників про наступне вивільнення».

Відтак встановлено факт порушення позивачкою трудових обов`язків.

2. Серед наслідків вказаного порушення могло бути порушення права на працю незаконно вивільнених працівників. У випадку ж звернення таких працівників до суду з КП «Дніпровський обласний клінічний онкологічний диспансер» ДОР могло бути стягнено грошові кошти.

Відтак суд приходить до переконання про те, що описане порушення позивачкою трудових обов`язків було грубим.

3. 19.06.2023, в день звільнення, позивачка була на роботі.

При цьому, відповідь КНП «Дніпровський центр первинної медико-санітарної допомоги №4» від 29.05.2024 про звернення ОСОБА_1 за медичною допомогою 19.06.2024 не береться до уваги, адже суперечить медичному висновку про тимчасову непрацездатність (який є єдиним належним та об`єктивним доказом тимчасової непрацездатності).

Крім того, такий доказ суперечить доводам позовної заяви.

4. До застосування дисциплінарного стягнення відповідач не отримав від позивачки письмові пояснення за фактом порушення трудової дисципліни.

Разом із тим, невиконання власником або уповноваженим ним органом відповідного обов`язку не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами (висновки, наведені в постановах Верховного Суду України від 19.10.2016 у справі №6-2801цс15, від 21.10.2019 в справі №711/8227/16-ц, від 22.11.2021 в справі №342/1310/19).

5. Доводи позивачки про те, що комісія, яка встановила порушення керувалися документами, складеними у період, що не охоплювався перевіркою не беруться до уваги, адже не заперечують факту вчинення правопорушення.

Тим більше, що рішення позивачки, які стали підставою її звільнення, мали місце в період, що охоплювався перевіркою.

6. Разом із тим, норма абзацу першого п.1.3 Положення про порядок призначення на посаду та звільнення з посади керівників підприємств, установ та закладів, що належать до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Дніпропетровської області однозначно стверджує, що питання про призначення на посаду і звільнення з посади керівників підприємств, установ та закладів, що належать до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Дніпропетровської області, вирішуються виключно на сесіях обласної ради.

При цьому абзац другий вказаного пункту, який дає право звільняти працівників голові обласної ради з подальшим погодженням обласною радою не може застосовуватися у нашому випадку, оскільки у даних правовідносинах відсутня заява позивачки про звільнення.

Рішення Верховного Суду у справі №201/5731/19, на яке покликаються представники відповідачів, не враховується судом, оскільки у вказаній справі працівником подавалася заява про звільнення, що дозволяло застосувати норму абзацу другого п.1.3 Положення.

Покликання представників відповідача на Закону України «Про правовий режим воєнного стану» не заслуговують на увагу, оскільки жодна із його норм не змінює повноважень голови обласної ради щодо звільнення працівників.

Відтак вбачається відсутність повноважень у голови обласної ради на звільнення позивачки.

Разом із тим, підлягає врахуванню факт подальшого погодження звільнення позивачки уповноваженим органом, встановлення факту допущення позивачкою грубого порушення трудових обов`язків.

У зв`язку із наведеними обставинами суд звертає увагу на висновки Верховного Суду про те, що:

- за встановленого факту порушення позивачем умов контракту відсутні підстави для його поновлення на роботі навіть з урахуванням порушення гарантії, визначеної у першому реченні частини третьої статті 40 КЗпП України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі №205/4196/18);

- відсутність такого рішення під час звільнення працівника сама по собі не є безумовною підставою для його поновлення на роботі (постанова Верховного Суду від 07.02.2024 у справі №755/14716/21, постанова Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2019 у справі №336/5828/16);

- невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами (постанови Верховного Суду України від 19.10.2016 у справі №6-2801цс15, від 21.10.2019 в справі №711/8227/16-ц, від 22.11.2021 в справі №342/1310/19).

Виявлене під час вирішення даної справи порушення є подібним до порушень, за наявності яких Верховний Суд у вказаних справах приходив до висновку про відсутність підстав для поновлення правника на посаді.

7. Окрім того, із оскаржуваним рішенням про звільнення позивачка ознайомилася не пізніше 30.06.2023 (перши разоскаржувала його 14.07.2023), а позов до суду в даній справі подано лише 15.04.2024.

Карантин в Україні, пов`язаний з COVID-19 закінчився 30.06.2023, а приписи п.19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (щодо позовної давності) не застосовуються до даних правовідносин.

Відтак вбачається, що позивачка пропустила місячний строк звернення до суду на більш як вісім місяців.

Позивачка погодилася із фактом пропуску строку звернення до суду та подала клопотання про його поновлення. Таке клопотання обґрунтовано виключно тим, що вона вже оскаржувала своє звільнення до суду.

На переконання суду попереднє звернення позивача із позовом до суду підтверджує відсутність перешкод для своєчасного звернення до суду.

При цьому перший позов було залишено без розгляду з підстав повторної неявки позивачки в судове засідання, а відповідна ухвала суду першої інстанції набрала законної сили ще 17.01.2024 (майже за три місяці до звернення з другим позовом).

З огляду на наведене відсутні підстави для поновлення позивачці строку звернення до суду.

За описаних обставин суд приходить до переконання про відмову в задоволенні позову.

Оскільки суд відмовляє у задоволенні позову, сплачений позивачкою судовий збір не підлягає відшкодуванню. Інших судовий витрат сторонами не заявлено.

Керуючись ст.ст.12, 81, 133, 141, 258, 259, 263-268 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено 06.06.2024.

Суддя: В.І. Цитульський