Справа № 473/4219/24
УХВАЛА

іменем України

"11" листопада 2024 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі головуючого - судді Вуїва О.В.,

за участю секретаря судового засідання Москаленко С.Л.,

розглянувши заяву представника позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на частку майна,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про витребування майна із чужого незаконного володіння та визнання права власності на майно.

Ухвалою судді від 09 серпня 2024 року позовна заява була залишена без руху, а позивачу було надано строк для усунення недоліків позову.

12 серпня 2024 року представник позивачки ОСОБА_1 надав суду заяву про усунення недоліків з уточненим позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позов ОСОБА_2 обґрунтований тим, що 28 квітня 2022 року сторони зареєстрували між собою шлюб.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду від 27 жовтня 2023 року у справі 473/4073/23 шлюб між сторонами було розірвано.

В той же час, ОСОБА_2 є власником автомобіля «Skoda Fabia», 2001 року випуску, реєстр. номер НОМЕР_1 , який був придбаний ним до укладення шлюбу, а саме 01 лютого 2022 року, а також автомобіля «Volkswagen Jetta», 2006 року випуску, реєстр. номер НОМЕР_2 , який був придбаний позивачем після припинення з відповідачкою шлюбних відносин в період окремого проживання (до розірвання шлюбу).

Зважаючи на те, що спірні автомобілі без відповідних правових підстав знаходяться у володінні ОСОБА_3 , а тому позивач просив про витребування вказаного майна з чужого незаконного володіння.

Ухвалою суду від 13 серпня 2024 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження зі стадії підготовчого засідання.

14 жовтня 2024 року представник відповідачки ОСОБА_4 подав через систему «Електронний суд» зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на частку майна.

Позов ОСОБА_3 обґрунтований тим, що з серпня 2021 року сторони перебували в сімейних стосунках без шлюбу, під час яких мати відповідачки передала їм у власність автомобіль «Skoda Fabia», 2001 року випуску, який був зареєстрований за позивачем та отримав реєстр. номер НОМЕР_1 .

28 квітня 2022 року сторони зареєстрували між собою шлюб, який рішенням Вознесенського міськрайонного суду від 27 жовтня 2023 року у справі 473/4073/23 було розірвано.

Під час перебування в шлюбі, до припинення між Спасьоновими сімейних стосунків, сторони придбали автомобіль «Volkswagen Jetta», 2006 року випуску, реєстр. номер НОМЕР_2 .

Оскільки спірні автомобілі були придбані сторонами під час проживання однією сім`єю та в період перебування у шлюбі, а тому ОСОБА_3 просила визнати вказане майно спільною сумісною власністю сторін та визнати за нею право власності на частку автомобілів.

Ухвалою суду від 16 жовтня 2024 року зустрічний позов було прийнято до спільного розгляду з первісним позовом, позови об`єднано в одне провадження.

07 листопада 2024 року представник позивача ОСОБА_1 надав суду заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірні автомобілі з передачею автомобіля «Skoda Fabia», 2001 року випуску, реєстр. номер НОМЕР_1 на відповідальне зберігання ОСОБА_5 .

Необхідність забезпечення позову представник позивача мотивував тим, що відповідачка використовує вказане майно без відповідної правової підстави, не здійснює його належне технічне обслуговування, що призводить до його знецінення та погіршення технічного стану, користуючись автомобілем, навмисно порушує правила дорожнього руху, що призводить до накладення на ОСОБА_2 , як власника вказаних транспортних засобів, штрафів.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України, п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України за №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» (далі Постанова) суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб (п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду), крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті.

Відповідно до п. 4 Постанови суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову, має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 зазначено, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 вказано, що заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Судом встановлено, що між сторонами дійсно виник спір з приводу належності колишньому подружжю Спасьонових або одному з них автомобілів «Skoda Fabia», 2001 року випуску, реєстр. номер НОМЕР_1 , «Volkswagen Jetta», 2006 року випуску, реєстр. номер НОМЕР_2 .

Однак (в межах обґрунтування заяви про забезпечення позову) неналежне технічне обслуговування автомобілів (з урахуванням того, що вказана обставина не підтверджена необхідними доказами), порушення відповідачкою, як володільцем вказаного майна, правил дорожнього руху, що призводить до накладення на ОСОБА_2 , як номінального власника вказаних транспортних засобів, штрафів, самі по собі не є тими обставинами, що свідчать про те, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, зокрема витребування майна (у разі задоволення вимог ОСОБА_2 ).

Таким чином, стороною позивача не доведено як необхідність застосування заходів забезпечення позову в цілому, так і арешту, як конкретного заходу забезпечення позову, що призведе до порушення збалансованості інтересів сторін.

За встановленого, оскільки представником позивача не доведено наявності передбачених законом підстав для забезпечення позову, а тому у задоволенні заяви слід відмовити.

Тому, керуючись ст.ст. 149, 150, 153, 258-260 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на частку майна відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Суддя: О.В. Вуїв