Провадження № 22-ц/812/1352/24 Суддя першої інстанції Гапоненко Н.О.
Провадження № 22-ц/812/1430/24 Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

08 жовтня 2024 року м. Миколаїв Справа № 490/11954/23

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів Базовкіної Т.М., Тищук Н.О.,

при секретарі судового засідання Біляєвій В.М.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради та ОСОБА_1 , в інтересах якого діяв його представник ОСОБА_2 , на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 15 липня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Шолох Л.М., в залі судового засідання в м. Миколаїв, за позовом ОСОБА_1 до Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради, Миколаївської міської ради про відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

10 грудня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради (далі Департамент), Миколаївської міської ради про вішкожування моральної шкоди,

Позов обґрунтовував тим, що 28 липня 2023 року Миколаївський окружний адміністративний суд розглянув адміністративну справу № 400/3855/23 за його позовом до Департаменту про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.

Відповідно до судового рішення, вимоги позивача задоволено частково, визнано протиправними дії Департаменту щодо його відмови у надані соціальних послуг на професійній основі.

Також, судом зобов`язано Департамент повторно розглянути його заяву про потребу в наданні соціальних послуг з догляду на професійній основі від 03 січня 2023 року відповідно до вимог Порядку подання та оформлення документів, призначення і виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду без здійснення підприємницької діяльності на професійній основі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06 жовтня 2021 року № 1040, та з урахуванням висновків суду, викладених у даному рішенні.

Мотивувальна частина рішення описує факт протиправної відмови з боку відповідача у наданні йому, як особі з інвалідністю 1 групи, соціальних послуг з догляду на професійній основі.

Також суд встановив, що на час подання позовної заяви він взагалі був позбавлений будь яких соціальних послуг.

Рішення адміністративного суду набуло законної сили. Таким чином, судовим рішенням чітко встановлено факт вчинення протиправних дій з боку Департаменту.

Протиправними діями відповідача йому було завдано істотної моральної шкоди.

Співробітники відповідача від самого початку були обізнані, що у нього немає близьких родичів, які б були зобов`язані здійснювати догляд. Єдиний родич був вимушений працювати, щоб забезпечувати собі життя. ОСОБА_1 не міг його утримувати за свою мізерну пенсію.

Маючі найважчу групу інвалідності 1А, та висновок МСЕК про необхідність постійної сторонньої допомоги, керівництво відповідача залишили його без життєво необхідного догляду.

Він не міг повноцінно приймати їжу, підтримувати дієту. Родич залишав йому виключно печиво, снеки, чіпси, коли їхав у відрядження, оскільки інша, повноцінна їжа не могла довго зберігатись, та їй не було місця в його ліжку.

Постійне вживання шкідливої їжі привело до нестерпного болю у шлунку, він набрав зайву вагу, що абсолютно протипоказано при його фізичному стані, гіподинамії, він тепер ледве вміщується в колісне крісло.

Така ж була проблема із прийомом рідини.

Окрім цього, він постійно втрачає свідомість, непритомніє, бо довгий час проводить у ліжку.

Як тяжко хвора людина, він 8 місяців не мав доступу до медичної допомоги.

Самостійно відвідати лікаря він не міг, викликати швидку, або лікаря до дому, та відкрити зачинені двері теж не міг. Прийняти пігулку від болю, підвищеного тиску, виміряти тиск теж не мав можливості.

Співробітники відповідача наполегливо та регулярно маніпулювали інформацією, переконували всі контролюючі органи у тому, що він сам відмовився від догляду, що він маніпулює, та хоче більше грошей. Яким чином він міг би отримати гроші за свій догляд, відповідач не уточнював.

Отже, на його думку, він був навмисно ізольований від соціального життя. Вісім місяців він жив, немов в одиночній камері, що постійно створювало відчуття непотрібності, неповноцінності, відчуження.

Все вищенаведене свідчить про вкрай глибокі отримані душевні страждання Позивачем, його цинічне приниження як особи з інвалідністю, що до того ж привело до погіршення стану здоров`я у вигляді утворення пролежнів, які б не виникли у випадку дотримання законодавства України відповідачем.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив суд стягнути у солідарному порядку з Миколаївської міської ради та Департаменту на його користь моральну шкоду в розмірі 300 000 грн.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 15 липня 2024 року позов задоволено частково. Стягнуто з Департаменту на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 80 000 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що наявними у справі доказами підтверджено завдання позивачу моральної шкоди, внаслідок незабезпечення Департаментом соціальних послуг з професійного догляду позивача.

Вирішуючи питання про розмір моральної шкоди, суд врахував тяжкість та тривалість моральної шкоди, яка завдана позивачу, та вважає за необхідне визначити її у розмірі 80 000 грн, виходячи з розрахунку 10 000 грн 00 коп. за кожен місяць заподіяння моральної шкоди.

Не погодившись з рішення суду Департамент подав апеляційну скаргу, та посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просили рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що будь-яких допустимих доказів та достатніх доказів того, що рішення, дії чи бездіяльність відповідача будь-яким чином вплинули на стан здоров`я позивача, спричинили погіршення його стану, зумовили фізичні, душевні, психічні страждання останнього, ОСОБА_1 не надано. Самого лише посилання на їх протиправність недостатньо для прийняття рішення про відшкодування шкоди.

Відшкодування моральної шкоди можливе за умови, коли право на дане відшкодування передбачено спеціальним законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Нормами законодавства «Про соціальні послуги» такого виду відшкодування не передбачено.

Оскільки позивачем не наведено жодного факту заподіяння моральних страждань, не доведено причинного зв`язку між діями департаменту та спричиненням фізичних та моральних страждань, також не наведено жодних доказів у чому полягає спричинена, на думку позивача шкода та саме чим керувався скаржник, визначаючи розмір моральної шкоди в сумі 300 000 грн, тому немає підстав для задоволення відшкодування моральної шкоди.

Щодо твердження позивача, що близько 8 місяців їм ніхто не цікавився, то таких повноважень у департаменту немає, оскільки позивач відмовився від будь-яких послуг.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що за наявними у справі доказами підтверджено завдання позивачу моральної шкоди. Жодного належного та допустимого доказу ОСОБА_1 надано до суду не було. Тобто рішення суду ґрунтується лише на словах ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

ОСОБА_1 також не погодився з рішення суду подав апеляційну скаргу, та посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду змінити в частині розміру моральної шкоди, яка підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 , а саме стягнути з Департаменту на користь ОСОБА_1 300 000 грн моральної шкоди.

Позивач вважає суму, яку визначив суд першої інстанції як розмір завданої йому моральної шкоди несправедливою та визначеною довільно, без врахування реальних потреб позивача.

У своїх позовних вимогах ОСОБА_1 визначав розміром моральної шкоди 300 000 грн.

Дану суму було ним визначено виходячи із наступного.

Позивач планував витратити гроші моральної компенсації виключно на свою

реабілітацію. На жаль, сума моральної компенсації, визначена судом, не може покрити навіть місячної реабілітації в спеціалізованому закладі.

Лічені реабілітаційні центри в Україні можуть запропонувати повний комплекс сучасної реабілітації, з цілодобовим доглядом, та медичним і апаратним обстеженням. Сума в 300 000 грн покриває тільки трансфер в обидві сторони, розміщення в спеціалізованій палаті разом з супроводжувачем, базові реабілітаційні заходи, а також його 3-разове харчування, та його супроводжувача.

Необхідні позивачеві консультації вузьких спеціалістів, лабораторні аналізи, УЗД, МРТ, медикаментозне лікування сума в 300 000 не покриває взагалі. Ціна за добове перебування складає приблизно 9 тис грн.

Після тривалої відсутності активних рухів, реабілітаційних заходів, масажу, лфк, кінезіотерапії, ерготерапії з вини Департаменту, позивач продовжує потребувати хоч якось відновлення своїх загальних навичок, що були втрачені за 8 місяців без догляду з вини відповідача.

Зробити це вдома, без професійної допомоги, нагляду фахівців це неможливо взагалі.

Департамент повинен повністю відшкодувати затрати на реабілітацію, бо це виключно їх протиправні дії довели позивача до такого стану.

Таким чином, позивач вважає, що оскаржуване судове рішення було ухвалене з неповним з`ясуванням усіх обставин справи і має бути змінено у частині визначення розміру моральної шкоди.

Від Департаменту надійшов відзив на апеляційну скаргу, де зазначено, що твердження апелянта про те, що він планував витратити гроші отримані внаслідок компенсації моральної шкоди у цій справі є неприйнятними, оскільки відповідно до статті 16 Закону України «Про соціальні послуги» ОСОБА_4 надає послугу догляду вдома та кожного місяця надає акти про надані соціальні послуги з догляду, де чітко визначені послуги, які він надає. Про жодні соціальні послуги з реабілітації мова не йде.

Крім того, органи соціального захисту населення забезпечують осіб, зазначених в абзаці першому пункту 1 Порядку забезпечення санаторно-курортними путівками деяких категорій громадян та виплати їм компенсації вартості самостійного санаторно-курортного лікування структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчими органами міських, районних у містах (у разі їх утворення (крім м. Києва) рад затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 22 лютого 2006 року № 187) путівками, пільговим санаторно-курортним лікуванням до санаторно-курортних закладів згідно з медичними рекомендаціями в порядку черговості та виплати компенсації.

ОСОБА_1 жодного разу не звертався для постановки на облік та постановки у чергу задля санаторно-курортного лікування та реабілітації.

Правові підстави для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 відсутні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є інвалідом І групи А за загальним захворюванням безстроково та потребує постійної сторонньої допомоги. Рекомендації по відновленню працездатності медикаментозне, стаціонарне лікування.

03 січня 2023 року позивач звернувся до Департаменту із заявою про надання соціальних послуг у вигляді послуг з догляду на професійній основі шість сім разів на тиждень.

04 січня 2023 року за адресою проживання позивача виїхала комісія у складі осіб, відповідальних за комплексне визначення ступеня індивідуальних потреб особи, яка потребує надання соціальних послуг, затверджених наказом директора Департаменту № 84-0Д від 24 жовтня 2022 року для здійснення комплексного визначення ступеня індивідуальних потреб особи, яка потребує надання соціальних послуг з догляду на професійній основі. За результатами виїзду комісії був складений висновок, а саме, що йому встановлено V група рухової активності (9 ступень індивідуальної потреби), що передбачає надання соціальних послуг з догляду на професійній основі шість-сім разів на тиждень. Це надає можливість застосувати надання ОСОБА_1 соціальних послуг (догляду вдома, стаціонарного та паліативного догляду) надавачами соціальних послуг.

Позивачеві пропозицією від 04 січня 2023 року № 09.24/03-14 було запропоновано скористатись послугами міського територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг), а саме послугою «догляд вдома».

На відповідній пропозиції позивачем було зазначено наступне: «В грудні 2022 року комісія МТЦ повідомила мені, що не мають можливості забезпечити потрібний догляд за мною, тому що я потребую догляду 24/7. Мене потрібно в нічний час перевертати, щоб не було пролежнів, міняти підгузки, також мене потрібно переносити, зносити з 10-го поверху, я не можу сам сісти в крісло-колісне. Тому допомогти мені не можуть».

Позивач відмовився від запропонованої послуги «догляд вдома», пояснивши це тим, що йому не зможуть працівники надати допомогу 24/7 для постійно лежачого хворого, як того потребує ОСОБА_1 .

Крім того, 12 січня 2023 року позивачу надіслано рекомендований лист з пропозицією скористатися послугами надавача соціальних послуг комунальної установи «Міською геріатричного будинку милосердя імені Святого Миколая» (лист отримано 16 січня 2023 року).

16 січня 2023 року Департаментом розглянуто заяву ОСОБА_1 від 03 січня 2023 року та прийнято рішення про відмову у наданні соціальних послуг з догляду на професійній основі. Повідомлення про відмову надіслано позивачу рекомендованим листом 17 січня 2023 року та отримано ним 19 січня 2023 року.

Не погоджуючись із такою відмовою відповідача, позивач звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду із відповідним позовом.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 28 липня 2023 року частково задоволено позов ОСОБА_1 . Визнано протиправними дії Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради щодо відмови ОСОБА_1 у надані соціальних послуг на професійній основі. Зобов`язано Департамент праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради (вул. Мала Морська, 19, м. Миколаїв, 54001, ) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про потребу в наданні соціальних послуг з догляду на професійній основі від 03 січня 2023 року відповідно до вимог Порядку подання та оформлення документів, призначення і виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду без здійснення підприємницької діяльності на професійній основі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06 жовтня 2021 року № 1040, та з урахуванням висновків суду, викладених у даному рішенні. В решті позовних вимог відмовлено.

Це рішення набрало законної сили 29 серпня 2023 року.

Цим рішенням встановлено, що ОСОБА_1 у період з січня до серпня 2023 року включно, як особа з першою групою інвалідності, та яка пересувається виключно за допомогою інвалідного візка, не отримував професійну допомогу по його догляду.

На час звернення позивача до суду з цим позовом послуги з професійної допомоги ОСОБА_1 надаються.

Розглядаючи доводи апеляційних скарг колегія звертає увагу на таке.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Стаття 16 ЦК України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності, прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17. Зокрема, суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

З огляду на природу інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 19 грудня 2018 року у справі № 640/14909/16-ц, 4 березня 2019 року у справі № 295/443/17, від 8 травня 2019 року у справі № 233/3464/17, від 21 жовтня 2020 року у справі № 580/1881/19.

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості ( постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20).

Вирішуючи вимоги про відшкодування моральної шкоди суду слід надавати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, чи існує причинний зв`язок, чи обґрунтовано грошовий вираз заявленої шкоди та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині. Ці обставини входять до предмету доказування у справі.

Отже суд першої інстанції при розгляді справи про компенсацію моральної шкоди повинен був виходити із засад розумності та справедливості. З огляду на те, що «розумність» і «справедливість» є оціночними поняттями, суд першої інстанції, який заслуховує сторони та встановлює фактичні обставини справи, має широку свободу розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди. Однак, суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 80 000 грн, не обґрунтував співмірність заявленої до стягнення суми засадам розумності та справедливості, обмежившись лише встановленням факту заподіяння моральної шкоди позивачу.

Як встановлено ОСОБА_1 , маючи безстрокову першу групу інвалідності за загальним захворюванням та потребуючи постійної сторонньої допомоги, 03 січня 2023 року звернувся із заявою до Департаменту про надання соціальних послуг з догляду на професійній основі.

Розглянувши зазначену заяву 16 січня 2023 року Департамент прийняв рішення про відмову в наданні соціальних послуг з догляду на професійній основі.

Між тим з наданих доказів встановлено, що Департамент пропонував інші види та форми надання соціальних послуг, проте ОСОБА_1 наполягав на наданні йому саме соціальних послуг з догляду на професійній основі, яких він, на його думку, потребував за станом свого здоров`я.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 28 липня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково та визнано протиправними дії Департаменту щодо відмови останньому у наданні соціальних послуг з догляду на професійній основі та зобов`язано Департамент повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 03 січня 2023 року.

З урахуванням встановлених обставин та розподілу тягаря доказування відсутні підстави для задоволення доводів апеляційної скарги Департаменту про відсутність протиправності та вини в завданні моральної шкоди позивачу, оскільки це доведено наведеним судовим рішенням від 28 липня 2023 року.

При визначенні грошової компенсації моральної шкоди, з урахуванням засад розумності та справедливості, характеру правопорушення, глибини душевних та фізичних страждань позивача, ступеню вини відповідача, колегія суддів апеляційного суду вважає, що на користь позивача підлягає стягненню 40 000 грн як грошової компенсації моральної шкоди саме з Департаменту, як відповідальної юридичної особи, до повноважень якої входить вирішення питання надання соціальних послуг з догляду на професійній основі.

Аргументи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо незгоди з розміром компенсація моральної шкоди з огляду на те, що її розмір не може компенсувати його витрат на реабілітаційні заходи, пов`язані з його захворюванням, є неприйнятними, оскільки у даній справі його позовні вимоги стосуються протиправності дій Департаменту з приводу розгляду його заяви про надання соціальних послуг з догляду на професійній основі, встановленої судовим рішенням.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За наведеного колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Департаменту в частині розміру компенсації моральної шкоди підлягає частковому задоволенню, виходячи з того, що оскаржуване судове рішення в цій частині ухвалене без додержання норм матеріального права, а тому підлягає зміні.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Між тим зміна рішення суду першої інстанції в зазначеній частині не є підставою для перерозподілу судових витрат.

Керуючись статтями 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діяв його представник ОСОБА_2 , залишити без задоволення. Апеляційну скаргу Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 15 липня 2024 року змінити.

Стягнути з Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради на користь ОСОБА_1 40 000 грн в рахунок компенсації моральної шкоди.

В іншій частині зазначене рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді: Т.М. Базовкіна

Н.О. Тищук

Повний текст постанови складено 09 жовтня 2024 року.