Провадження № 2/201/878/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2024 року Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

в складі : головуючого судді Батманової В.В.

при секретарі Дейнега А.М.

за участі позивача ОСОБА_1

представника позивача адвоката Федорця Є.Є.

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача адвоката Кравцова С.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в м. Дніпрі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про повернення безпідставно отриманих коштів,

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про повернення безпідставно отриманих коштів.

ОСОБА_1 15.12.2023 звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів та судових витрат. Позивач в своєму позові посилається на те, що з травня 2022 року по кінець вересня 2023 року позивач проживав з ОСОБА_2 однією сім`єю, вели спільний побут та господарство, спільно проводили час, винаймали житло, тобто між ними були фактичні шлюбні відносини без реєстрації шлюбу. За час спільного проживання позивача та ОСОБА_2 остання повідомила позивача про те, що ОСОБА_3 , яка є її рідною мамою, має тяжке онкологічне захворювання та потребує тривалого лікування, яке коштує великі гроші. Маючи на це відповідні можливості, позивач запропонував надати відповідну фінансову допомогу, щоб покрити усі витрати на лікування матері.

Так, за період з травня 2022 року по вересень 2023 року включно позивачем на карткові рахунки ОСОБА_2 відкритих на її ім`я у AT «Універсалбанк» з рахунків позивача відповідно було безпідставно перераховано грошові кошти у розмірі 622 441,26 грн. Також в період з травня 2022 року по вересень 2023 року включно позивачем з кредитної карти відкритої на його ім`я у ПАТ КБ «Приватбанк» на кредитні карти № НОМЕР_1 та НОМЕР_2 відкриті на ім`я ОСОБА_2 відповідно було безпідставно перераховано грошові кошти у розмірі 128500,00 грн. та 36000,00 грн. відповідно.

Також за період з травня 2022 року по вересень 2023 року включно позивачем з кредитної карти відкритої на його ім`я у ПАТ КБ «Приватбанк» на кредитні карти № НОМЕР_3 та НОМЕР_4 відкриті на ім`я ОСОБА_3 у ПАТ КБ «Приватбанк» відповідно було безпідставно перераховано грошові кошти у розмірі 53 699,18 грн. Позивач дізнався про те, що вказані грошові кошти були витрачені не на лікування хвороби ОСОБА_3 , а на придбання автомобіля Ауді ТТ, реєстраційний номер НОМЕР_5 .

Відтак просить суд стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 безпідставно отримані грошові кошти у сумі 786 941,26 грн. та стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 безпідставно отримані грошові кошти у сумі 53 699,18 грн.

Відповідач ОСОБА_2 скористалась правом на відзив, в якому позовні вимоги не визнала та наголосила на тому, що дійсно позивач проживав з нею однією сім`єю, вели спільний побут та господарство, спільно проводили час, винаймали житло, тобто між ними були фактичні шлюбні відносини без реєстрації шлюбу. Позивачем перераховувались кошти, які ОСОБА_2 витрачала на потреби сім`ї за погодженням з позивачем, заперечувала зазначену позивачем хворобу матері. Відповідач вважає, що системність дій позивача щодо перерахунку коштів спростовує його твердження відносно безпідставності перерахування грошових коштів, а отже позов не підлягає задоволенню.

Відповідач ОСОБА_3 надала письмові пояснення, в яких позов не визнала, наголосила на тому, що переведення грошей позивач робив неодноразово за власною ініціативою, ці гроші були використані на сумісні потреби позивача та ОСОБА_2 , оскільки вони мешкали однією родиною, автомобіль був придбаний ОСОБА_2 за власні кошти.

Позивач скористався правом на подання відповіді на відзив в якій заперечував твердження викладені у відзиві, просив позов задовольнити з підстав у ньому викладених.

В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги, просив їх задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача та відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримали поданий відзив, письмові пояснення, надали пояснення, аналогічні викладеним у відзиві та просили відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_3 надала заяву про можливість розгляду справи без її участі.

Допитаний в якості свідка позивач ОСОБА_1 фактично підтвердив свої пояснення, викладені у позові, наголосив, що вважав, що допомагає ОСОБА_2 на лікування матері, про стан здоров`я ОСОБА_3 не питав, деталями лікування не цікавився, гроші переводив самостійно на протязі тривалого часу.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 пояснив, що особисто не знав відповідачів, про події, що відбуваються обізнаний зі слів ОСОБА_1 .

Суд, заслухавши думки сторін, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи, приходить до наступних висновків.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Обов`язок доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, яка бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з ясувати обставини, які мають значення для справи.

Подібна правова позиція викладена у постанові Великої Палити Верховного Суду від 08.06.2021 у справі № 550/936/18 та в додаткових постановах Великої Палати Верховного Суду від 15.02.2022 у справі № 904/5726/19, від 15.06.2022 у справі № 910/12876/19.

Судом встановлено, що з травня 2022 року по кінець вересня 2023 року позивач проживав з ОСОБА_2 однією сім`єю, вели спільний побут та господарство, спільно проводили час, винаймали житло, тобто між ними були фактичні шлюбні відносини без реєстрації шлюбу, вказане не заперечується сторонами, а відтак не потребує доведенню.

За період з травня 2022 року по вересень 2023 року включно позивачем на карткові рахунки ОСОБА_2 відкритих на її ім`я у AT «Універсалбанк» з рахунків позивача відповідно було безпідставно перераховано грошові кошти у розмірі 622 441,26 грн. Також період з травня 2022 року по вересень 2023 року включно позивачем з кредитної карти відкритої на його ім`я у ПАТ КБ «Приватбанк» на кредитні карти № НОМЕР_1 та НОМЕР_2 відкриті на ім`я ОСОБА_2 відповідно було безпідставно перераховано грошові кошти у розмірі 128500,00 грн. та 36000,00 грн. відповідно.

Також за період з травня 2022 року по вересень 2023 року включно позивачем з кредитної карти відкритої на його ім`я у ПАТ КБ «Приватбанк» на кредитні карти № НОМЕР_3 та НОМЕР_4 відкриті на ім`я ОСОБА_3 у ПАТ КБ «Приватбанк» відповідно було безпідставно перераховано грошові кошти у розмірі 53 699,18 грн.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує частиною 1 статті 202, частиною 1 статті 205, частино 1 статті 206, частиною 2 статті 207 ЦК України, а також п. 3 частини 1 статті 208, ч. 1 статті 638, ст. 1212, ч. 2 статті 1216 і ст. 536 ЦК України, правовими позиціями Верховного Суду.

Позивач вважає, що відповідачі своїми діями порушили його права та інтереси, а тому позивач просив стягнути з них на його користь грошові кошти у вказаній сумі і суму судового збору. Гроші безпідставно отримані відповідачами і використані, позивачу відповідачами не повернуті. Позивачу завдана шкода. Звернення до правоохоронних органів ні до чого не призвели, в добровільному порядку спір не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовні вимоги підлягаючими не задоволенню з наступних підстав.

Суд погоджується з думкою відповідачів про те, що позивач власноруч здійснив неодноразові дії щодо перерахування коштів на рахунки відповідачів.

Цей факт також не заперечувався представником позивача під час розгляду справи.

Суд критично сприймає доводи позивача та представника позивача про те, що вказані кошти були перераховані та отримані відповідачами безпідставно, оскільки позивачем не надано суду належних та допустим доказів з цього приводу, а факт спільного проживання як сім`ї у цей період не заперечується сторонами.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зазначено, що: "добросовісність (пункт 6 статті З ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них".

Передбачений статтею 1212 ЦК України вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав. Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна, не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави, у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Не підлягають поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї. пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того, чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі, слід враховувати, що акти цивільного законодавства мають відповідати змісту загальних засад, зокрема добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

Позивач перерахував відповідачам кошти, знаючи, що між ними відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) з повернення коштів, а тому поведінка позивача є суперечливою (тобто потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків).

Аналогічний за змістом висновок про те, що безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню на підставі ст. 1212 ЦК України, якщо потерпіла особа знає, що в неї немає зобов`язання для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, зроблений у постанові Верховного суду від 11 січня 2023 року № 548/741/21.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 грудня 2019 року у справі №917/1739/17 (провадження №12-161гс19) дійшла висновку, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Позивач добровільно, самостійно, на власний розсуд, без рахункової помилки та недобросовісності відповідачів перерахував кошти у встановленому ним особисто розмірі, які не є його обов`язковим платежем, що є підставою для відмови у задоволенні позову, що відповідає правовій позиції викладеній у постанові Верховного суду від 11 січня 2023 року № 548/741/21.

Відтак, твердження позивача не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, спростовуються вищевказаними обставинами та нічим об`єктивно не підтверджуються, а тому суд вважає, що в задоволені позовних вимог слід відмовити, оскільки суду не надано та судом не встановлено належних та достатніх доказів на підтвердження доводів зазначених позивачем в обґрунтування своїх позовних вимог.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України").

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судові витрати понесені позивачем стягненню з відповідача не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Відмовити у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про повернення безпідставно отриманих коштів .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: В.В. Батманова