Номер провадження: 22-ц/813/468/24
Справа № 521/4550/20
Головуючий у першій інстанції Мурзенко М. В.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.09.2024 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Таварткіладзе О.М., Заїкіна А.П.

за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , що діє також від імені та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: Малиновська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування, ОСОБА_5 , про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом виселення, на рішення Малиновського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Мурзенко М.В. 21 липня 2021 року у м. Одеса, -

встановила:

У березні 2020 року до Малиновського районного суду м. Одеси звернувся представник ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 , що діє також від імені та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: Малиновська районна адміністрація Одеської міської ради як орган опіки та піклування, ОСОБА_5 , про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом виселення.

Позов обґрунтовано тим, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 16.09.2015 року у справі №521/20336/14-ц, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 21.12.2015 року, було витребувано від ОСОБА_2 та передано ОСОБА_1 1/2 частину кв. АДРЕСА_1 . На підставі вказаних судових рішень 28.11.2019 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно здійснено державну реєстрацію права спільної часткової власності за позивачем - ОСОБА_1 на вказану квартиру.

Як зазначав позивач, не існує жодних правових підстав, відповідно до яких відповідачі мають права користуватися і проживати у спірній квартирі. Згідно відомостей, отриманих від ТОВ «Берег Жилсервіс», у квартирі зареєстровані та фактично мешкають відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , при цьому відповідачі не пускають у квартиру позивача та перешкоджають йому у користуванні та розпорядженні квартирою. У зв`язку із викладеним, ОСОБА_1 вимушений був звернутись до суду з даним позовом.

Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 07.10.2020 року позов було задоволено.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 19.11.2020 року вказане заочне рішення було скасовано, призначено справу до судового розгляду зі стадії підготовчого судового засідання.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 21.07.2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що у матеріалах справи наявні не спростовані відповідачами докази, що позивач є правомірним та належним власником 1/2 частини спірної квартири, а у суді першої інстанції відповідачі повідомили, що добровільно звільняти квартиру не збираються, чим підтвердили порушення прав позивача, як власника, у здійсненні права користування та розпорядження належним йому майном.

Сторони про розгляд справи на 24.09.2024 року були сповіщені належним чином, у судове засідання з`явились ОСОБА_1 , ОСОБА_6 та представник ОСОБА_2 .

Орган опіки та піклування було сповіщено шляхом направлення судових повісток на офіційну електронну адресу.

Колегія суддів зазначає, що суд направляє судові рішення, судові повістки, судові повістки - повідомлення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу на їхні офіційні електронні адреси, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів) (ч. 5 ст. 14 ЦПК України).

Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи; неправильне застосування судом норм матеріального права.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно ст. 8 Конвенції, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Стаття 8 Конвенції стосується прав особливої важливості для особистості людини, її самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див., mutatis mutandis, рішення від 27.05.2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» («Connors v. the United Kingdom»), заява № 66746/01, § 82).

ЄСПЛ неодноразово висловлювався щодо можливості виселення особи з житлового приміщення. Так, у рішенні від 02.12.2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 19009/04, § 41) ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Згідно з практикою ЄСПЛ, втручання держави у право на житло є порушенням ст. 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві».

Формулювання «згідно із законом» не лише вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах та передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», § 43).

Втручання у право на повагу до житла має бути також «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній меті (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentner v. Austria»), заява № 20082/02, § 56).

Вирішуючи питання про «необхідність у демократичному суспільстві» виселення відповідача з належного йому раніше житла, суд має оцінити, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого заходу та чи буде таке втручання у право особи на житло пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів ст. 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ від 09.10.2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» («Stankova v. Slovakia»), заява № 7205/02, § 60-63).

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення відносно такої особи статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справах «Дакус проти України» («Dakus v. Ukraine») від 14.12.2017 року, заява № 19957/07; «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine») від 02.03.2011 року, заява № 30856/03; «Садов`як проти України» («Sadovyak v. Ukraine») від 17.05.2018 року, заява № 17365/14.

Зазначене правове обґрунтування для вирішення справ подібної категорії про виселення навела Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження 14-181 цс 18).

Також у вказаній постанові Великої Палати Верховного Суду зазначено, що суд повинен обґрунтувати втручання держави у право на житло, чи не є це порушенням ст. 8 Конвенції, чи здійснюється воно «згідно із законом», чи переслідує легітимну мету, чи є необхідним в демократичному суспільстві.

По суті, це є виконанням п. 1 ст. 6 Конвенції, згідно з яким кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Як вбачається з матеріалів справи, заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 14.03.2011 року у справі № 2-90/2011 позов ОСОБА_1 було задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину автомобіля, стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 195 тис. грн., що дорівнює вартості 1/2 частини кв. АДРЕСА_1 . Зустрічний позов ОСОБА_5 залишено без розгляду. Зустрічний позов ОСОБА_7 було задоволено частково, визнано ОСОБА_7 добросовісним набувачем вказаної квартири.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 24.10.2013 року заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 14.03.2011 року у справі № 2-90/2011 було скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 04.12.2008 року кв. АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим № 2414. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину вказаної квартири та на 1/2 частину автомобіля. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_7 відмовлено.

26.11.2014 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України касаційну скаргу представника ОСОБА_2 було відхилено. Рішення апеляційного суду Одеської області від 24.10.2013 року залишено без змін.

Згідно договору купівлі-продажу від 09.09.2011 року, ОСОБА_2 придбала у ОСОБА_7 кв. АДРЕСА_1 , передавши її в іпотеку ПАТ «ВТБ Банк», про що свідчить іпотечний договір від 09.09.2011 року.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 07.11.2016 року у справі № 521/9033/16-ц позов ОСОБА_1 було задоволено частково.

Визнано іпотечний договір від 09.09.2011року, укладений між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_2 в частині передачі в іпотеку 1/2 частини кв. АДРЕСА_1 , загальною площею 44,0 кв.м., житловою площею 18,2 кв.м. недійсним.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 06.05.2015 року у справі № 521/19460/13-ц позов ОСОБА_1 було задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_2 , ОСОБА_4 не чинити перешкод ОСОБА_1 та працівникам БТІ у доступі до кв. АДРЕСА_1 для виконання всіх необхідних робіт по виготовленню технічної документації на квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 16.09.2015 року у справі № 521/20336/14-ц, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 21 грудня 2015 року, позов ОСОБА_1 було задоволено.

Витребувано від ОСОБА_2 та передано ОСОБА_1 1/2 частину кв. АДРЕСА_1 , загальною площею 43 кв.м., житловою площею -18,2 кв.м.

З довідки № 5 від 21.02.2020 року, виданої ТОВ «Берег Жилсервіс» вбачається, що у кв. АДРЕСА_1 зареєстровані та фактично мешкають: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що відповідачем не заперечується.

Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що у квартирі зареєстровані та фактично мешкають відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , при цьому відповідачі не пускають у квартиру позивача та перешкоджають йому у користуванні та розпорядженні квартирою.

Власник іншої 1/2 частини квартири, ОСОБА_5 , у судове засідання суду першої інстанції не з`явилась, жодних міркувань щодо заявлених позовних вимог не висловила.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).

Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

У даному випадку колегія суддів доходить до висновку, що для ОСОБА_2 , що діє також від імені та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , ОСОБА_4 наявні підстави для застосування концепції «правомірних очікувань» у контексті ст. 1 Першого протоколу до Конвенції. Так, для відповідачів присутні такі умови: як пов`язаність з наслідками, на виникнення яких вони законно могли сподіватися, наявність підстав у праві для захисту їх прав, усталена судова практика.

При цьому законні очікування є одним із проявів справедливості у праві й передбачають юридичну визначеність правового регулювання щодо суб`єктів права. Законні очікування - невід`ємна частина юридичної визначеності і полягають у тому, що якщо особа очікує досягнення певного результату, діючи відповідно до норм права, то має бути гарантований захист цих очікувань.

Дійсно, складовими принципу верховенства права є, зокрема, правова передбачуваність та правова визначеність, які необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано (Рішення Конституційного Суду України від 11.10.2005 року № 8-рп/2005; Рішення Конституційного Суду України від 31.03.2015 року № 1-рп/2015).

З огляду на вказане колегія суддів зазначає, що у ОСОБА_2 , що діє також від імені та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , ОСОБА_4 були підстави для застосування принципу правомірних очікувань, а саме збереження за собою житла для проживання, оскільки ОСОБА_2 є добросовісним набувачем спірної квартири, тривалий час, з 2011 року, мешкає у ній разом із чоловіком та малолітньою дитино, тобто, родина має із житлом тісний зв`язок, у відповідачів не має іншого житла, що є достатньою підставою для того, щоб вважати спірний будинок житлом цієї особи.

Також колегія суддів враховує, що укладанні договору купівлі-продажу від 09.09.2011 року, згідно якого ОСОБА_2 придбала у ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_1 , ОСОБА_7 діяв недобросовісно, не повідомивши відповідачку про наявність судових спорів щодо нерухомого майна, а приватний нотаріус, що посвідчував угоду, не переконався, що відчуження спірної квартири спочатку на користь гр. ОСОБА_7 , а згодом - на користь відповідачки ОСОБА_2 відбулось відповідно до закону.

Після укладення договору купівлі-продажу від 09.09.2011 року ОСОБА_2 у встановленому законом порядку зареєструвала своє право власності на квартиру, про що свідчить витяг Про державну реєстрацію прав від 20.09.2011 року (а.с.93).

Таким чином, відповідач ОСОБА_2 не знала та не могла знати про наявність ризику того, що право власності на квартиру може бути припинено у зв`язку із недобросовісними діями відчужувача нерухомого майна, ОСОБА_7 .

Колегія суддів також приймає до уваги той факт, що ОСОБА_1 є власником лише 1/2 частини спірної квартири, однак при цьому останній заявив вимоги про виселення відповідачів зі спірної квартири у цілому, а не з належної йому частини, що є безпідставним, оскільки власник іншої 1/2 частини квартири - третя особа ОСОБА_5 , відповідних вимог до відповідачів про звільнення квартири не заявляла, і порядок користування квартирою між співвласниками не встановлювався.

З огляду на вказане, за обставин цієї справи, виселення ОСОБА_2 , малолітнього ОСОБА_3 , ОСОБА_4 не є пропорційним меті захисту права приватної власності ОСОБА_1 на 1/2 частину кв. АДРЕСА_1 .

Таким чином, встановивши обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку поданим сторонами доказам, колегія суддів доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 про те, що у матеріалах справи наявні не спростовані відповідачами докази того, що позивач є правомірним та належним власником 1/2 частини спірної квартири, а у суді першої інстанції відповідачі повідомили, що добровільно звільняти квартиру не збираються, чим підтвердили порушення прав позивача, як власника, не мають правового значення для вирішення даної справи, оскільки жодним чином не спростовують викладені вище висновки суду апеляційної інстанції щодо відсутності правових підстав для виселення ОСОБА_2 , малолітнього ОСОБА_3 , ОСОБА_4 зі спірної квартири.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

При викладених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , однак неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, та частково невірно застосував норми матеріального права, у зв`язку із чим рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 21 липня 2021 року підлягає зміні, із викладенням його мотивувальної частини в редакції цієї постанови. В іншій частині судове рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 21 липня 2021 року змінити, викласти його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині судове рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 04 жовтня 2024 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе