ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2024 року

м. Хмельницький

Справа № 676/1971/23

Провадження № 22-ц/4820/1130/24

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: П`єнти І.В. (суддя-доповідач), Корніюк А.П., Талалай О.І.,

секретар судового засідання Дияк Я.А.

за участю представника позивача ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Жванецької сільської ради, про визначення місця проживання дитини, встановлення батькові способів участі у вихованні дитини та зміну способу стягнення аліментів, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 20 березня 2024 (суддя Бондар О.О.).

Заслухавши доповідача, пояснення представника учасника справи, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд

в с т а н о в и в:

В березні 2023 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Жванецької сільської ради, про визначення місця проживання дитини, встановлення батькові способів участі у вихованні дитини та зміну способу стягнення аліментів.

В обґрунтування позову зазначала, що перебувала з відповідачем у шлюбі, в період якого народилась донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Фактично подружні відносини між нею та відповідачем були припинені остаточно у 2019 році і з того часу вона з донькою проживала окремо від відповідача.

Відповідач жодної допомоги в утриманні дитини не надавав, тому вона була змушена звернутись до суду про стягнення аліментів на утримання дитини.

Рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду від 22.01.2021 стягнуто з ОСОБА_3 на її користь аліменти на утримання доньки в розмірі 1500 грн щомісячно до досягнення донькою повноліття.

Рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду від 01.02.2021 у справі №676/192/21 шлюб між сторонами розірвано.

Після розірвання шлюбу інтересу до спілкування з донькою ОСОБА_3 не виявляв. Приїздив до дитини рідко, зустрічі їх були нетривалі за ініціативою самого ж відповідача. При цьому, позивачка ніколи не чинила перешкод у спілкуванні відповідача з донькою.

Вказувала, що після повномасштабного вторгнення російської федерації, ОСОБА_3 несподівано виявив намір забрати у позивачки доньку, щоб ОСОБА_4 проживала з ним в помешканні його батьків в с. Вигода Борщівського району Тернопільської області. Перебуваючи з дитиною в с. Вигода в помешканні своїх батьків, ОСОБА_3 зателефонував позивачці та вимагав забрати документи ОСОБА_4 з дитячого садка, оскільки він бажав залишити її на проживання в своїй родині і не мав наміру повертати доньку позивачу. На вимогу працівників сільської ради відповідач повернув доньку позивачці.

В подальшому, відповідач вчиняв ще спробу забрати дитину, але позивачка, в присутності своєї сусідки, перешкодила відповідачу посадити ОСОБА_4 в машину та поїхати з села. Вказувала, що ОСОБА_3 звернувся до органу опіки та піклування за встановленням йому графіку зустрічей з дитиною, за яким він матиме змогу забирати Уляну в с. Вигода Борщівського району Тернопільської області. Вважає, що відповідач планує вивезти доньку в Тернопільську область і за місцем свого проживання звернутися до органу опіки та піклування для визначення місця проживання дитини.

Оскільки, між сторонами існує спір щодо визначення місця проживання малолітньої доньки, позивачка просила суд визначити місце проживання дитини ОСОБА_5 з матір`ю ОСОБА_2 .

Крім того, позивачка посилається на те, що проживаючи в психологічному хаосі, потребує встановлення елементарних правил подальших відносин з відповідачем стосовно доньки, щоб вона могла спланувати розпорядок дня своєї дитини та свій день, щоб у неї була можливість планувати життя своєї сім`ї. А тому, просила суд визначити ОСОБА_3 способи участі у вихованні доньки у вигляді зустрічей першої та третьої суботи кожного місяця з 10 год. 00 хв. до 15 год. 00 хв.

Також позивач просила суд змінити спосіб стягнення аліментів з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 , визначений рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 22.01.2021 по справі № 676/6840/20 з стягнення аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі 1500 грн щомісячно на стягнення аліментів в розмірі 1/3 частини від всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 20 березня 2024 позов задоволено частково. Визначено місце проживання дитини ОСОБА_6 з матір`ю ОСОБА_2 в будинку по АДРЕСА_1 . Визначено ОСОБА_3 способи участі у вихованні доньки ОСОБА_6 у вигляді зустрічей першої та третьої суботи кожного місяця з 10 год. 00 хв. до 17 год. 00 хв. Змінено спосіб стягнення аліментів з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 , визначений рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 22.01.2021 по справі № 676/6840/20. Вирішено стягувати з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої доньки в розмірі 1/4 частини з усіх видів доходу, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в сумі 2147 гривень 20 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог та визначити ОСОБА_3 способи участі у вихованні доньки ОСОБА_4 у вигляді зустрічей першої та третьої суботи та неділі кожного місяця, а саме з 10 год. 00 хв. суботи до 17 год. 00 хв. неділі, шляхом відвідування дитиною у його супроводі його місця проживання АДРЕСА_2 . У задоволенні позову про зміну способу стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини відмовити. У частині позовних вимог про встановлення місця проживання дитини закрити провадження у справі, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, у зв`язку з відсутністю предмета спору.

При цьому, посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що ніколи не намагався відібрати у матері дитину та не заперечував проти того, що Уляна живе з матір`ю, а тому, вважає, що спір про місце проживання дитини є безпідставним.

Вказує, що суд першої інстанції помилково вважав, що визначений судом спосіб участі батька в вихованні дитини буде достатнім та необхідним для забезпечення його прав для спілкування з дитиною, оскільки судом не встановлено, де можуть відбуватися ці зустрічі. Звертає увагу, що в суді першої інстанції він зазначав, що проживає окремо від позивачки, а тому просив визначити способи участі у вихованні доньки у вигляді зустрічей першої та третьої суботи та неділі кожного місяця, а саме з 10 год. 00 хв. суботи до 17 год. 00 хв. неділі, шляхом відвідування дитиною у його супроводі його місця проживання.

Зазначає, на день ухвалення рішення розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі 1500 грн, був достатнім для задоволення потреб дитини. Вважає, що позивач не довела належними, допустимими та достатніми доказами зміну матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення стану здоров`я платника або одержувача аліментів.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначає, що посилання ОСОБА_3 на відсутність спору про місце проживання дитини є безпідставними, оскільки він неодноразово вчиняв спроби змінити місце проживання доньки примусово і без жодних узгоджень. Вказує, що ОСОБА_3 мобілізований і проходить військову службу в м. Чернівці. Фактично, в с. Вигода дитина проводить час з його батьками, які не висловлювали бажання проводити час з Уляною. Звертає увагу суду, що зміна способу стягнення аліментів застосовується для того, щоб в кожній життєвій обставині стягувач аліментів мав змогу стягувати дозволений максимум, і спосіб стягнення може змінюватися необмежену кількість разів за бажанням стягувача при настанні тих чи інших життєвих обставин.

Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 12.06.2024 заяву адвоката Раєвського І.А. про відкладення розгляду справи повернуто заявнику без розгляду.

В судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_1 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, про день, місце і час слухання справи повідомлені у відповідності до вимог цивільного процесуального законодавства. При цьому, колегія суддів поважності причин неявки в судове засідання учасників справи не встановила, і, відповідно, підстав для відкладення розгляду справи, та вважала за можливе слухати справу за їх відсутності. При цьому, колегія суддів виходила з того, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного та обґрунтованого судового рішення, не відкладаючи розгляду справи, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні учасника справи або його представника, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Відповідно до частин 1, 2 статті 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що сторони з 20 серпня 2017 року до 01 лютого 2021 року перебували в зареєстрованому шлюбі.

Сторони мають спільну малолітню доньку ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 8).

За рішенням Кам?янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 22 січня 2021 року у справі №676/6840/20 з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 стягуються аліменти на утримання малолітньої доньки ОСОБА_7 в розмірі 1500грн. щомісячно до досягнення донькою повноліття (а.с. 11).

За рішенням Кам?янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 01 лютого 2021 року по справі №676/192/21 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 розірвано (а.с. 12).

Відповідно до висновку органу опіки та піклування щодо участі батька ОСОБА_3 у вихованні доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , затвердженого рішенням Жванецької сільської ради від 27.12.2023 №115, встановити дні зустрічей та форми участі відповідача у вихованні доньки неможливо, адже сторони конфлікту мають протиріччя, які можливо вирішити лише у судовому порядку (а.с. 76-77).

За довідкою в/ч НОМЕР_1 №265 від 27.03.2023, ОСОБА_3 перебуває на військові службі за призовом під час мобілізації в період запровадження воєнного стану у військовій частині НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 з 13.02.2022 (а.с. 45).

Дані обставини підтверджуються матеріалами справи.

Суд першої інстанції надав належну правову оцінку доказам по справі та, з врахуванням інтересів малолітньої дитини, які переважають над інтересами батьків, дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітньої доньки з нею.

Такий висновок суду першої інстанції ґрунтується на обставинах справи та відповідає нормам матеріального права.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України, сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно з статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Згідно зі статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою, другою статті 161 цього Кодексу, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

При визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Таким чином, суд першої інстанції правильно врахував інтереси дитини, яка проживає в атмосфері любові, турботи, захисту, і визначив її місце проживання з матір`ю.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги в тій частині, що відсутній спір щодо визначення місця проживання дитини, оскільки саме собою пред`явлення позову про визначення місця проживання дитини з матір`ю та оскарження надалі відповідачем рішення про задоволення цього позову в апеляційному порядку дає підстави для висновку, що між сторонами наявні неврегульовані питання щодо визначення місця проживання дитини. Позивачка зазначала, що відповідач здійснював спроби забрати дитину, у зв`язку з чим вона й звернулася до суду із цим позовом. Крім того, відсутність задокументованих заперечень з боку батька щодо проживання дитини разом з матір`ю на момент пред`явлення позову про визначення місця проживання дитини не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору в такій справі.

Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року (далі Конвенція про права дитини), визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини (пункти 1 і 3 статті 9 Конвенції про права дитини).

Стаття 1 Закону України «Про охорону дитинства» визначає контакт з дитиною як реалізацію матір`ю, батьком, іншими членами сім`ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання їм інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства», дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статті 153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

За статтею 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. и

Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі, стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

Системний аналіз наведених міжнародних правових норм та норм внутрішнього законодавства України вказує на те, що питання виховання дитини вирішуються батьками спільно.

Батько, який проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має беззаперечне право на особисте спілкування з дитиною, враховуючи його ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків, прихильність дитини до батька, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Визначальним принципом регулювання сімейних відносин за участю дитини є максимально можливе урахування інтересів дитини (частина восьма статті 7 СК України, стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства).

Відповідно до частини другої статті 155 СК України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Питання справедливої рівноваги між інтересами батьків та інтересами дитини неодноразово аналізувалося Європейським Судом з прав людини (далі ЄСПЛ), практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» і частини четвертої статті 10 ЦПК України застосовується судом як джерело права.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (§ 54) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення ЄСПЛ у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78).

Отже, положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини.

Вирішуючи позовні вимоги щодо визначення способів участі у вихованні дитини, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами у справі виникли непорозуміння, які носять особистий характер, що не дають можливості мирним шляхом вирішити питання про визначення порядку спілкування з донькою, який мав би влаштовувати кожну зі сторін по справі, що зумовлює вирішення даного питання в судовому порядку.

Крім того, задовольняючи позовні вимоги щодо встановлення порядку участі ОСОБА_3 у вихованні і спілкуванні з його донькою, суд першої інстанції виходив з меж заявлених вимог, із встановлених у справі фактичних обставин, врахував інтереси сторін, ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, у зв`язку з чим визначив порядок участі відповідача у спілкуванні та вихованні доньки ОСОБА_4 , який враховує інтереси саме малолітньої, відповідає балансу інтересів усіх сторін, при цьому забезпечує права батька на спілкування з донькою та збереження зв`язків між ним та дитиною.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

При цьому, слід зазначити, що, з урахуванням вікових змін дитини, її розвитку та потреб, відношення до батька, батьки не позбавлені в майбутньому права змінити встановлений судом спосіб участі у вихованні малолітньої доньки, що буде відповідати, насамперед, інтересам дитини.

З матеріалів справи вбачається, що у даній справі органом опіки та піклування зазначено про неможливість надання письмового висновку щодо розв`язання спору. Проте, передбачена частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України обов`язковість висновку органу опіки та піклування у відповідних категоріях цивільних справ не може абсолютизуватися. У разі, якщо з тих чи інших причин такий висновок отримати не можна, суд має вирішити спір за наявними у справі доказами. Якщо з тих чи інших причин орган опіки та піклування відмовиться надати свій висновок у справі, де за приписами частин четвертої та п`ятої статті 19 СК України надання ним такого висновку є обов`язковим, ця обставина не означає неможливості розгляду та вирішення спору.

Не можуть прийматись до уваги вимоги апеляційної скарги ОСОБА_3 щодо визначення йому способу участі у вихованні доньки ОСОБА_4 у вигляді зустрічей першої та третьої суботи та неділі кожного місяця, а саме з 10 год. 00 хв. суботи до 17 год. 00 хв. неділі, шляхом відвідування дитиною у його супроводі його місця проживання АДРЕСА_2 . Оскільки, за змістом ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Дана справа розглядалась судом в межах заявлених ОСОБА_2 позовних вимог щодо визначення способів участі батька у вихованні дитини у вигляді зустрічей першої та третьої суботи кожного місяця з 10 год. 00 хв. до 17 год. 00 хв., за наслідками розгляду яких ухвалено судом першої інстанції рішення по суті. В свою чергу, відповідач ОСОБА_3 до суду з зустрічними позовними вимогами щодо визначення йому інших способів участі у вихованні доньки не звертався.

Задовольняючи частково позовні вимоги в частині зміни способу стягнення аліментів визначених рішенням суду, суд першої інстанції виходив з того, що наявні підстави для зміни способу їх стягнення, зважаючи на волю одержувачки аліментів, отримання відповідачем постійного доходу та визначення їх розміру в частці від доходу (заробітку) - частини.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд.

Так, згідно зі ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За змістом ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

За змістом наведеної норми, суд визначає аліменти у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором за заявою одержувача аліментів, і водночас змінює спосіб стягнення аліментів за позовом одержувача аліментів.

При цьому, закон не визначає необхідних умов чи підстав для визначення чи зміни способу стягнення аліментів, - визначення способу стягнення аліментів є виключно правом одержувача аліментів.

Крім того, згідно з ч. 1 ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Вимога одержувача аліментів про зміну способу їх стягнення може мати місце як внаслідок виникнення необхідності у збільшенні розміру аліментів, так і внаслідок бажання стягувача змінити спосіб стягнення аліментів в силу інших обставин.

Водночас, правомірність такого способу захисту встановлюється судом з урахуванням фактичних обставин справи та залежить від наявності відповідних підстав, передбачених положеннями статей 182-184,192 СК України.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яку ратифіковано постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до частин 1-2 статті 27 вказаної Конвенції, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно з ст.ст. 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд першої інстанції, оцінивши докази по справі в їх сукупності, правильно констатував, що позивачка як одержувачка аліментів має право змінити спосіб їх стягнення, визначивши його у частці від заробітку.

Отже, з урахуванням всіх обставин справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що зміна способу стягнення аліментів і визначення їх розміру - 1/4 частини усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, повністю відповідає найкращим інтересам дитини.

Доводи апеляційної скарги не містять посилання на докази, які б спростовували висновки суду в цій частині і впливали на їх законність, а зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом.

Рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 20 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 18 червня 2024 року.

Суддя-доповідач І.В. П`єнта

Судді: А.П. Корніюк

О.І. Талалай