Справа № 484/320/24
Провадження № 2/484/453/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.11.2024 року Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області

у складі : головуючого судді - Мельничука О.В.,

за участю секретаря судового засідання - Голубкової Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Первомайську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах якої діє представник - адвокат Доценко Світлана Олександрівна до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про усунення перешкод в користуванні будинковолодінням шляхом виселення,-

ВСТАНОВИВ:

В червні 2024 року позивач ОСОБА_1 в інтресах якої діє представник - адвокат Доценко С.О. звернулася до суду з даним позовом, в якому просить усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні належним їй будинковолодінням за адресою: АДРЕСА_1 шляхом виселення із вказаного будинковолодіння ОСОБА_2 і ОСОБА_3 та стягнути судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 03.03.2015 року належить 1/4 частка житлового будинку з відповідною часткою господарчих будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 на земельній ділянці комунальної власності для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), загальною площею 0.1376 га, кадастровий номер :043:0017. У вказаній частині будинку зареєстровані позивачка, відповідачі (її колишній чоловік та його матір) та син позивачки - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Подружні стосунки позивачки з відповідачем ОСОБА_2 не склалися та фактично припинені з січня 2022 року, а рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 07.09.2023 року шлюб розірвано. На теперішній час відповідачі самостійно переселилися проживати із житлового будинку до господарських споруд (літньої кухні), де проживають і до тепер. Тобто, безперешкодно, на власний розсуд позивачка своїм будинковолодінням користуватися не має змоги, а дозволу на вселення до господарських споруд (літньої кухні) відповідачам не надавала. Крім того, позивачка має намір , як власник реалізувати своє право на продаж 1/4 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 , тому неодноразово зверталася до відповідачів з проханням звільнити літню кухню, але добровільно відповідачі не бажають звільнити вказані господарські споруди (літню кухню). Також позивачка не має можливості зняти відповідачів з реєстрації, оскільки для цього необхідна згода співвласників жилового будинку АДРЕСА_1 . Враховуючи викладене позивач змушена звернутися до суду.

Ухвалою Первомайського міськайонного суду Миколаївської області від 05.03.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.

16.04.2024 представник відповідачів - адвокат Сотська С.О. надала відзив на позов у котрому просить відмовити у задоволенні позовних вимог, обгрунтовуючи тим, що при вирішенні питання про приппинення права користування житловиим приміщенням колишнього члена сім`ї власника житла, мають братися до уваги підстави передбачені ст. 406 ЦК України а також той факт, що припинення сімейних вдносин з власником будинку не позбавляє права користування займаним приміщенням та спір повинен вирішуватися з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Просить врахувати, що відповідачі окрім спірного житла інщого місця проживання не мають, ОСОБА_2 є інвалідом другої групи, віповідачі є пенсіонерами; їхнім джерелом доходу є мінімальна пенсія, тому орендувати інше житло не мають можливості.

22.04.2024 представником відповідачів - адвокатом Доценко С.О. подано відповідь на відзив у котрій вказує, що відповідачі систематично допускають порушення правил співжиття обмежуючи права власника у користуванні належним їй майном та вчиняючи по відношенню до позивачки домашнє насильство . Вважає, що такий спосіб захисту, який полягає у виселенні відповідачі із неналежного їй будинковолодіння переслідує легітимну мету та є необхідним з огляду на системні порушення правил співжиття з боку відповідачів та вчинення по відношенню до позивачки домашнього насильства. Позовні вимоги просить задовольнити у повному обсязі.

Ухвалою від 07.05.2024 задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів, а саме інформації стосовно виписки по картковому рахунку ОСОБА_3 у період з 01.01.2022 по 05.04.2024.

10.06.2024 представником позивача надані додаткові пояснення щодо витребуваної судом з банківської установу АТ КБ "ПриватБанк" інформації щодо надходження коштів на картковий рахунок відповідача ОСОБА_3 . Представник вказує, що за період з 01.01.2022 по 15.04.2024 на рахунок ОСОБА_3 надходили кошти, а саме: 2022 році - 174 797,70 грн.; у 2023 році - 211 045,47 грн.; у 2024 році за період з 01.01.2024 по 15.04.2024 - 60 687,60 грн.; що свідчить про стабільні надходження коштів ОСОБА_3 . Представник позивача стверджує, що таке фінансове становище дозволяє ОСОБА_3 винаймати житло та не чинити перешкоди в користуванні будинковолодінням позивачці. Просить врахувати, що вартість оренди житла в місті Первомайську Миколаївської області відповідно до об`яв, розміщених на платформі онлайноголошень OLX https://www.olx.ua/uk/nedvizhimost/doma/, становить у середньому 2 000,00 грн. - 5 500,00 грн.

Ухвалою від 26.08.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала просила позов задоволити у повному обсязі.

Представник відповідачів в судовому засідання позовні вимоги не визнала та заперечувала проти їх задоволення з урахуванням обставин викладених у відзиві. Крім того просила врахувати те, що відповідачі є зарестровані у 1/4 частині спірного житлового будинку, позивач і відповідач ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 2017 року, просить врахувати, що посилання представника на ст. 116 ЖК України не доцільне, оскільки вказана норма передбачає самовільне зайняли жиле приміщення та виселення без надання іншого житла, а відповідачі почали проживати у спірному житловому будинку зі згоди позивача та були членами сім`ї до розірвання шлюбу між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , тобто без згоди позивачки вони не займали та не проживали у спірному житловому приміщенні. Крім того, представник відповідачів вказує, що іншого житла у відповідачів не має. А протоколи про домашньому насильству відносно відповідачів були складені вже після звернення позивача до суду у теперішній справі.

Суд, вивчивши матеріали справи, допитавши учасників справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 03.03.2015 року належить 1/4 частка житлового будинку з відповідною часткою господарчих будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 на земельній ділянці комунальної власності для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), загальною площею 0.1376 га, кадастровий номер :043:0017 (а.с. 21-27, 11-13).

Відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 є зареєстрованими за адресою АДРЕСА_1 з 2017 року (а.с.14-17).

ОСОБА_1 і ОСОБА_2 розірвали шлюб в судовому порядку 07.09.2023 року (а.с 18-19) , рішення набрало законної сили 10.10.2023.

Отже, відповідачі вселилась у спірну частину житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 зі згоди власника - позивача ОСОБА_1 та проживали у ньому як члени її сім`ї - чоловік, свекруха (мати чоловіка).

Судом досліджено постанови Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 21.06.2024 (справа № 484/2694/24), віл 21.06.2024 (справа 484/2425/24), постанови Микоаївського апеляційного суду від 17.09.2024 від 21.08.2024, заборонні приписи серії АА451107 від 17.04.2024, серії АА337457 від 17.04.2024, лист Первомайського центру соціальних служб від 26.04.2024 № 345/5.01-21, виписку з договору № б/н за період 01.01.2022-15.04.2024 ОСОБА_3 , довідку серії 652614 відповідно до якої ОСОБА_2 є інвалідом другої групи.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (стаття 379 ЦК України).

Пунктом 1 частини другої та частиною четвертою статті 3 Сімейного кодексу України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно з частинами другою та третьою статті 64 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 ЖК України.

Статтею 162 ЖК України встановлено, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи як члена сім`ї.

Відповідно до статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Згідно з частинами першою та другою статті 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право користування чужим майном регламентоване зокрема у статтях 401-406 ЦК України.

У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу", враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) зазначила, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою. Розглядаючи питання про припинення права користування житлом колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) дійшла висновку про те, що питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком. Також необхідно встановити обставини щодо об`єкта нерухомого майна, наявності чи відсутності іншого житла.

Судом встановлено, що спір з приводу користування житловим приміщенням виник між жінкою та чоловіком, які перебували у шлюбних відносинах, одному з яких (позивачу) належить на праві особистої приватної власності спірної частини житлового будинку, а інша - відповідач та його матір вселилися до даного житлового будинку як члени сім`ї власника і продовжують користуватися ним і після припинення шлюбних відносин між позивачем ОСОБА_1 і відповідачем ОСОБА_2 .

Суд, оцінюючи виселення на предмет пропорційності, встановивши, що права позивача - власника житла гарантовані як національним законодавством України, так і статтею 8 Конвенції, а також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, вважає, що у цьому випадку, за обставин цієї справи, де представник відповідача, надаючи пояснення вказує, що відповідачі іншого житла не мають для проживання; обидва відповідачі є пенсіонерами; один із відповідачів є інвалідом другої групи загального захворювання; розмір пенсій відповідачів є мінімальний, та з урахуванням того, що вказані обставини представником позивача не спростовані, суд не може розцінювати виселення відповідачів як законним та пропорційним заходом, що переслідує легітимну мету та є необхідним.

Крім того, всьаговлено, що ОСОБА_3 отримує грошові перекази на валютний банківський рахунок з січня 2022 року по квітень 2024 року, але ці кошти є її особистими та не розповсюджуються на потреби ОСОБА_2 .

Суд бере до уваги твердження представника позивача про вчинення з боку відповідачів відносно ОСОБА_1 домашнього насильства, що мало місце 21.06.2024 та підтверджується відповідними постановами про вчинення адміністративне правопорушення, але суд також враховує те, що даний випадок не носить систематичний характер щодо порушення правил співжиття.

Таким чином, саме по собі проживання відповідачів за адресою: АДРЕСА_1 не свідчить про наявність будь-яких перешкод для позивача, як власника нерухомого майна за вказаною адресою.

Крім того позивач не позбавлена права на звернення до суду із позовними вимогами щодо стягнення з відповідачів заборгованості за комунальні послуги, отримані ними за фактичне користування спірним майном за адресою по АДРЕСА_1 .

Таким чином, суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог позивача у зв`язку з чим в задоволенні позову слід відмовити повністю.

Відповідно до частин першої-другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на висновок щодо відмови у задоволені позову, судові витрати позивача, пов`язані з розглядом справи, залишаються за нею та не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст. ст. 3, 12, 13, 81, 259, 263, 264, 265, 315, 317 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

Відмовити в задоволенні позову про усунення ОСОБА_1 перешкод у користуванні та розпорядженні належним їй будинковолодінням, розташованим за адресою по АДРЕСА_1 шляхом виселення із зазначеного будинковолодіння ОСОБА_2 (паспорт громадянина України № НОМЕР_1 виданий 4814, РНОКПП НОМЕР_2 ) та ОСОБА_3 (паспорт № НОМЕР_3 від 29.09.2017, виданий органом 4814).

Повне найменування учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

Позивач - ОСОБА_1 , адреса проживання: АДРЕСА_2 ;

Відповідач - ОСОБА_2 , адреса проживання: АДРЕСА_3 ;

Відповідач - ОСОБА_3 , адреса проживання: АДРЕСА_1 , паспорт № НОМЕР_3 від 29.09.2017, виданий органом 4814;

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення може бути подано апеляційну скаргу безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 11.11.2024 року.

Суддя: О.В. Мельничук