Справа № 703/5722/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2024 року м. Сміла

Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Криви Ю.В.,

секретаря судового засідання Холодняк Л.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду в м. Сміла цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,-

встановив:

ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник адвокат Мусієнко В.О., звернувся до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в якому просить стягнути з останніх на його користь заподіяну йому моральну шкоду внаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди у сумі 50 000 грн., а крім того просив стягнути з винуватця дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_2 понесені ним судові витрати, а саме витрати за надання правничої допомоги в розмірі 36 661,92 грн., витрати за проведення інженерно-транспортного дослідження в розмірі 12 000 грн. та в рівних частинах стягнути з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 понесені ним витрати по оплаті судового збору.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що ОСОБА_2 , 25 лютого 2023 року близько 14 год. 30 хв. по вул. Набережне шосе в м. Києві, керуючи автомобілем «Audi S6» д.н.з. НОМЕР_1 , при зміні напрямку руху та при перестроюванні, не дотримався безпечного бокового інтервалу та скоїв зіткнення з автомобілем «Mercedes-Benz» д.н.з. НОМЕР_2 , який рухався в попутному напрямку по тій смузі руху, на яку мав намір перестроїтись ОСОБА_2 , а також скоїв зіткнення з автомобілем «Volvo XC90» д.н.з. НОМЕР_3 під керуванням позивача, який рухався в попутному напрямку. Внаслідок ДТП автомобілі, в тому числі і автомобіль, яким керував позивач на відповідній правовій підставі, отримали механічні пошкодження.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди був складений протокол про адміністративне правопорушення ААД №032752 від 25 лютого 2023 року відносно водія ОСОБА_2 , щодо порушення останнім п. 10.1,10.3,13.1 ПДР України, за що відповідальність передбачена ст. 124 КУпАП.

Вказане адміністративне правопорушення було розглянуто Печерським районним судом м. Києва і винесено рішення. Так, постановою судді Печерського районного суду м. Києва від 19 квітня 2023 року провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 за ст. 124 КУпАП закрито за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Постановою Київського апеляційного суду від 24 жовтня 2023 року задоволено апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_1 , скасовано постанову Печерського районного суду м. Києва від 19 квітня 2023 року та прийнято нову, якою провадження у справі про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП закрито в зв`язку із закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених ст. 38 КУпАП.

Позивач наголошує, що під час перегляду постанови Печерського районного суду м. Києва від 19 квітня 2023 року, Київським апеляційним судом було встановлено вину відповідача ОСОБА_2 у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 25 лютого 2023 року близько 14 год. 30 хв. по вул. Набережне шосе в м. Києві.

Позивач вказує, що з огляду на те, що протиправними діями відповідача ОСОБА_2 було порушено його звичайний спосіб життя та завдано моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку із пошкодженням автомобіля, а відповідно і неможливістю експлуатувати це рухоме майно за цільовим призначенням протягом тривалого проміжку часу, в зв`язку з чим він був змушений нести витрати на послуги таксі. Окрім того, моральна шкода позивача полягає у душевних та моральних стражданнях, негативних емоціях та переживаннях, яких позивач зазнав внаслідок пошкодження автомобіля, що призвело до погіршення матеріального становища, судової тяганини впродовж десяти місяців після ДТП. Через гнітючі психологічні переживання погіршилось самопочуття та психічний стан, його постійно супроводжує пригнічений настрій, депресії, погіршилось фізичне здоров`я, що не дозволяє повернутись до звичного способу життя. Відтак вважає, що йому заподіяна моральна шкода, яку з урахуванням наслідків спричинених цим правопорушенням, глибини та тривалості страждань оцінює у розмірі 50 000 грн.

Також, він поніс судові витрати пов`язані з розглядом справи, а саме: після дорожньо-транспортної пригоди він був змушений звернутися за правничою допомогою до адвоката та поніс витрати, які становлять 36661,92 грн., а також витрати на проведення інженерно-транспортного дослідження, вартість якого склала 12 000 грн.

Посилаючись на те, що відповідач ОСОБА_2 після вказаної дорожньо-транспортної пригоди в добровільному порядку не відшкодував йому заподіяну шкоду та поводив себе зухвало, позивач звернувся до суду із вказаним позовом та вважає, що завдана йому моральна шкода має бути стягнута із власника автомобіля ОСОБА_3 та винуватця ДТП ОСОБА_2 , окрім того просив у рівних частках стягнути з них понесені ним витрати по оплаті судового збору в розмірі 2684 грн., тоді як витрати за надання правничої допомоги в розмірі 36 661,92 грн. та витрати за проведення інженерно-транспортного дослідження в розмірі 12 000 грн. просив покласти на винуватця ДТП ОСОБА_2 .

Ухвалою судді від 16 січня 2024 року, з врахуванням ч.3 ст.274 ЦПК України, відкрито спрощене позовне провадження у вищевказаній цивільній справі. Відповідно до вимог ч.5 ст. 279 ЦПК України справу вирішено розглядати у порядку спрощеного позовного провадження викликом сторін. Відповідачу визначено строк для надіслання до суду відзиву на позовну заяву, позивачу для надання відповіді на відзив.

Реалізуючи право на подання відзиву, у порядку ст. 178 ЦПК України, 15 лютого 2024 року представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Литвиненко С.С. через підсистему «Електронний суд» надіслав до суду відзив на позовну заяву, у якому просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Узагальнені доводи та заперечення наведені представником відповідача ОСОБА_2 у відзиві зводяться до такого.

Вказує, що оскільки позивач ОСОБА_1 не є власником автомобіля «Volvo XC90» д.н.з. НОМЕР_3 , за участю якого під керуванням позивача мала місце дорожньо-транспортна пригода, відтак останній не має права на отримання матеріального відшкодування, оскільки таким правом наділений лише його власник ОСОБА_4 .

Щодо вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди зазначив, що визначений позивачем розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 50 000 грн., не відповідає засадам розумності та справедливості, а також обставинам справи та наслідкам, що наступили для позивача, який зазнав моральних страждань та втрат немайнового характеру. Вважає, що доводи позивача, що пошкодження власного майна безумовно могло негативно вплинути на його моральний стан та призвести до душевних страждань, є безпідставними. Вказує, що позивач не був позбавлений можливості використовувати автомобіль «Volvo XC90» д.н.з. НОМЕР_3 за призначенням, оскільки в результаті ДТП завдані автомобілю пошкодження мали косметичний характер, що не заважало повноцінній експлуатації транспортного засобу. Також вважає такими що не заслуговують на увагу доводи позивача про те, що оскарження рішення суду першої інстанції та наслідки процесуальних дій сторін справи, в тому числі складання ряду документів та збирання доказів, для можливості звернення до суду за захистом своїх прав та законних інтересів, з урахуванням віддаленого проживання від міста Києва, де здійснювався розгляд справи про адміністративне правопорушення жодним чином не могло негативно впливали на стан здоров`я позивача. Вказав також, що надані позивачем на підтвердження заподіяної моральної шкоди копії виписок зі стаціонарного лікування від 17 серпня 2023 року, 21 вересня 2023 року та від 16 жовтня 2023 року, зважаючи на те, що ДТП сталося 25 лютого 2023 року, не можуть бути доказом завданої йому моральної шкоди та не свідчать про наявність причинно-наслідкового зв`язку між ДТП та проходженням позивачем стаціонарного лікування. Зауважив, що тілесних ушкоджень в результаті ДТП позивач не отримав. Водночас вказує, що відшкодування моральної школи повинно бути спрямоване на досягнення сатисфакції і не може бути джерелом до збагачення позивача. Тобто, на думку відповідача ОСОБА_2 , відшкодування моральної шкоди саме у розмірі 50 000.00 грн. не відповідає принципу виваженості, справедливості, а також не відповідає обсягу моральних страждань.

Окрім того у наданому відзиві представник відповідача висловив заперечення щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу в розмірі 36661,92 грн. та стягнення витрат на проведення інженерно-транспортного дослідження. Зауважив, що вказані витрати позивач поніс виключно під час розгляду справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 , відтак вважає, що такі відшкодуванню в рамках розгляду даної цивільної справи не підлягають.

На підставі наведеного, представник відповідача ОСОБА_2 вважає вимоги позивача необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню.

21 лютого 2024 року на адресу суду надійшов відзив відповідача ОСОБА_3 , у якому останній просив у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, з огляду на те, що він не являється учасником дорожньо-транспортної пригоди, що сталася за участі позивача та відповідача ОСОБА_2 . Вказує, що він був лише власником транспортного засобу, яким на момент дорожньо-транспортної пригоди керував ОСОБА_2 , відтак вимоги про стягнення з нього будь-яких коштів на компенсацію моральної шкоди або судових витрат вважає неправомірними. Зазначив, що ОСОБА_2 , керував транспортним засобом марки «Audi S6» д.н.з. НОМЕР_1 , який належав йому на праві власності, не маючи Полісу цивільно-правової відповідальності автовласників, та вчинив дорожньо-транспортну пригоду, в скоєнні якої його було визнано винним постановою Київського апеляційного суду. Відповідач ОСОБА_3 зауважив, що передав транспортний засіб марки «Audi S6» д.н.з. НОМЕР_1 відповідачу ОСОБА_2 у довготривале користування, що дозволено Правилами дорожнього руху України. Відтак, враховуючи, що ОСОБА_2 на момент скоєння ДТП був особою, яка на правовій підставі, у розумінні ст. 1187 ЦК України, володіла автомобілем марки «Audi S6» д.н.з. НОМЕР_1 , то і будь-яка шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки має бути відшкодована останнім. Також зазначив, що оскільки ОСОБА_2 керував автомобілем не маючи Полісу цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і його вина є доведеною постановою суду від 24 жовтня 2023 року, відтак належним відповідачем у даній справі є саме ОСОБА_2 . Вказує, що останній перед тим як керувати автомобілем мав пересвідчитися у наявності дійного Полісу цивільно-правової відповідальності, а тому моральна шкода спричинена винуватцем ДТП має бути стягнута з нього із відрахуванням розміру моральної шкоди, яку зобов`язаний виплатити страховик, в даному випадку МТСБУ. Вважає, що потерпілий, а даній справі позивач, повинен був звернутися до МТСБУ(Моторне-транспортне страхове бюро України) для отримання компенсації за заподіяну йому моральну шкоду, і тільки в тому випадку, якщо розмір моральної шкоди буде більшим ніж виплата від МТСБУ на його користь, він має право звернутися до винуватця ДТП з вимогою компенсувати різницю у виплаті моральної шкоди, але аж ніяк не до власника транспортного засобу. Водночас зауважив, що Позивачем не було надано будь-яких доказів, що він звертався до МТСБУ і йому було виплачено моральну шкоду внаслідок ДТП, але даної виплати не вистачило для погашення моральної шкоди. Відтак вважає, що звернення до суду із вказаним позовом до винуватця ДТП та власника автомобіля є неправомірним.

Окрім того, вказує, що позивачем належним чином не доведено заподіяння моральної шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди за його участі та участі ОСОБА_2 , а розмір моральної шкоди, яку просить стягнути позивач є завищеним, зважаючи на те, що в результаті ДТП позивач не отримав тілесних ушкоджень, відтак розмір моральної шкоди заявлений ним до стягнення не відповідає обсягу понесених ним моральних страждань.

На підставі наведеного, просив у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з нього моральної шкоди, як з власника автомобіля марки Audi S6» д.н.з. НОМЕР_1 відмовити.

20 лютого 2024 року на електронну адресу суду надійшла відповідь на відзив відповідача ОСОБА_3 , подана представником позивача адвокатом Мусієнком В.О., в якій останній не погоджуючись із доводами відповідача ОСОБА_3 , наведеними останнім у відзиві вказав, що внаслідок пошкодження належного йому майна йому було завдано моральну шкоду, яку він оцінює у 50 000 грн. Вважає, що в даному випадку встановлено протиправність дій відповідачів, в результаті яких було спричинено пошкодження майна позивача, що відповідно до ст. 23 ЦК України є підставою для відшкодування моральної шкоди. Так позивач вказує, що починаючи з 25 лютого 2023 року і протягом наступних 10 місяців, порушено його нормальний спосіб життя, у зв`язку з чим він докладаю значних зусиль для його налагодження та організації. Внаслідок протиправного пошкодження відповідачем автомобіля він був позбавлений можливості їздити на роботу, до лікарні, на відпочинок, до друзів, до родичів, змушений був нести витрати на послуги таксі. Окрім того вказав, що з дня ДТП і до теперішнього часу, його постійно турбують майже щоденні спогади та негативні переживання з приводу дорожньо-транспортної пригоди, нестійкий настрій, порушення сну, емоційна напруга та нервозність. Зауважив, що йому також довелось докласти чималих зусиль для доведення вини ОСОБА_2 у вчиненні ДТП, зокрема, виникла необхідність оскаржувати постанову суду в апеляційному порядку, що також мало наслідком значне погіршення стану його здоров`я та змусило звернутись за наданням медичної допомоги.

Окрім того, вказує, що в зв`язку з розглядом справи про адміністративне правопорушення апеляційним судом, позивач поніс значні витрати за надання правничої допомоги, а саме в розмірі 36661,92 грн. та витрати за проведення інженерно-технічного дослідження в розмірі 12000 грн.

Зазначив також, що оскільки ані Печерським районним судом м. Києва, ані Київським апеляційним судом не було встановлено на якій правовій підставі ОСОБА_2 керував автомобілем «Audi S6» д.н.з. НОМЕР_1 , враховуючи, що власником вказаного автомобіля на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу є ОСОБА_3 , відтак просив суд пропорційно стягнути завдану йому моральну шкоду у розмірі 50000 грн. із власника транспортного засобу ОСОБА_3 та винуватця ДТП ОСОБА_2 .

Щодо доводів відповідача ОСОБА_3 про необхідність звернення до МТСБУ, зазначив, що таке звернення мало місце, та страховиком було виплачено відшкодування майнових збитків відповідно до висновку щодо вартості матеріального збитку, заподіяного власнику колісного транспортного засобу. Водночас моральна шкода не підлягає відшкодуванню страховиком - МТСБУ, оскільки внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди потерпілим не було отримано тілесних ушкоджень. На підставі викладеного, просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Правом надання відповіді на відзив відповідача ОСОБА_2 позивач не скористався.

Сторони в судове засідання не з`явились.

У судове засідання представник позивача не з`явився, вказавши у поданій до суду заяві, що не заперечує проти розгляду справи без участі позивача та його представника, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник в судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання також не з`явився, однак у поданому відзиві на позовну заяву просив розглянути справу без його участі, у задоволенні позову відмовити.

У відповідності до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється.

Оскільки розгляд справи відбувався за відсутності учасників процесу фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснювалося.

Суд, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, з врахуванням позиції відповідачів, викладених у відзивах, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом свої порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 76 ЦПК України визначено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1 ст. 95 ЦПК України).

Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Як вбачається з матеріалів цивільної справи, ОСОБА_2 , 25 лютого 2023 року близько 14 год. 30 хв. по вул. Набережне шосе в м. Києві, керуючи автомобілем «Audi S6» д.н.з. НОМЕР_1 , при зміні напрямку руху та при перестроюванні, не дотримався безпечного бокового інтервалу та скоїв зіткнення з автомобілем «Mercedes-Benz» д.н.з. НОМЕР_2 , який рухався в попутному напрямку по тій смузі руху, на яку мав намір перестроїтись ОСОБА_2 , а також скоїв зіткнення з автомобілем «Volvo XC90» д.н.з. НОМЕР_3 під керуванням позивача, який рухався в попутному напрямку. Внаслідок ДТП автомобілі, в тому числі і автомобіль, яким керував позивач на відповідній правовій підставі, отримали механічні пошкодження.

Відповідно до копії постанови Київського апеляційного суду від 24 жовтня 2023 року задоволено апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_1 , скасовано постанову Печерського районного суду м. Києва від 19 квітня 2023 року, якою провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 за ст. 124 КУпАП закрито за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення та прийнято нову, якою провадження у справі про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП закрито в зв`язку із закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених ст. 38 КУпАП (а.с.25-29).

Згідно ч.6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Водночас, суд звертає увагу, що закриття провадження у справі на підставі ст. 38 КУпАП не є реабілітуючою обставиною, і не є підставою для відмови у відшкодуванні шкоди, завданої ним.

Так, згідно ч.2 ст. 38 КУпАП встановлено, що, якщо справи про адміністративні правопорушення відповідно до цього Кодексу чи інших законів підвідомчі суду (судді), стягнення може бути накладено не пізніш як через три місяці з дня вчинення правопорушення, а при триваючому правопорушенні - не пізніш як через три місяці з дня його виявлення, крім справ про адміністративні правопорушення, зазначені у частинах третій - п`ятій цієї статті.

При цьому, п. 7 ст.247 КУпАП визначено, що провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 цього Кодексу.

Однак, як зазначив Верховний Суд у своїх постановах від 07.02.2018 року у справі №910/18319/16 та від 18 лютого 2020 року у справі №916/2586/18, що з правового аналізу вказаної норми вбачається, що її застосування можливе лише у випадку наявності вини особи у вчиненні правопорушення, адже у разі відсутності вини особи в скоєнні дорожньо-транспортної пригоди провадження у справі підлягає припиненню на підставі пункту 1 частини першої статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення - через відсутність події і складу адміністративного правопорушення, відтак така обставина як закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених статтею 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення, не є реабілітуючою, тобто не є обставиною, яка спростовує факт наявності вини особи в скоєнні дорожньо-транспортної пригоди.

Тобто, закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення на підставі статті 38 КУпАП за закінченням строків накладення адміністративного стягнення, не звільняє від відповідальності за шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ні водія, який спричинив ДТП, ні страхову компанію, в якій застрахована цивільно-правова відповідальність такого водія.

Відтак, застосування п. 7 ч. 1 ст. 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення можливо виключно у випадку наявності вини особи у скоєнні адміністративного правопорушення. Натомість у разі відсутності вини особи в скоєнні ДТП провадження у справі підлягає закриттю на підстав п. 1 ч. 1 ст. 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення - відсутність події і складу адміністративного правопорушення.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постановах: від 07 лютого 2018 року в справі № 910/18319/16; від 16 квітня 2019 року в справі № 927/623/18, від 04 березня 2020 року у справі № 641/2795/16-ц, від 07 лютого 2018 року у справі № 910/18319/16; від 16 квітня 2019 року у справі № 927/623/18, від 29 квітня 2020 року в справі № 686/4557/18.

Отже, у разі відсутності складу адміністративного правопорушення, справа не може бути закрита у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення, передбачених ст. 38 КУпАП, а підлягає закриттю саме на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП.

З огляду на презумпцію вини заподіювача шкоди, яка викладена у частині другій статті 1166 ЦК України, особа звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду якщо доведе, що шкоду було завдано не з її вини.

Однак, матеріали справи не містять належних доказів щодо відсутності вини відповідача ОСОБА_2 у вчиненні вказаної дорожньо-транспортної пригоди.

Цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Така позиція узгоджується з постановою Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року справа № 645/6088/18.

В зв`язку з вищезазначеним, зібраними доказами у справі перед судом доведено, що вищевказана дорожньо-транспортна пригода сталася з вини відповідача ОСОБА_2 .

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка завдала, за наявності її вини.

За змістом ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Моральна шкода відшкодовується незалежно від матеріальної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. А згідно з ч. 3 цієї статті розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також із врахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно ст. 280 ЦК України якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню, крім випадку неумисного повідомлення викривачем недостовірної інформації про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України "Про запобігання корупції" в порядку, передбаченому зазначеним Законом, яка підлягає спростуванню.

Відповідно до положень п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач внаслідок протиправних дій відповідача, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. в п. 5 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішені спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду ті з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. За загальними правилами відшкодування шкоди, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії певних осіб чи органів завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою. При цьому, обов`язок доведення наявності підстав для відшкодування моральної шкоди покладається на особу, що вимагає її відшкодування, що відповідає змісту ч.3 ст.12, та81 ЦПК України.

Позивач в обґрунтування моральної шкоди в позовній заяві зазначив, що моральна шкода, яка завдана йому, полягає у душевних та моральних стражданнях, негативних емоціях та переживаннях, яких він зазнав внаслідок пошкодження автомобіля, який перебував у його користуванні, що призвело до погіршення матеріального становища, судової тяганини впродовж десяти місяців. Через гнітючі психологічні переживання погіршилось самопочуття та психічний стан, його постійно супроводжує пригнічений настрій, депресії, погіршилось фізичне здоров`я, що не дозволяє повернутись до звичного способу життя.

Так, на підтвердження позовної вимоги щодо стягнення моральної шкоди в розмірі 50000 грн., позивачем до позовної заяви додано виписки із медичної карти стаціонарного хворого від 17 серпня 2023 року, від 21 вересня 2021 року та від 16 жовтня 2023 року, що свідчить про загострення в періоди проходження лікування наявних хронічних хвороб у позивача.

Суд вважає, що позивачу спричинено моральні страждання з приводу пошкодження його майна, які полягали у порушенні його звичайного способу життя, втраті звичних життєвих зв`язків, позбавлення його протягом певного часу можливості користуватися автомобілем та за його допомогою діставатися до місця роботи, відпочинку, що в свою чергу змушувало його користуватись іншим видом транспорту, а також обумовлено необхідністю звертатися до страхової компанії та до апеляційного суду, що спричинило незручності у його житті та порушило нормальні життєві стосунки.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом національного законодавства, порушення прав людини вже само по собі тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, а тому факт страждань доказування не потребує, для суду достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є сам факт порушення права (справи «Войтенко проти України», «Науменко проти України»).

При наявності встановленого факту порушення прав заявника, моральна шкода наявна та констатується судом.

Суд приймає до уваги доводи позивача про завдання йому моральної шкоди, що виразилася в душевних стражданнях, які він зазнав внаслідок пошкодження майна.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Між тим розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 50 000 грн., на думку суду достатніми доказами не обґрунтований, не відповідає фактичним обставинам справи, є надто завищеним та підлягає зменшенню.

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

Таким чином, суд, оцінивши докази в їх сукупності, при визначенні суми моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, враховує характер та ступінь її завдання, та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості вважає, що дана позовна вимога підлягає задоволенню частково, а саме на користь позивача необхідно стягнути в рахунок відшкодування завданої йому моральної шкоди суму 5 000 грн., задовольнивши частково в цій частині позовні вимоги.

Щодо вимоги позивача про стягнення моральної шкоди із винуватця дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_2 та власника автомобіля, яким керував ОСОБА_2 в момент ДТП ОСОБА_3 , суд зазначає наступне.

Відповідно до положень частин першої, другої статті 1187 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ч. 5 ст. 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

За правилами ч.ч.1,3 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Стаття 395 ЦК України визначає види речових прав на чуже майно до яких належить право володіння.

Речове право на чуже майно, як і право власності, носить абсолютний характер. Суб`єкт речового права на чуже майно вступає у відносини з усіма іншими суб`єктами, хто його оточує.

Таким чином, абсолютний характер речового права проявляється в тому, що порушником речового права на чуже майно може бути будь-яка особа із числа тих, з ким він вступає у відносини.

Відповідно до статті 396 ЦК України правила про захист права власності, які встановлені главою 29 ЦК України, поширюються на речові права власності на чуже майно.

Якщо порушення речового права на чуже майно, з вини третіх осіб, завдало певних майнових збитків особі, якій належить це право, то ця особа може звернутися за захистом належних їй прав на підставі статті 396 ЦК України.

Факт правомірності володіння майном є достатньою підставою для особи, яка володіє речовим правом на чуже майно, для звернення за захистом цього права.

Згідно з частиною другою статті 1187 ЦК України під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших правових підстав (договору оренди, довіреності тощо).

Таким чином, спричинення шкоди користувачу майна випливає з факту його користування цим майном на достатній правовій підставі відповідно до пункту 2.2 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 3 грудня 2014 року у справі № 6-183цс14 та в постанові Верховного Суду від 07 листопада 2018 року в справі № 200/21325/15-ц.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч.2 ст.1187 ЦК України).

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 відповідач ОСОБА_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , є власником автомобіля «Audi S6» д.н.з. НОМЕР_1 , 2017 року випуску, за участі якого сталася вищевказана дорожньо-транспортна пригода 25 лютого 2023 року, при цьому ОСОБА_3 не був учасником даної дорожньо-транспортної пригоди (а.с. 23).

Як стверджує відповідач ОСОБА_3 , він передав належний йому транспортний засіб марки «Audi S6» д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_2 у довготривале користування, що дозволено Правилами дорожнього руху України, а саме Пунктом 2.2. в якому зазначено, що власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.

Відтак, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 на момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди був особою, яка на достатній правовій підставі, у розумінні ст. 1187 ЦК України, володів автомобілем марки «Audi S6» д.н.з. НОМЕР_1 .

Зважаючи на вищевикладене, суд приходить до висновку, що належним відповідачем по справі являється саме винуватець дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_2 , оскільки саме протиправними діями останнього заподіяно моральну шкоду позивачу, що підтверджується матеріалами справи.

Водночас суд відхиляє доводи відповідача, що позивач, повинен був звернутися до МТСБУ для отримання компенсації за заподіяну йому моральну шкоду, і тільки в тому випадку, якщо розмір моральної шкоди буде більшим ніж виплата від МТСБУ на його користь то він мав право звернутися до винуватця ДТП з вимогою компенсувати різницю у виплаті моральної шкоди, виходячи з наступного.

Так, судом встановлено та не заперечується сторонами, що на час вчинення ДТП автомобіль, яким керував відповідач ОСОБА_2 , марки «Audi S6» д.н.з. НОМЕР_1 , не був застрахований на підставі договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та відповідач ОСОБА_2 на час настання ДТП не мав чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Згідно зі ст.22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», МТСБУ відшкодовує у встановленому Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна життю, здоров`ю та майну третіх осіб під час ДТП.

Згідно ст.26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховиком (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.

Водночас, позивач стверджує, що тілесних ушкоджень внаслідок ДТП він не отримав, відтак моральна шкода, завдана йому в результаті ДТП не підлягає відшкодуванню МТСБУ.

Пленум Верховного Суду України у п. 8 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснив, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 51 Цивільного процесуального кодексу України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

За змістом ст.51 ЦПК України належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права.

З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас, якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним.

З урахуванням принципу диспозитивності, суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи.

При цьому, під час судового розгляду позивач наполягав на тому, що як заподіювач шкоди ОСОБА_2 так і власник автомобіля, яким керував ОСОБА_2 ОСОБА_3 є належними відповідачами у справі.

За приписами ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до вказаних норм закону позивач, звертаючись до суду з позовом повинен довести факт порушення невизнання чи оспорення його прав свобод чи інтересів саме вказаним ним відповідачем. При цьому слід вважати, що заявлені позовні вимоги до неналежного відповідача задоволені судом бути не можуть, оскільки вказане слід вважати порушенням вимог процесуального закону, за якими суд не в змозі вирішувати та задовольняти позов без особи, яка повинна відповідати за позовом, прав, обов`язків, інтересів якої такий прямо стосується (належного відповідача).

Таким чином, оскільки судом було встановлено, що ОСОБА_2 , який на момент скоєння ДТП був особою, яка на достатній правовій підставі, у розумінні ст. 1187 ЦК України володіла автомобілем марки «Audi S6» д.н.з. НОМЕР_1 , був визнаний винним у вчинені дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 25 лютого 2023 року за участю позивача ОСОБА_1 , під час вчинення ДТП не перебував у трудових відносинах із власником автомобіля «Audi S6» д.н.з. НОМЕР_1 - ОСОБА_3 , відтак власник автомобіля - ОСОБА_3 не повинен відповідати за шкоду заподіяну діями ОСОБА_2 , отже є неналежним відповідачем, а тому в задоволені позову до ОСОБА_3 необхідно відмовити.

Таким чином, враховуючи вищевикладене та оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, розглянувши справу в межах заявлених вимог, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню, а саме слід стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 5000 грн. 00 коп.

Вирішуючи вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат, суд виходить з наступного.

У відповідності до ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається з платіжної інструкції № 0.0..1 від 14 листопада 2023 року ОСОБА_1 при подачі до суду позовної заяви сплатив одним платежем судовий збір на загальну суму 2684 грн. 00 коп. Визначаючи розмір судового збору позивач виходив з того, що такий ним сплачено відповідно до п.п. 2 п. 5 ч. 2 ст. 4 Закону України про судовий збір. Водночас вказаною нормою встановлено ставки судового збору за подання позовної заяви про відшкодування моральної шкоди при подачі позовної заяви про захист честі та гідності фізичної особи, ділової репутації фізичної або юридичної особи. Тоді як позивач звернувся до суду з позовом майнового характеру.

Слід зазначити, що моральна шкода є втратою немайнового характеру, натомість відшкодування моральної шкоди відбувається в майновій (грішми, іншим майном) або немайновій формах (публікація спростування недостовірної інформації, публікація рішення суду у засобах масової інформації, інші форми відновлення морального стану особи).

Отже, за змістом ч. 3 ст. 23 ЦК України позовна вимога про відшкодування моральної шкоди є майновою вимогою, якщо вона визначена у грошовому або іншому майновому вимірі, правовим наслідком відшкодування якої є грошове або інше майнове стягнення на користь позивача (стягнення грошових коштів, витребування майна, визнання права на майно тощо).

Відтак, вимога про відшкодування моральної шкоди, визначена у грошовому вимірі, є майновою вимогою, а, отже, судовий збір підлягав сплаті як за вимогу майнового характеру. Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного суду, викладеною у постанові від 28 листопада 2018 року по справі № 761/11472/15ц та ухвала КЦС ВС від 08 липня 2020 року у справі № 213/4130/19.

Таким чином, позовна вимога про відшкодування моральної шкоди є майновою вимогою, оскільки позивач її визначив у грошовому виразі. З урахуванням заявлених вимог, ціни позову, що становить 50000 грн. 00 коп., позивачу належало сплатити 1073 грн. 60 коп. судового збору (1% від ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб), відтак позивачем переплачено судовий збір на суму 1610 грн. 40 коп.

Клопотань про повернення переплаченого судового збору до суду не надходило.

Таким чином, суд вважає, що з відповідача на користь позивача відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню витрати по оплаті судового збору, розрахованого пропорційно до заявлених та задоволених позовних вимог, виходячи із ціни позову та розміру судового збору, який слід було сплатити в сумі 1073 грн. 60 коп. Таким чином, з відповідача необхідно стягнути судові витрати по оплаті судового збору в сумі 107 грн. 36 коп. (з розрахунку: 5000 х 1073,60 / 50000).

При вирішенні питання про відшкодування позивачу витрат на правничу допомогу суд приходить до таких висновків.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

У частині першій статті 59 Конституції України закріплено право кожного на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України таке право є гарантованою Конституцією України можливістю фізичної особи одержати юридичні (правові) послуги (абзац другий пункту 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000). Це право є одним із конституційних, невід`ємних прав людини і має загальний характер; реалізація права на правову допомогу не може залежати від статусу особи та характеру її правовідносин з іншими суб`єктами права; вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати; конституційне право кожного на правову допомогу за своєю суттю є гарантією реалізації, захисту та охорони інших прав і свобод людини і громадянина, і в цьому полягає його соціальна значимість (абзаци третій, четвертий, п`ятий підпункту 3.1, абзац перший підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009).

Кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, визначених законом, держава забезпечує надання професійної правничої допомоги безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав та особи, яка надає правничу допомогу. Для надання професійної правничої допомоги діє адвокатура. Забезпечення права на захист від кримінального обвинувачення та представництво в суді здійснюються адвокатом, за винятком випадків, установлених законом. Витрати учасників судового процесу на професійну правничу допомогу відшкодовуються в порядку, визначеному законом (стаття 10 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року).

Пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

За положеннями пункту 4 статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Порядок визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, розподілу витрат між сторонами визначається ст. 137 ЦПК України.

Згідно з ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Як передбачено ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до п.48 постанови Пленуму ВССУ №10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження розміру витрат, які поніс позивач ОСОБА_1 на правничу допомогу суду надано:

- копію договору про надання правничої допомоги №17 від 05 вересня 2023 року укладений між позивачем ОСОБА_1 та адвокатом Мусієнком В.О. (а.с. 6-7);

- копію ордеру серії СВ № 1069514 від 14 листопада 2023 року (а.с.8);

- копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльність серії ЧН №001239 від 02 грудня 2022 року (а.с. 9);

- копію договору про надання правничої допомоги №14 від 15 травня 2023 року укладений між позивачем ОСОБА_1 та адвокатом Мусієнком В.О. (а.с. 10-11);

- копію квитанції № 1 від 15 травня 2023 року про оплату послуг за договором про надання правничої допомоги №14 від 15 травня 2023 року по справі № 757/9127/23-п на суму 9268 грн. (а.с.12);,

- копію квитанції № 2 від 11 липня 2023 року про оплату послуг за договором про надання правничої допомоги №14 від 15 травня 2023 року по справі № 757/9127/23-п на суму 3972 грн. (а.с.12);

- копію квитанції № 3 від 08 серпня 2023 року про оплату послуг за договором про надання правничої допомоги №14 від 15 травня 2023 року по справі № 757/9127/23-п на суму 7944 грн. (а.с.12);

- копію квитанції № 4 від 05 вересня 2023 року про оплату послуг за договором про надання правничої допомоги №17 від 05 вересня 2023 року по справі № 757/9127/23-п на суму 1628 грн. (а.с.12);

- копію квитанції № 5 від 18 вересня 2023 року про оплату послуг за договором про надання правничої допомоги №17 від 05 вересня 2023 року по справі № 757/9127/23-п на суму 5296 грн. (а.с.13);

- копію квитанції № 6 від 02 жовтня 2023 року про оплату послуг за договором про надання правничої допомоги №17 від 05 вересня 2023 року по справі № 757/9127/23-п на суму 4276 грн. (а.с.13);

- копію квитанції № 7 від 24 жовтня 2023 року про оплату послуг за договором про надання правничої допомоги №17 від 05 вересня 2023 року по справі № 757/9127/23-п на суму 4276 грн. (а.с.13);

- акт про надання правової допомоги та розрахунок гонорару адвоката Мусієнка В.О. від 27 жовтня 2023 року, складений щодо договору про надання правничої допомоги №17 від 05 вересня 2023 року за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Печерського районного суду м. Києва від 19 квітня 2023 року у справі 757/9127/23 про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП. Згідно вказаного акту встановлено, що вартість години роботи адвоката становить 1324 грн. Всього адвокатом витрачено на надання правничої допомоги 8 годин. Відтак вартість гонорару становить 10592 грн. (1324 х 8). Окрім того, компенсація витрат на пальне становить 4885,92 грн. Всього ж розмір витрат позивача за договором про надання правничої допомоги №17 від 05 вересня 2023 року становить 15477,92 грн. (а.с. 14);

- акт про надання правової допомоги та розрахунок гонорару адвоката Мусієнка В.О. від 05 серпня 2023 року, складений щодо договору про надання правничої допомоги №14 від 15 травня 2023 року за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Печерського районного суду м. Києва від 19 квітня 2023 року у справі 757/9127/23 про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП. Згідно вказаного акту встановлено, що вартість години роботи адвоката становить 1324 грн. Всього адвокатом витрачено на надання правничої допомоги 16 годин. Відтак вартість гонорару становить 21184 грн. (1324 х 16) (а.с. 15).

Статтею 30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» № 5076-VI від 05 липня 2012 року визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування витрат за надання правничої допомоги, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції.

Зокрема, згідно з практикою Європейського суду заявник має право на компенсацію судових витрат та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними й неминучими, а їх розмір обґрунтованим (рішення у справі «East/WestAllianceLimited» проти України»).

У частинах четвертій - шостій статті 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У пунктах 44, 47 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зроблено висновок, що "саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності".

Таким чином, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У постанові від 12.02.2020 року у справі № 648/1102/19 Верховний Суд зазначив, що вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. Суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Суд має застосувати положення закону про завдання та принципи цивільного судочинства, пропорційність у цивільному судочинстві, а також конкретні обставини справи, вимоги, з якими заявник звернулася до суду, їх значення для заявника.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються тільки витрати, які мають розумний розмір.

Таким чином судом встановлено, що позивачем понесено витрати за надання правничої допомоги в загальному розмірі 36661,92 грн. При цьому суд відхиляє доводи відповідача ОСОБА_2 , що вказані витрати за надання правничої допомоги не підлягають задоволенню, оскільки понесені в зв`язку із розглядом іншої справи, щодо притягнення його до адміністративної відповідальності, виходячи з наступного.

Так, ЄСПЛ неодноразово вказував, що початок «вирішення спору» щодо своїх «прав та обов`язків цивільного характеру» пов`язується з поданням цивільного позову (рішення від 21 червня 2007 року у справі «Редька проти України» (Redka v. Ukraine), заява № 17788/02, від 10 грудня 2009 року у справі «Васильчук проти України» (Vasilchuk v. Ukraine), заява № 31387/05).

Період, коли тривало провадження щодо процесуальних питань, має розглядатись як частина розгляду справи по суті та, відповідно, як частина вирішення спору щодо прав та обов`язків цивільного характеру (рішення ЄСПЛ від 01 березня 2018 року у справі «Літвінюк проти України» (Litvinyk v. Ukraine), заява № 55109/08).

На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що надання позивачу ОСОБА_1 правничої допомоги під час розгляду справи про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності в рамках розгляду судом апеляційної інстанції справи про адміністративне правопорушення, стосується витрат понесених позивачем за надання правничої допомоги в рамках даної справи, такі витрати є обґрунтованими, безпосередньо пов`язані із розглядом даної справи та підлягають відшкодуванню.

Водночас відмова у відшкодуванні судових витрат за надання правничої допомоги під час розгляду справи про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності в рамках розгляду судом апеляційної інстанції справи про адміністративне правопорушення, не відповідає вимогам розумності та правової визначеності, «підриває» конструкцію забезпечення передбачуваності застосування процесуальних норм, а тому не є такою, що відповідає верховенству права.

Разом з тим, розподіляючи витрати позивача на професійну правничу допомогу суд дійшов висновку про те, що надані позивачем та його представником підтверджуючі документи щодо розміру витрат на правничу допомогу в розмірі 36661,92 грн. не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір є завищеним, необґрунтованим та неспівмірним з реальністю таких витрат та заперечується іншою стороною.

Відтак, враховуючи критерії розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін, суд вважає, що витрати за надання правничої допомоги понесені позивачем ОСОБА_1 підлягають відшкодуванню в розмірі пропорційному до задоволених позовних вимог.

Таким чином, суд приходить до обґрунтованого висновку, що відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_5 слід стягнути 3666,19 грн. понесених судових витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги, розрахованих пропорційно до задоволених позовних вимог (з розрахунку: 5000 х 36661,92 / 50000).

Що стосується вимог про стягнення витрат на проведення інженерно-транспортного дослідження в розмірі 12000 грн., то у їх задоволені суд відмовляє, оскільки відшкодування матеріальних збитків, завданих в результаті ДТП не є предметом даного спору та не стосуються предмету доказування, відтак вимоги про стягнення таких витрат задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76-81, 133, 137, 139, 141, 223, 247, 263-265, 354 ЦПК України, ст.ст.23, 280, 1166, 1167, 1187 ЦК України, роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, що закріплені в п.п.3,9 постанови від 31 березня 1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів поро відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», -

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 5000 грн. 00 коп., а також судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 107 грн. 36 коп. та витрати за надання правничої допомоги в розмірі 3666 грн. 19 коп., а всього 8773 (вісім тисяч сімсот сімдесят три) грн. 55 (п`ятдесят п`ять) коп.

В решті позову - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду через Смілянський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 18 червня 2024 року.

Сторони у справі:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 .

Відповідач 1: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_3 , адреса фактичного проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_6 .

Відповідач 2: ОСОБА_3 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_7 .

Головуючий: Ю. В. Крива