Справа № 577/3294/24
Провадження № 4-с/577/11/24
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"19" червня 2024 р.

суддя Конотопського міськрайонного суду Сумської області Галян С.В.,

розглянувши матеріали скарги ОСОБА_1 на дії старшого державного виконавця Конотопського відділу державної виконавчої служби у Конотопському районі Сумської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Суми) Романчука Руслана Анатолійовича та зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

18.06.2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою, в якій просив: визнати незаконними дії старшого державного виконавця Конотопського ВДВС у Конотопському районі Сумської області ПСМУМЮ України (м. Суми) Роман¬чука Р.А.; зобов`язати старшого державного виконавця Конотопського ВДВС у Конотопському районі Сумської області ПСМУМЮ України м. Суми) Романчука Р.А. винести постанову про закриття виконавчого провадження від 04.06.2024 року серії ВП № 75203709 про стягнення з нього 1020 грн. на користь держави та стягнення з боржника виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця у розмірі 102 грн. та витрат виконавчого провадження в розмірі 303,84 грн.; зобов`язати Конотопський ВДВС у Конотопському районі Сумської області ПСМУМЮ України (м. Суми) вжити заходів щодо повернення незаконно стягнутих з нього витрат виконавчого провадження в розмірі 303,84 грн. на підставі постанови ВП № 75203709 від 04.06.2024 року.

Вивчивши матеріали поданої скарги, суд приходить до наступного висновку.

Звертаючись зі скаргою до суду, ОСОБА_1 зазначає, що 11.04.2024 року поліцейським (м. Ічня) ВП № 2 Прилуцького РВП ГУНП в Чернігівській області, сержантом поліції Іванкіним М.В. було винесено постанову про притягнення його до адміністративної відповідальності згідно ст. 122 ч.2 КУпАП. Визначено штраф у розмірі 510 грн. 12.04.2024 року даний штраф ним було сплачено, що підтверджується квитанцією № 57 від 12.04.2024 року. 07.06.2024 року ним отримано постанову про відкриття виконавчого провадження від 04.06.2024 року серії ВП № 75203709 про стягнення з нього 1020 грн. на користь держави та стягнення з боржника виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця у розмірі 102 грн. та витрат виконавчого провадження в розмірі 303,84 грн. На підставі даної постанови було накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення поста¬нови про арешт коштів боржника та 06.06.2024 року стягнуто 303,84 грн. Постанову про відкриття виконавчого провадження було винесено 04.06.2024 року, тобто майже через два місяці. Отже на час винесення даної постанови він не був боржником, ви¬конавчих дій не проводилося і незаконно було арештовано та стягнуто з нього 06.06.2024 року кошти у розмірі 303,84 грн. На підставі викладеного, просить скаргу задовольнити.

Згідно із ст. 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Таким чином, зі скаргою, в порядку ст. 447 ЦПК України, на дії/бездіяльність державного виконавця сторона виконавчого провадження може звернутися лише у випадку, якщо такі дії/бездіяльність допущені при виконанні судового рішення, ухваленого в порядку цивільного судочинства.

В той час, статтею 287 КАС України передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Як вбачається зі змісту скарги, ОСОБА_1 не погоджується саме із постановою старшого державного виконавця Конотопського ВДВС у Конотопському районі Сумської області ПСМУМЮ України (м. Суми) Роман¬чука Р.А. про відкриття виконавчого провадження № 75203709 з виконання не судового рішення, а з виконання постанови ЕНА № 1882690, виданої 11.04.2024 року поліцейським (м. Ічня) ВП № 2 Прилуцького РВП ГУНП в Чернігівській області.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

У відповідності до ст. 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі визначеного законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

При визначенні предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За змістом п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження», постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанови державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанови приватних виконавців про стягнення основної винагороди є виконавчими документами.

Тобто примусовому виконанню підлягають не лише виконавчі документи, видані судами в передбачених законом випадках на виконання судових рішень, але й постанови державного виконавця про стягнення витрат виконавчого провадження і накладення штрафу.

Абзацом 2,3 п.6 Постанови ВССУ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» № 6 від 07.02.2014 року, визначено, що не підлягають розгляду у порядку цивільного судочинства скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі й під час виконання виконавчих написів нотаріуса. Такі скарги подаються до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Також, суд зауважує, прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження (п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України).

Частиною першою статті 287 КАС України, учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Крім загального порядку оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби, визначеного наведеними нормами процесуального законодавства, відповідні спеціальні норми встановлені й Законом «Про виконавче провадження», згідно із частиною першою статті 74 якого рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Водночас, ч. 2 ст. 74 зазначеного закону передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом. Отже, імперативною нормою - частиною другою статті 74 Закону «Про виконавче провадження» закріплено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані.

Вказаний правовий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду №370/1034/15 (провадження № 14-103цс19) від 03 квітня 2019 року, постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №766/740/17-ц, від 07 лютого 2019 року у справі №927/769/16.

Отже, Верховний Суд вже викладав у своїй постанові висновок щодо питання правильного застосування норми права і суд не вбачає підстав відступити від вищевказаного правового висновку.

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги, що оскаржені дії виконавця не стосуються виконання судового рішення, предметом скарги є, зокрема, визнання незаконною постанови про відкриття виконавчого провадження № 75203709 щодо виконання постанови поліцейського (м. Ічня) ВП № 2 Прилуцького РВП ГУНП в Чернігівській області про стягнення з ОСОБА_1 адміністративного штрафу у розмірі 510 грн., 102 грн. виконавчого збору/винагороди приватного виконавця та витрат виконавчого провадження в розмірі 303,84 грн., дана скарга не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Відповідно до вимог ЦПК України суд роз`яснює скаржнику його право на звернення з цими вимогами до відповідного адміністративного суду.

Керуючись статтями 19, 186, 260, 354, 447 Цивільного процесуального кодексу України, суддя -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у відкритті провадження за скаргою ОСОБА_1 на дії старшого державного виконавця Конотопського відділу державної виконавчої служби у Конотопському районі Сумської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Суми) Романчука Руслана Анатолійовича та зобов`язання вчинити дії.

Роз`яснити скаржнику його право звернутися з позовом до відповідного адміністративного суду.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Сумського апеляційного суду.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СуддяС. В. Галян