ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 червня 2024 року м. Чернівці

справа № 725/9909/23

провадження №22-ц/822/484/24

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Перепелюк І. Б.

суддів: Лисака І.Н., Литвинюк І.М.

секретар Собчук І.Ю.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Першотравневого районного суду м.Чернівців від 25 березня 2024 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок порушення прав споживача,

встановив:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок порушення прав споживача.

Позов обґрунтовано наступним. Позивач з грудня 2019 року стала споживачем магазину - Ювелірного салону "В2В Jewelry", який розташовувався за адресою: м. Чернівці, вул. Руська, 1-А. Наразі магазин зачинений. Власником мережі ювелірних салонів (магазинів) "В2В Jewelry" є ОСОБА_2 - фізична особа-підприємець.

3 грудня 2019 року позивач придбала подарункові сертифікати на загальну суму 765000,00 (сімсот шістдесят п`ять тисяч гри., 00 коп.) гривень, а саме: Сертифікат (срібло) на суму 170000,00 (сто сімдесят тисяч грн., 00 коп.) гривень; Сертифікат (срібло) на суму 30000,00 (тридцять тисяч грн., 00 коп.) гривень; Сертифікат (срібло) на суму 200000,00 (двісті тисяч грн., 00 коп.) гривень; Сертифікат (срібло) на суму 100000,00 (сто тисяч грн., 00 коп.) гривень,; Сертифікат (срібло) на суму 5000,00 (п`ять тисяч грн., 00 коп.) гривень; Сертифікат (срібло) на суму 30000,00 (тридцять тисяч грн., 00 коп.) гривень; Сертифікат (срібло) на суму 30000,00 (тридцять тисяч грн., 00 коп.) гривень; Сертифікат (срібло) на суму 200000,00 (двісті тисяч грн., 00 коп.) гривень.

Провести покупку подарункового сертифікату позивача спонукали продавці ювелірного салону, які активно заохочували стати клієнтом проекту "В2В Jewelry". Запевняли, що після покупки сертифікатів та ювелірних виробів, вона буде отримувати виплати, які залежать від розміру покупки і виду виробів, показували таблиці з відсотками для виплат, що стояли на вітринах. Додатково їй надавали брошуру, де, також, були прописані розміри відсотків бонусних виплат.

Весь магазин був насичений недобросовісною рекламою - крім таблиць з вітрин і брошур в приміщенні висіли плакати з інформацією про обіцяні виплати бонусів, з великого монітора транслювали звернення ОСОБА_2 , де він закликав людей робити покупки в магазинах мережі і розповідав про належний до виплат кешбек, а також показував людей, які є задоволеними клієнтами і щасливими володарями путівок, машин та інших коштовних призів. До всіх виробів, що були на вітринах, були прикріплені бірки, на яких були зазначені два числа - ціна і розмір бонусів, що мав би бути виплачений покупцю.

Але з грудня 2019 року позивач не отримала виплати жодних бонусів, кешбеку чи інших грошових коштів, що спонукало її до обміну подарункових сертифікатів на товар, а саме прикраси.

Декілька разів позивач здійснила обмін подарункового сертифіката на товар, проте у подальшому працівниками Ювелірного магазину "В2В Jewelry" у м. Чернівці їй було неодноразово відмовлено у подібному обміні.

У березні 2020 року було запроваджено карантин на всій території України через поширення, коронавірусної хвороби, і як їй пояснили, у зв`язку з цим магазин "В2В Jewerly" у м. Чернівці був закритий.

Позивач надсилала претензію на адресу ФОП ОСОБА_2 , яка була залишена без задоволення. ЇЇ законні вимоги не були виконані, а тому позивач звертається за судовим захистом шляхом пред`явлення даної позовної заяви.

Посилалася на те, що придбавши подарункові сертифікати в мережі ювелірних салонів (магазинів) "В2В Jewelry" вона придбала право вимоги, яке може бути реалізоване у майбутньому. Відповідно до змісту подарункових сертифікатів - строк для отримання товару є необмеженим На підставі подарункових сертифікатів "В2В Jewelry" вона має право вимоги на отримання товару магазинів "В2В Jewelry", а саме срібних - ювелірних прикрас на суму сертифікатів, це право кореспондує обов`язок і зобов`язання ФОП ОСОБА_2 , як власника мережі магазинів "В2В Jewelry" надати такий товар (срібні прикраси).

Просила стягнути з ФОП ОСОБА_2 , як власника мережі магазинів "В2В Jewelry", завдані збитки у сумі придбаних і не реалізованих подарункових сертифікатів "В2В Jewelry" на загальну суму 765 000,00 (сімсот шістдесят п`ять тисяч) грн. 00 коп., а також моральну шкоду в розмірі 100000 (сто тисяч) грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівців від 25 березня 2024 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди внаслідок порушення прав споживачів відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Першотравневого районного суду м. Чернівців від 25.03.2024 року й ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вважає рішення суду таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, наданим доказам та фактичним обставинам справи.

Посилаючись на обставини, зазначені в позові, вважає, що висновки суду щодо придбання позивачем подарункових сертифікатів до дати фактичної реєстрації торгівельної марки ФОП ОСОБА_2 є безпідставними. Усі придбані позивачем сертифікати містили торговельний знак «В2В Jewelry», який відповідно до вимог закону міг використовуватися лише власником даного торговельного знаку ФОП ОСОБА_2 . Також вказувала, що ФОП ОСОБА_2 є власником мережі магазинів «В2В Jewelry» та здійснює підприємницьку діяльність у сфері торгівлі ювелірними виробами.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу, відповідач ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду - без змін.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судом

Судом встановлено, що квитанція про отримання ювелірного виробу від 17.11.2019 року містить наступний зміст «Сертифікат срібло 100000, 27х300=8100» та штамп Ювелірний салон В2В, квитанція про отримання ювелірного виробу 277427 від 19.11.2019 року містить наступний зміст «Сертиф. срібло 5000, 1х300» та штамп Ювелірний салон В2В, квитанція про отримання ювелірного виробу 258417 від 14.11.2019 року містить наступний зміст «Сертиф. срібло 170000, 8100» та штамп Ювелірний салон В2В, квитанція про отримання ювелірного виробу від 16.11.2019 року містить наступний зміст «Сертифікат срібло 200000, 55х300=16500 под.» та штамп Ювелірний салон В2В, квитанція про отримання ювелірного виробу від 14.11.2019 року містить наступний зміст «Сертифікат срібло 30000, в подар. 1800 » та штамп Ювелірний салон В2В.

ОСОБА_2 є фізичною особою підприємцем, що підтверджується витягом з єдиного державного реєстру юридичних осіб-підприємців та громадських формувань. Власником торгової марки «b2b jewelry, b2b, jewelry, bb, 2, в2в, вв» є ОСОБА_2 , про що свідчить інформація інформаційної системи УКРНОІВІ.

ОСОБА_1 надсилала ФОП ОСОБА_2 претензію, що підтверджується копією претензії та описом поштового відправлення.

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частини перша та третя статті 13 ЦПК України).

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво чи багатосторонніми (договори).

Згідно з частиною четвертою статті 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Статтею 208 ЦК України унормовано, що у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу, а також правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав.

За своїм правовим визначенням договір купівлі-продажу є угодою між учасниками цивільних відносин, за умовами якої відбувається обмін товару на гроші. Предметом договору купівлі-продажу може бути як майно, так і майнові права. Якщо вартість предмету договору купівлі-продажу перевищує у двадцять разів розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, то такий договір за участі фізичної особи має бути укладений у письмовій формі та підписаний сторонами (стаття 208 ЦК України).

Моментом укладення договору купівлі-продажу є досягнення сторонами в належній формі згоди з усіх істотних умов, а саме щодо предмета та ціни. Підставою для розірвання договору купівлі-продажу за рішенням суду є істотне порушення однією з сторін умов договору, внаслідок чого інша сторона втрачає можливість отримати бажаний результат угоди.

Споживач має право на належну якість послуги відповідно до укладеного сторонами договору. Якщо виконавець не виконує зобов`язання за договором або виконує його неналежним чином, то споживач вправі відмовитися від договору, а також вимагати сплату неустойки та відшкодування збитків.

Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Відповідно до ст. 1 Закону продавець - суб`єкт господарювання, який згідно з договором реалізує споживачеві товари або пропонує їх до реалізації; споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника; продукція будь-який виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб.

Споживач має право на належну якість послуги відповідно до укладеного сторонами договору. Якщо виконавець не виконує зобов`язання за договором або виконує його неналежним чином, то споживач вправі відмовитися від договору, а також вимагати сплату неустойки та відшкодування збитків.

У частині третій статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19, провадження № 12-57гс21).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України).

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 2 статті 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмету спору, з власної ініціативи, крім витребовування доказів судом у випадках, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконання обов`язків щодо доказів.

Судом установлено, що зі свідоцтва на торговельну марку № НОМЕР_1 вбачається, що ОСОБА_2 , як фізична особа, є власником торговельної марки «В2В Jewelry», зареєстрованої 10 серпня 2020 року.

Придбання позивачкою подарункових сертифікатів відбулося до дати фактичної реєстрації торговельної марки, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачкою не доведено що саме торговельна марка, яка належить відповідачу «B2B Jewelry», є тим знаком, який відображено на сертифікатах, квитанціях, що були придбані ОСОБА_1 , власником якого є саме ФОП ОСОБА_2 .

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, належним чином оцінивши докази, подані сторонами, дійшов обґрунтованого висновку про те, що зі змісту подарункових сертифікатів не можливо встановити ким саме вони були продані, умови нарахування і виплати бонусів, не можливо встановити особу, яка брала на себе зобов`язання за цими сертифікатами.

ОСОБА_1 не надано суду належних та допустимих доказів, що

ФОП ОСОБА_2 є власником магазину або здійснював там підприємницьку діяльність, за адресою : АДРЕСА_1 . Ювелірний салон «В2В», в якому з її слів укладено спірні договори, оскільки відсутні докази здійснення відповідачем господарської діяльності у вказаному магазині, а отже, відсутні докази на підтвердження того, що саме відповідачем або уповноваженою ним особою укладено договір купівлі-продажу подарункових сертифікатів та срібних виробів з позивачкою.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про неможливість з наданих сторонами доказів ідентифікувати конкретну особу, яка видала подарункові сертифікати, інформацію про покупця, продавця і покупку та квитанції про отримання ювелірного виробу.

Щодо стягнення моральної шкоди, слід зазначити наступне.

Частинами першою-третьою статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

В матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували наявність моральної шкоди, протиправність поведінки відповідача, наявність причинного зв`язку. Позивачем не доведено і заявлений розмір моральної шкоди.

Таким чином, встановивши, що позивач не довела обставини, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог, враховуючи, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів, зробив правильний висновок про відмову в позові.

Доводи апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують і зводяться до суб`єктивного тлумачення чинних норм законодавства України та незгоди з висновками суду першої інстанцій стосовно встановлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом та не можуть бути підставами для скасування судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Із урахуванням того, що доводи апеляційної скарги є ідентичними доводам позивача, яким судом першої інстанції надана належна оцінка, колегія суддів дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Таким чином, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується й суд апеляційної інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до ст. 375 ЦПК України, є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Першотравневого районного суду м.Чернівців від 25 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 14 червня 2024 року.

Головуючий І.Б. Перепелюк

Судді: І.Н. Лисак

І.М. Литвинюк