Справа № 211/7854/23
Провадження № 2/211/652/24
Р і ш е н н я

і м е н е м У к р а ї н и

11 листопада 2024 року Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Ткаченко С.В.,

за участю секретаря судового засідання Бірж Д.В.,

за участі позивача ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ДП «Дніпровське лісове господарство» та просить суд стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки виконання рішення суду в сумі 142 482,90 грн., посилаючись на не виконання відповідачем рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 15.02.2023 по справі № 211/964/22. В обґрунтування вимог зазначено, що з 30.04.2020 він працював у ДП «Криворізьке лісове господарство» на посаді головного лісничого, наказом № 23К від 24.12.2021 його звільнено з посади з 31 грудня 2021 року у зв`язку з реорганізацією даного підприємства на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 КЗПП України. Рішенням суду від 15.02.2023 його позов було задоволено частково: поновлено на посаді та стягнуто з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 195 405,12 грн. без утримання податку на доходи фізичних осіб й інших обов`язкових платежів, моральну шкоду в сумі 5 000,00 грн. Відповідно до частини 2 статті 430 ЦПК України суд допустив негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах платежу за 1 місяць. З відповідним виконавчим листом він звернувся в Соборний ВДВС у місті Дніпро за місцезнаходженням відповідача, 10.03.2023 відкрито виконавче провадження, однак станом на дату подання позову судове рішення так і не виконано. 18.08.2023 державним виконавцем було направлено повідомлення про вчинення кримінального правопорушення за ст. 382 КК України. Крім того, невиконанням рішення суду йому завдано моральної шкоди, яку він оцінює в 10 000,00 грн. Виходячи з розміру середньоденного заробітку, який складає 678,49 грн. * 210 днів (час затримки за період з 15.02.2023 по 06.12.2023) просить задовольнити вимоги.

01 лютого 2023 року позивач ОСОБА_1 заявлені вимоги уточнив та з врахуванням часу затримки виконання рішення в 251 день, за період з 15.02.2023 по 01.02.2024, просив стягнути середній заробіток в сумі 170 298,48 грн. та моральну шкоду в сумі 15 000,00 грн.

31 травня 2024 позивачем до суду надано уточнену заяву , відповідно до якої позов пред`явлений до правонаступника ДП «Дніпровське лісове господарство» Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» .

В ході розгляду справи 18 жовтня 2024 року позивачем ОСОБА_1 було подано заяву про збільшення позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення та періоду прострочення з 15.02.2023 по 18.10.2024 просив стягнути 296 500,13 грн.

Ухвалою суду від 04 квітня 2024 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою суду від 03 червня 2024 року прийнято уточнену позовну заяву ОСОБА_1 до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду.

Ухвалою суду від 24 жовтня 2024 року прийнято до розгляду заяву про збільшення позовних вимог в редакції від 18.10.2024 в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення.

У судовому засіданні позивач та представник позивача ОСОБА_2 наполягали на задоволенні вимог з підстав викладених у позовних заявах.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні вимоги позову не визнала з підстав, викладених у письмових запереченнях, в обґрунтування яких зазначено, що після прийняття апеляційним судом рішення про залишення без змін заочного рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 15.02.2023 про поновлення ОСОБА_1 на роботі, відповідачем у справі було видано наказ від 03.09.2024 № 563-к «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 », яким поновлено позивача на посаді головного лісничого Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», однак на численні повідомлення поштовим та телефонним зв`язком про поновлення, позивач до Департаменту з персоналу ДП «Ліси України» та і не з`явився. На виконання рішення суду від 15.02.2023 та наказу від 30.09.2024 № 116-к «Про здійснення виплат ОСОБА_1 » платіжною інструкцією № 4306 від 10.10.2024 ОСОБА_1 було перераховано середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду в загальній сумі 162 301,12 грн. Указану суму було виплачено в такому розмірі, оскільки судом при винесенні рішення 15.02.2023 середній заробіток за час вимушеного прогулу був обрахований без віднімання сум податків та зборів, внаслідок чого виплачена ОСОБА_1 на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу була зменшена на суму податків і зборів, що підтверджується детальним розрахунком нарахувань до наказу від 30.09.2024 № 611-к. Не погоджується з періодом затримки розрахунку при звільненні, вважаючи, що правильним є обрахування з 15.02.2023 до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, тобто по 02.09.2024, оскільки рішення суду було виконано 03.09.2024. Крім того, позивач не долучив жодного доказу спричинення йому моральної шкоди, тому оскільки заявлений до стягнення розмір є необґрунтованим та завищеним, просить відмовити у задоволенні вимог.

Вислухавши сторони , розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 з 30 квітня 2020 року прийнятий на посаду головного лісничого Державного підприємства «Криворізьке лісове господарство» та на підставі наказу Державного агентства лісових ресурсів України від 27.09.2021 № 582-к Про звільнення у зв`язку з реорганізацією даного підприємства за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, звільнений з посади головного лісничого Центральної садиби 31 грудня 2021 року, що підтверджується наказом № 23-К від 24 грудня 2021 року.

Заочним рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 лютого 2023 року у справі № 211/964/22 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного лісничого Державного підприємства «Дніпровське лісове господарство». Стягнуто з Державного підприємства «Дніпровське лісове господарство» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 195 405,12 грн, без утримання податку на доходи фізичних осіб і інших обов`язкових платежів. Стягнуто з Державного підприємства «Дніпровське лісове господарство» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду 5 000 гривень 00 коп. У задоволенні іншої частини вимог відмовлено. Стягнуто з Державного підприємства «Дніпровське лісове господарство» до спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір у сумі 2 977 гривень 20 коп. Допущено негайне виконання судового рішення у частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за місяць ( а.с. 4-7 ).

Додатковим рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 серпня 2023 року стягнуто з Державного підприємства «Дніпровське лісове господарство» на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу 7 000 гривень 00 коп.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 03 вересня 2024 року апеляційну скаргу Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» залишено без задоволення, заочне рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 лютого 2023 року залишено без змін.

Стосовно вимоги про стягнення середнього заробітку.

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю (стаття 43 Конституції України).

Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (стаття 51 КЗпП України).

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Непоодинокими є випадки, коли працівник за наявності спору з роботодавцем щодо розміру належних при звільненні незначних сум тривалий час не звертається до суду, а у позовній заяві зазначає мінімальну суму простроченої роботодавцем заборгованості, яку, на думку позивача, суд точно стягне у повному обсязі. Проте метою таких дій працівника є не стягнення заборгованості з роботодавця, а стягнення з нього у повному обсязі відшкодування в розмірі середнього заробітку, тобто без будь-якого зменшення розміру останнього (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18)).

У частині першій та другій статті 2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

У частині першій статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

У разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки (стаття 236 КЗпП України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 711/8446/16-ц (провадження № 14-37цс19) вказано, що: «стаття 236 КЗпП передбачає, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі за змістом статті 236 КЗпП слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин негайно після проголошення судового рішення (висновок Верховного Суду України у постанові від 01 липня 2015 року у справі № 6-435цс15)».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 червня 2023 року у справі № 461/7423/21 (провадження № 61-872св23) зазначено, що: «належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків (аналогічний висновок зазначений у постанові Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 501/4019/21-ц, провадження № 61-9103св22).

Аналіз правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися. […]

Ураховуючи лексичне значення (тлумачення) поняття «затримка» як «зволікання», затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі необхідно вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення. У разі невиконання цього обов`язку добровільно рішення суду підлягає виконанню у примусовому порядку.

Зазначена правова позиція сформульована у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-435цс15, у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 243/2748/16-ц, від 24 січня 2024 року у справі № 755/3443/21 (провадження № 61-11295св23).

Отже, для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 24 січня 2024 року у справі № 755/3443/21 (провадження № 61-11295св23) зазначив, що «суд апеляційної інстанції правильно встановивши період, за який позивач просить стягнути середній заробіток (з 31 березня 2016 року (наступний день після ухвалення судового рішення про поновлення на роботі) по 09 червня 2016 року (до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі)), врахував визначену постановою Верховного Суду від 17 липня 2019 року у справі № 757/7498/15-ц (рішення про поновлення на роботі позивача у якій не виконано) середньоденну заробітну плату позивача (1 461,73 грн), кількість робочих днів у спірному періоді, та зробив обґрунтований висновок про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі у розмірі 76 009,96 грн.

За таких обставин суд погоджується з доводами сторони відповідача щодо періоду стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду: з 16.02.2023 (наступний день після ухвалення судового рішення про поновлення на роботі) по 02.09.2024 (до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі), що становить 402 дні. З розрахунку 402 дні * 678,49 грн. (встановлений судом розмір середньоденного заробітку) = 272 752,98 грн.

Стосовно вимоги про відшкодування моральної шкоди.

Відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя (частина перша статті 237-1 КЗпП України).

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Суд визначає розмір грошового відшкодування моральної шкоди з урахуванням характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (частини третя, четверта статті 23 ЦК України).

У постановах Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), від 24 січня 2024 року у справі № 755/3443/21 (провадження № 61-11295св23) зазначено, що: «зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом -моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи».

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18)).

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21) вказано, що «абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати».

У постанові Верховного Суду від 17 листопада 2023 року у справі № 326/789/21 (провадження № 61-4995св23) зазначено, що: «У постанові Верховного Суду України від 25 квітня 2012 року у справі № 6-23цс12 зроблено висновок, що «КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин, то висновок суду касаційної інстанції, викладений у судових рішеннях у справі, яка переглядається, є законним і обґрунтованим. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати».

Аналогічний висновок викладений у постанові від 24 січня 2024 року у праві № 755/3443/21 (провадження № 61-11295св23).

Позивач ОСОБА_1 просить стягнути грошову компенсацію моральної шкоди у розмірі 15 000,00 грн., на обґрунтування цих вимог зазначивши, що тривалим не поновленням на роботі йому завдано моральних страждань він змушений докладати додаткових зусиль до поновлення своїх прав шляхом численних звернень до виконавчої служби стосовно виконання судового рішення, порушено його звичний життєвий уклад, йому довелось тривалий час доводити свою правоту та досягати відновлення справедливості.

Судом ураховано, що порушення відповідачем трудових прав позивача у зв`язку з невиконанням відповідачем рішення про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку, призвели до його моральних страждань.

З урахуванням періоду затримки та того, що позивач обґрунтовував завдану йому моральну шкоду ще іншими порушенням його прав, а також, виходячи з обґрунтованості позову щодо наявності такої шкоди саме у зв`язку з порушенням трудових прав позивача відповідачем, засад розумності та справедливості, суд вважає необхідним визначити розмір грошової компенсації моральної шкоди у сумі 5 000,00 грн.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 27 березня 2024 року у справі № 202/7375/22 (провадження № 61-12895св23).

Оскільки однією із засад судочинства, регламентованих пунктом 4 частини 3 статті 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що належним чином повідомлений про дату слухання справи відповідач відзиву до суду та доказів на його підтвердження, суду не надав, суд вважає, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, частково знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, а тому вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до частини першоїстатті 141 ЦПК Українисудовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно дост. 4 Закону України «Про судовий збір», якою закріплені ставки судового збору, за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру судовий збір становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Таким чином, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2727,52 грн. за вимогу майнового характеру - 1 % від ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму на одну працездатну особу та за вимогу про відшкодування моральної шкоди - 1 % від ціни позову, але не менше 1073,60 грн.

Керуючись статями 40, 43, 47, 49-2, 49-4, 116 КЗпП України, статями 10, 12,13, 141, 263, 265, 280-284 ЦПК України,суд

УХВАЛИВ:

Задовольнити позов ОСОБА_1 частково.

Стягнути з Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» (, місцезнаходження за адресою: м. Київ, вул. Шота Руставелі, буд. 9А) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 ), середній заробіток за час затримки виконання рішення суду за період з 16.02.2023 по 02.09.2024 в сумі 272 752 (двісті сімдесят дві тисячі сімсот п`ятдесят дві) гривні 98 коп. та моральну шкоду в сумі 5 000 (п`ять тисяч) гривень 00 коп.

В іншій частині позову - відмовити.

Стягнути з Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» (, місцезнаходження за адресою: м. Київ, вул. Шота Руставелі, буд. 9А) до спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір у сумі 3801 ( три тисячі вісімсот одна ) гривню 12 коп.

Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя: С. В. Ткаченко

Повний текст рішення складено 12 11 2024.