КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 жовтня 2024 року м. Київ

Унікальний номер справи № 757/39277/23-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/824/11327/2024

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,

за участю секретаря судового засідання - Дячук І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 березня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Матійчук Г.О., у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Аланд», треті особи: приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Горай Олег Станіславович, приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Клітченко Оксана Анатоліївна, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, та стягнення безпідставно набутих коштів, -

в с т а н о в и в :

У вересні 2023 року позивач звернулась до суду із вказаним позовом, в якому просила: визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 31744, вчинений 08.09.2020 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О.С. про стягнення із ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Аланд» заборгованості в розмірі 22 557, 94 грн; стягнути із ТОВ «Фінансова компанія «АЛАНД» на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 6 457, 89 грн.; судові витрати покласти на відповідача (а.с. 1-6).

В обґрунтування позову зазначала, що 08.09.2020 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О.С. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №31744, на підставі якого приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Клітченко О.А. 11.11.2020 року було відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Аланд» заборгованості в розмірі 22 557, 94 грн.

Вважає, що вчинений нотаріусом виконавчий напис має бути визнаний судом таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з тим, що вчинений без дотримання вимог щодо наявності безспірної заборгованості, поряд з цим, вчиняючи виконавчий напис, приватним нотаріусом не було враховано те, що боржником не було отримано письмові вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання, крім того, виконавчий напис вчинено не на борговому документі - кредитному договорі, який нотаріально не посвідчений.

Вказувала, що станом на 08.09.2020 року - дату вчинення спірного виконавчого напису нотаріуса, чинне законодавство передбачало можливість вчинення виконавчого напису лише за умови подання оригіналу нотаріально посвідченого договору. Вчинення виконавчого напису на підставі не нотаріально посвідчених договорів чинним законодавством не передбачено. Також, виконавчий напис більше за все вчинено не на договорі, а на окремому бланку при наявності на договорі вільного місця, що також є порушенням вимог чинного законодавства.

Крім того, ОСОБА_1 на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису не повідомлялась ТОВ «ФК «АЛАНД» про наявність заборгованості з пропозицією сплатити цю заборгованість протягом 30 днів з дня отримання такої вимоги. Із зазначеною у виконавчому написі заборгованістю не згодна, та не вважає її безспірною. Приватний нотаріус не переконався в безспірності розміру сум, що пропонуються до стягнення за виконавчим написом, чим порушив норми Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Також, відповідачем пропущено строк, на протязі якого він міг звернутися із заявою про вчинення оскаржуваного виконавчого напису, а нотаріусом вчинено виконавчий напис із порушенням такого строку (а.с. 1-6).

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 25 березня 2024 року позов ОСОБА_1 до ТОВ «ФК «Аланд», треті особи: приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Горай О.С., приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Клітченко О.А., про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, та стягнення безпідставно набутих коштів - задоволено частково. Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 31744, вчинений 08.09.2020 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О.С. про стягнення із ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Аланд» заборгованості в розмірі 22 557,94 грн. Стягнуто із ТОВ «ФК «АЛАНД» на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 1 813,38 грн. Стягнуто із ТОВ «ФК «АЛАНД» на користь держави судовий збір у розмірі 1 911,87 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено (а.с. 61-66).

Не погодившись з рішенням районного суду, 25 квітня 2024 року ОСОБА_1 направила до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення суду в частині стягнення з ТОВ «ФК «АЛАНД» безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 1 813,38 грн. та відмову у задоволенні стягнення безпідставно набутих коштів у сумі 4 644,51 грн. та в цій частині ухвалити нове рішення, яким задовольнити повністю вимогу щодо стягнення з ТОВ «ФК «АЛАНД» на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті кошти в розмірі 6 457,89 грн.; судові витрати покласти на відповідача (а.с. 73-81).

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, зазначала, що судом першої інстанції не повністю було з`ясовано обставину, яку саме суму було отримано із скаржника на користь відповідача приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Клітченко О.А., а також не було з`ясовано обставину, протягом якого періоду було безпосередньо здійснено такі утримання. Суд не врахував, що утримання на користь відповідача відбулося без участі позивача, відтак, відповідні докази у позивача відсутні, а також що такі докази наявні у приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Клітченко О.А., яка пояснень не надала, тобто, проти суми, заявленої позивачем, як утриману на користь відповідача, не заперечила. Суд не врахував наявність відповідних доказів у відповідача, а також не звернув увагу на відсутність заперечень відповідача щодо суми, яку було стягнуто з позивача на користь відповідача, який також не надав відзиву та доказів того, що стягнуто було лише 1 813,38 грн., а не 6 457,89 грн., як зазначила позивач.

Судом встановлено, що приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Клітченко О.А. отримала позовну заяву з доданими до неї документами 23.11.2023 року, а відповідач отримав позовну заяву з доданими документами 31.10.2023 року. Вважала, що дослідивши лист Головного управління Пенсійного воду України в Рівненській області від 23.04.2021 року № 2831-3429/Ш-04/08-1700/21 та встановивши обставину утримання з позивача на користь відповідача 1 813,38 грн., суд не встановлював періоду стягнення, що відбулося згідно цього листа з грудня 2020 року по квітень 2021 року, і не звернув увагу на визначення в листі суми боргу станом на 01 травня 2021 року.

Звертала увагу, ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 07 вересня 2023 року забезпечено позов шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого напису № 31744 від 08.09.2020 року, вчиненого приватним нотаріусом Житомирського нотаріального округу Гораєм О.С. про стягнення із ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «АЛАНД» заборгованості у розмірі 22 557,94 грн. на підставі якого приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Клітченко О.А. відкрито виконавче провадження ВП № НОМЕР_1 від 20.11.2020 року. Отже, стягнення коштів з позивача на користь відповідача не зупинялось з 01 травня 2021 року і доказів протилежного немає, а суд з незрозумілих причин встановив, що сума стягнута судом станом на 01 травня 2021 року є всією сумою, що безпідставно набув відповідач за рахунок позивача, не встановивши періоду, протягом якого фактично відбулося стягнення у виконавчому провадженні ВП № НОМЕР_1. В оскаржуваному рішенні судом не зазначено, чому суд взяв до уваги те, що відповідачем не було спростовано отримання за рахунок позивача 1 813,38 грн., водночас, не було враховано, що відповідач не спростував і отримання за рахунок позивача 6 457,89 грн., а приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Клітченко О.А. не надала жодного доказу того, що у виконавчому провадженні нею було стягнуто з позивача меншу суму, ніж 6 457,89 грн., що приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Клітченко О.А. не заперечила проти розміру позовної вимоги про стягнення безпідставно набутих коштів.

Також, вказувала, що жодним доказом не підтверджено, що стягнення коштів у виконавчому провадженні після 01 травня 2021 року не відбувалося, водночас, суд першої інстанції виходив з того, що листом Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 23.04.2021 року № 2831-3429/Ш-04/08-1700/21 підведено підсумки виконання оскарженого напису нотаріуса на момент звернення позивача до суду у 2023 році. Вказуючи, що довідка від 02 серпня 2023 року як підтвердження утримання із позивача у рамках виконавчого провадження суми 6 457,89 грн. взята до уваги бути не може, оскільки не містить відомостей про утримання коштів із пенсії позивача, а лише відомості про розмір пенсії ОСОБА_1 за період із лютого 2023 року по липень 2023 року, суд не звернув уваги на те, що з нарахованої пенсії за вказані періоди могли здійснюватися утримання. Відтак, висновок суду про закінчення утримань у квітні 2021 рок не є обґрунтованим.

Вважала, що у суду першої інстанції мали б виникнути сумніви щодо добросовісності здійснення процесуальних прав приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Клітченко О.А. та відповідачем, та витребувати матеріали виконавчого провадження № НОМЕР_1, лише в матеріалах якого наявні докази розміру фактично стягнутої з позивача на користь відповідача суми (а.с. 73-81).

Відзив до суду апеляційної інстанції не надходив.

Виходячи з положень ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Так, ОСОБА_1 оскаржує рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 березня 2024 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення коштів безпідставно набутих коштів, відтак, враховуючи положення ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 березня 2024 року лише в межах позовних вимог щодо стягнення з відповідача безпідставно набутих коштів.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримала скаргу і просила її задовольнити.

Інші особи, які беруть участь у справі, до суду не прибули, про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином, про що у справі є докази. Про розгляд справи апеляційним судом 03 жовтня 2024 року відповідач ТОВ «ФК «АЛАНД» був повідомлений 31 липня 2024 року, про що є відмітка працівників пошти про вручення адресату поштового відправлення суду. Повідомлення приватного нотаріуса Житомирського МНО Горай О.С. повернулось із відміткою працівників пошти про відсутність адресата за зазначеною ним адресою, заяви про зміну адреси місця проживання (перебування) від вказаної особи до суду не надходили (а.с. 132-137).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що на зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись із подіями процесу (див. серед іншого «Гуржій проти України», заява № 326/3, 01 квітня 2008 року, «Олександр Шевченко проти України», № 8771/02, § 27, 26 квітня 2007 року). Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначено, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Поряд з цим, національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі "Мусієнко проти України", № 26976/06).

Зважаючи на вимоги п. 2 ч. 8, ч. 9 ст. 128, ч. 5 ст. 130, 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широку сферу застосування: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею або всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним.

Аналіз норм статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: а) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); б) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності достатньої правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Наведене у своїй сукупності свідчить, що кондикція - це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним

складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна (носія іншого цивільного права), підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця (набувача майна) з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності цивільних відносин безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливо здійснити шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача таке майно.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 25 жовтня 2017 року у справі № 3-905гс17 та у постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 757/42443/15-ц (провадження № 61-38890св18).

Отже, положення глави 83 застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб, чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Висновок про можливість застосування до спірних правовідносин норм статті 1212 ЦК України викладений також Верховним Судом у постанові від 6 березня 2019 року у справі № 910/1531/18.

Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі № 910/3395/19, від 23 квітня 2019 року у справі № 918/47/18, від 1 квітня 2019 року у справі № 904/2444/18.

Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22 березня 2016 року у справі № 6-2978цс15 та від 3 червня 2016 року у справі №6-100цс15.

Судовий акт про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, який набрав законної сили і за яким відбулося повне або часткове виконання є правовою підставою для виникнення зобов`язання з повернення майна, що набуто без достатньої правової підстави, оскільки з моменту ухвалення такого судового акту правова підстава вважається такою, що відпала. Відповідно до статті 1212 ЦК України у такому разі набувач такого майна з моменту набрання судовим актом законної сили, зобов`язаний зобов`язаний повернути потерпілому все отримане майно.

Відповідна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 201/6498/20 (провадження № 61-88св21).

За таких обставин, з урахуванням того, що зазначений вище виконавчий напис вчинений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О.С. за реєстровим № 31744 від 08.09.2020 року визнано таким, що не підлягає виконанню, а отже, підстава, на якій відповідач стягнув з позивача заборгованість відсутня, суд апеляційної інстанції погоджується з правильним висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову у цій справі.

Так, позивач ОСОБА_1 просила стягнути із ТОВ «Фінансова компанія «АЛАНД» на її користь безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 6 457,89 грн.

Суд першої інстанції, визначаючи суму, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, як безпідставно набутих грошових коштів, брав до уваги докази, які були долучені позивачем на підтвердження вказаних позовних вимог до позовної заяви.

Так, судом було встановлено, що в рамках виконавчого провадження ВП № НОМЕР_1 стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Аланд» 1 813,38 грн., що підтверджується листом Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області віл 23.04.2021 року №2831-3429/Ш-04/8-1700/21 (а.с.36).

Суд першої інстанції правомірно відхилив посилання позивача на довідку від 02.08.2023 року, як на підтвердження утримання із позивача у рамках виконавчого провадження ВП № НОМЕР_1 суми 6 457,89 грн, оскільки вказана довідка не містить відомостей про утримання коштів із пенсії позивача у рамках ВП № НОМЕР_1, а містить лише відомості про розмір пенсії ОСОБА_1 за період із лютого 2023 року по липень 2023 року (а.с. 25).

Таким чином, сума коштів, яка була стягнута із позивача та надійшла на рахунок ТОВ «Фінансова компанія «Аланд» становить 1 813, 38 грн.

Доказів на підтвердження утримання із позивача на користь відповідача в рамках виконавчого провадження ВП № НОМЕР_1 грошових коштів в розмірі 4 644,51 грн. до суду першої інстанції позивачем надано не було.

При цьому, до апеляційної скарги на стадії апеляційного перегляду справи ОСОБА_1 на підтвердження позовних вимог щодо стягнення з неї безпідставно отриманих грошових коштів в рамках виконавчого провадження № НОМЕР_1 в розмірі 6 457,89 грн. надано довідку про розмір призначеної і фактичної отриманої пенсії гр. ОСОБА_1 , за період з 01.12.2020 року по 01.04.2022 року (а.с. 103).

Також, до апеляційної скарги ОСОБА_1 на підтвердження позовних вимог щодо стягнення з неї безпідставно отриманих грошових коштів в рамках виконавчого провадження № НОМЕР_1 в розмірі 6 457,89 грн. надано копію листа Головного Управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 16.04.2024 року разом з довідкою про розмір призначеної і фактично отриманої пенсії гр. ОСОБА_1 (а.с. 104-105).

З огляду на положення ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви (ч. 2 ст. 83 ЦПК України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч. 8 ст. 83 ЦПК України).

Учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї (ч. 1 ст. 84 ЦПК України).

Клопотання про витребування доказів судом першої інстанції з підстав неможливості самостійно надати їх до суду, позивачка ОСОБА_1 у цій справі не заявляла.

Відповідно до положень ч.ч. 1 і 3 ст. 376 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Будь-яких об`єктивних доказів неможливості подання до суду першої інстанції вищевказаних доказів, які додані до апеляційної скарги, до суду апеляційної інстанції не надано і в судовому засіданні не встановлено. Посилання апелянта ОСОБА_1 на те, що вона помилково не додала до суду першої інстанції вищевказані довідки, не може бути визнано поважною причиною неподання їх до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від позивачки.

З огляду на вищевказані положення процесуального закону, додані до апеляційної скарги докази (довідки), які не були подані до районного суду і не були предметом дослідження в суді першої інстанції, не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції до уваги.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення із ТОВ «ФК «АЛАНД» на користь ОСОБА_1 безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 1 813, 38 грн.

Колегія суддів відхилила посилання апелянта на те, що суд першої інстанції не витребував матеріали виконавчого провадження № НОМЕР_1 для встановлення розміру фактично стягнутої з позивача на користь відповідача суми, оскільки таке клопотання стороною позивача не заявлялось, а суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Посилання апелянта на положення ч. 7 ст. 81 ЦПК України, як підставу того, що суд першої інстанції з власної ініціативи мав збирати докази у цій справі, зокрема витребувати довідки (матеріали виконавчого провадження, тощо), колегія суддів визнала помилковими та відхилила, оскільки об`єктивних підстав наявності сумнівів у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо подання доказів до суду, матеріали справи не містять, а посилання апелянта на власну помилку у наданні доказів до суду першої інстанцїі не може вважатись об`єктивною і достатньою підставою для висновку про можливість збору доказів у справі з власної ініціативи суду.

Доводів порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування оскаржуваного рішення апелянтом не наведено і судом не встановлено.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, а тому колегія суддів їх відхилила, як необґрунтовані.

Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 березня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 04 жовтня 2024 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратнікова