Справа № 206/568/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.11.2024 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська

у складі головуючого судді Авраменка А.М.,

при секретарі судового засіданні Циганок К.С.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому підготовчому засіданні в залі суду в м. Дніпро матеріали заяви представника позивача про забезпечення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська перебуває вищевказана цивільна справа, яка була призначена до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче засідання останній раз на 11 листопада 2024 року, до початку якого представником позивача подано заяву про забезпечення позову шляхом арешту двох транспортних засобів, начебто належних відповідачу. Заява мотивована відсутністю у відповідача наміру погашати наявну перед позивачем заборгованість в позасудовому порядку, що за умови ухвалення позитивного для позивача рішення у даній справі в подальшому створить перешкоди для його належного виконання, захисту прав та інтересів позивача у спірних правовідносинах.

В підготовчому засіданні представник позивача вимоги заяви про забезпечення позову підтримала, наполягала на задоволенні заяви в повному обсязі з викладених у ній підстав та обставин.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволенні заяви про забезпечення позову заперечувала з підстав її необґрунтованості, послалась на неотримання копій матеріалів такої заяви, а також на недоведеність належності відповідачу майна, на яке сторона позивача просить накласти арешт через зазначення позивачем неточних анкетних даних відповідача.

За таких обставин, керуючись нормами ст.ст.198, 223 ЦПК України, суд ухвалив провести підготовче засідання за наведеної явки учасників справи задля вирішення процесуального питання про забезпечення позову.

Вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали заяви про забезпечення позову та ознайомившись із матеріалами цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.

Як вказувалось вище, в провадженні Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська перебуває цивільна справа №206/568/24 (провадження №2/199/2412/24) за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики 469737 гривень. В той же час, відповідно до інших матеріалів цивільної справи анкетні дані позичальника, а тому і відповідача, зазначені як ОСОБА_5 . Про наявність таких розбіжностей зазначала суду в ході підготовчих засідань і сторона позивача, заявивши задля усунення таких розбіжностей (правильного та остаточного визначенні анкетних даних відповідача) клопотання про витребування доказів, яке було задоволено судом раніше у цьому ж підготовчому засіданні.

На обґрунтування заяви про забезпечення позову, а саме належності відповідачу рухомого майна, арешт якого пропонується, представник позивача подала копію листа РСЦ ГСЦ МВС у Дніпропетровській та Запорізькій областях, де зазначене зареєстровані за ОСОБА_5 транспортні засоби. В той же час, за текстом позову відповідачем у даній цивільній справі є ОСОБА_4 , тобто фактично інша особа. Більш того, в тексті заяви про забезпечення позову сторона позивача просить накласти арешт на майно ОСОБА_6 .

Таким чином, ані матеріали заяви про забезпечення позову, яка вирішується, ані матеріали самого позову не містять жодних доказів, що зазначені стороною позивач транспортні засоби, арешт яких пропонується, належать саме відповідачу по справі ОСОБА_4 .

Відповідно до ст.149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. Суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст.150 ЦПК України заходів забезпечення позову.

Згідно ст.150 ЦПК України одним із видів забезпечення позову є накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб. Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Нормою ст.152 ЦПК України передбачено, що заява про забезпечення позову подається після відкриття провадження у справі до суду, у провадженні якого перебуває справа.

Положеннями ст.153 ЦПК України визначено, що про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу. В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання та вирішує питання зустрічного забезпечення.

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» роз`яснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Аналізуючи заявлені стороною позивача підстави для забезпечення позову з урахуванням на обставини спірних правовідносин сторін, зміст заявлених позовних вимог та в контексті наведених вище положень законодавства, суд приходить до висновку неможливість задоволення заяви про забезпечення позову. Правова позиція, покладена в основу такого результату розгляду заяви, ґрунтується на тому, що норма ст.149 ЦПК України, яка визначає підстави для забезпечення позову, в якості обов`язкової умови для позитивного вирішення питання про забезпечення позову визначає наявність низки ризиків, які з урахуванням на ст.10 ч.9, ст.12 ч.3, ст.13 ч.1, ст.81 ч.1 ЦПК України мають бути доведені перед судом заявником за допомогою належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів. Такими ризиками є ускладнення чи неможливість виконання рішення суду або ефективного захисту, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також інші, визначені законом. Саме на заявника покладається законом обов`язок не тільки зазначити фактичні обставини, які свідчать про наявність означених ризиків, хоча б одного з них, а й довести дійсність таких ризиків доказами.

В той же час, сторона позивача у своїй заяві про забезпечення позову лише формально вказує на існування ризиків ускладнення чи неможливість виконання рішення суду, у випадку його ухвалення на користь позивача. При цьому позивачем не подано суду жодних доказів, які дозволялись б зробити достовірний висновок про дійсну наявність означених ризиків. Наявність самого лише побоювання позивача про можливість відчуження спірного майна відповідачем, вочевидь, недостатньо, оскільки доказування, а отже і судове рішення не можуть ґрунтуватись на припущеннях.

Більш того, з огляду на невизначеність самого позивача із повними та правильними анкетними даними відповідача по справі, наявність в матеріалах цивільної справи документів, в яких анкетні дані відповідача зазначаються по-різному, враховуючи задоволення судом задля усунення таких розбіжностей клопотання представника позивача про витребування доказів, які до суду ще не надійшли, суд приходить до висновку про недоведеність стороною позивача реєстрації за відповідачем того рухомого майна, арешт на яке просить накласти сторона позивача в порядку забезпечення позову. Задоволення ж заяви позивача про забезпечення позову за викладених обставин може призвести до необґрунтованого втручання у права третіх осіб, обмеження цих прав, що є неприпустимим.

Таким чином, враховуючи, що позивачем не обґрунтовано належним чином необхідність забезпечення позову, не доведено, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у випадку винесення його на користь позивача, суд приходить до висновку, що заява позивача про забезпечення позову є необґрунтованою, недоведеною, а тому задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.149-154, 258, 260, 261, 353, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви представника позивача про забезпечення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості відмовити.

Ухвала набирає законної сили в порядку ст.261 ЦПК України.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська або безпосередньо до суду апеляційної інстанції апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення ухвали. У разі постановлення ухвали без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання ухвали.

Учасник справи, якому ухвала не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали.

Повний текст ухвали складено 11 листопада 2024 року.

Суддя А.М. Авраменко