ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 червня 2024 року Дніпровський Апеляційний суд у складі: головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

за участю секретаря - Кошари О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за борговою розпискою, моральної шкоди, інфляційних витрат та 3% річних

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2024 року,-

В С Т А Н О В И В:

29 червня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за борговою розпискою в розмірі 150000 грн, моральної шкоди в розмірі 50000 грн, інфляційних витрат та 3 % річних. Також просив стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору в розмірі 2288,64 грн та витрат на правову допомогу у розмірі 14000 грн.

Позовна заява обґрунтовується тим, що 29.08.2022 між позивачем та відповідачем був укладений Договір № 29/018 за яким останній зобов`язався виконати та передати позивачу наступні види робіт: монтаж термопанелей в обсязі 190 м2. та затирання швів. Відповідно до п. 2.1 Розділу 2 даного договору початок виконання робіт 10.09.2022. Планове - орієнтовний строк закінчення робіт 05.10.2022.

05.09.2022 між позивачем та відповідачем був укладений Договір № 34/018 за яким останній зобов`язався виконати та передати позивачу наступні види робіт: улаштування підшиви даху та улаштування віконних відливів. Відповідно до п. 2.1 Розділу 2 відповідного договору початок виконання робіт 15.09.2022. Планове- орієнтовний строк закінчення робіт 08.10.2022.

На підставі вищевикладеного між відповідачем та позивачем була складена боргова розписка від 26.09.2022, відповідно до якої відповідач отримав кошти у позивача на придбання товару для утеплення фасаду у розмірі 150000 грн. Дані ремонтні роботи виконанні не були, будь-які спроби повернути кошти не дали результату, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду (а.с.1-9).

Рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за борговою розпискою, моральної шкоди, інфляційних витрат та 3% річних - відмовлено повністю (а.с.112-114).

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с.120-126).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково.

Судом першої інстанції встановлено, що 29.08.2022 між сторонами укладено Договір № 29/018 відповідно до якого, відповідач взяв на себе зобов`язання виконати певні роботи, а саме: монтаж термопанелей в обсязі 190 м2 та затирання швів. У відповідності до даного договору початок виконання робіт 10.09.2022, планове- орієнтовний строк закінчення робіт 05.10.2022.

05.09.2022 між сторонами укладено Договір № 34/018 відповідно до якого відповідач взяв на себе зобов`язання виконати певні роботи, а саме улаштування підшиви даху та улаштування віконних відливів. У відповідності до даного договору початок виконання робіт 15.09.2022, планове - орієнтовний строк закінчення робіт 08.10.2022.

Згідно розписки від 26.09.2022 відповідач зобов`язався повернути борг в розмірі 150000 грн до 10.10.2022.і не виконав свої зобов`язання.

Позивачем надіслано вимоги від 01.02.2023 на ім`я позивача на адресу АДРЕСА_1 , та на адресу АДРЕСА_2 .

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що договір новації не укладався, оскільки сама по собі розписка про повернення грошових коштів отриманих для купівлі матеріалів, не може бути таким договором, тому в задоволенні позовних вимог про стягнення боргу згідно розписки слід відмовити.

Проте погодитися з таким висновком суду, колегія суддів не може.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі №917/1739/17, від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 сформульований правовий висновок про те, що на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Наведене означає, що при вирішенні спору суд має дослідити зміст правовідносин, що виникли між сторонами, незалежно від того, як вони їх кваліфікують чи оцінюють, на яку норму права посилаються, встановити справжній характер цих правовідносин та застосувати відповідні норми права, якими врегульовані ці правовідносини.

У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Оцінюючи зміст розписки (а.с.26) та пояснення позивача і відповідача у частині, що не суперечать одне одному, апеляційний суд приходить до висновку, що спірні правовідносини не регулюються нормами параграфу 1 глави 61 ЦК України (підряд).

За положеннями пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

У висновку Великої Палати, викладеному у постанові від 05 червня 2018 року по справі 338/180/17, провадження № 14-144цс18, зазначено, що згідно з частиною другою статті 642 ЦК України у разі, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону та залежно від встановлених обставин вирішити питання щодо наслідків його часткового чи повного виконання сторонами. У такому разі визнання вказаного договору укладеним не буде належним способом захисту.

Відповідно до ст.1053 ЦК України за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов`язанням. Заміна боргу позиковим зобов`язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (стаття 1047 цього Кодексу).

За змістом статті 604 ЦК України ознаками новації є: спосіб припинення зобов`язання; вона можлива лише між тими самими сторонами (сторонами попереднього зобов`язання); є двостороннім правочином (договором); нове зобов`язання пов`язане з попереднім і спрямоване саме на заміну первісного зобов`язання новим, а не на зміну цього зобов`язання.

Так, до умов новації віднесено такі: нове зобов`язання повинне пов`язувати тих самих осіб, що і первісне; сторони мають досягти згоди щодо заміни одного зобов`язання іншим, а «домовленість про новацію», про яку йдеться у частині другій статті 604 ЦК України, - це договір про заміну зобов`язання; вчиняється новація у формі двостороннього правочину (новаційного договору), який має відповідати вимогам до форми та змісту, необхідних для нового зобов`язання; наявність наміру сторін вчинити новацію, про який сторони повинні обов`язково вказати у договорі, а за відсутності такого застереження первинне зобов`язання не припиняється, а буде діяти поряд з новим; дійсність первинного зобов`язання (недійсність первинного зобов`язання веде до недійсності і нового зобов`язання, що витікає з новації, якщо ж недійсним є новаційний договір, сторони залишаються пов`язаними первинним зобов`язанням, і новація не відбувається); зміна змісту зобов`язання, або має виконуватися те саме, але на іншій правовій підставі; допустимість заміни первісного зобов`язання новим.

Апеляційний суд, враховуючи викладене вище, приходить до висновку про те, що у даному випадку відбулась заміна боргового зобов`язання позиковим зобов`язанням.

Згідно з ч.1 статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з положеннями ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені законом або договором, зокрема сплата неустойки, відшкодування збитків.

Відповідно до приписів ч.2 ст.612, ч.1, ч.2 ст.623 ЦК України кредитор має право на відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання.

Як убачається з оригіналу розписки ОСОБА_2 отримав кошти від ОСОБА_1 на купівлю матеріалів для утеплення фасаду в розмірі 150 000 грн і не виконав свої обов`язки та зобов`язався повернути кошти. Сторони також погодили строк виконання - до 10 жовтня 2020 року.

Відповідачем в ході розгляду справи жодним чином не спростовано обставин, на які посилається позивач.

Крім того, колегія суддів вважає, що наявність у позивача оригіналу розписки підтверджує факт існування між сторонами договірних зобов`язань та укладеного договору, а також свідчить про те, що зобов`язання не виконане, а тому порушене право позивача підлягає захисту.

Згідно з ч.2 ст.545 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язаний повернути його боржникові.

Отже, розписка, надана позивачем, є підтвердженням існування між сторонами договірних зобов`язань та укладеного договору. Підписання вказаної розписки відповідачем не спростовано.

Щодо нарахування інфляційних втрат та трьох відсотків річних на розмір заборгованості, то апеляційний суд керується наступним.

Згідно частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).

Відповідно до положень п.18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Враховуючи викладене, оскільки період заборгованості припадає на період дії введення дії у Україні воєнного стану, то позовні вимоги про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат до задоволення не підлягають.

Щодо стягнення моральної шкоди з відповідача в розмірі 50 000 грн,, то позивач належним чином не довів обставин щодо необхідності докладати додаткових життєвих та душевних сил щодо організації свого життя без отримання грошей внаслідок порушення ОСОБА_2 своїх договірних зобов`язань.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України щодо законності і обґрунтованості. Зазначене призвело до неправильного застосування судом норм матеріального та процесуального права, а відтак і помилкового визначення юридичних наслідків цих обставин та відповідно до вимог п.п.2, 3, 4 ч.1 ст.376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Оскільки апеляційну скаргу на рішення задоволено частково, оскаржуване рішення скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позовних вимог позивача, з відповідача необхідно стягнути на користь позивача судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам у розмірі 1500 грн. за розгляд справи судом першої інстанції та 2250 грн за розгляд справи апеляційним судом.

Крім того, представником позивача - адвокатом Резнік Катериною було заявлено клопотання про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 19 000 грн.

Згідно положень частини 2 статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.

Відповідно до частин 3-5 статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

На підтвердження понесених витрат в суді апеляційної інстанції стороною позивача було надано детальний опис наданих послуг за Договором про надання професійної правничої допомоги від 18.01.2023 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 у розмірі 19 000 грн, які складаються з: складання та направлення вимоги до ОСОБА_2 - 4 000 грн, складання та подання позовної заяви - 7000 грн., та складання та подання апеляційної скарги в розмірі - 8000 грн. Окрім того, в підтвердження понесених витрат на правничу допомогу надано квитанцію до прибуткового касового ордера про оплату наданих правничих послуг на суму 19 000грн. ( а.с. 43,44,45, 132).

Отже понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу документально підтверджені та доведені.

Враховуючи, що позивачем підтверджено розмір витрат на правову допомогу, та відсутність заперечень зі сторони відповідача, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з позивача понесені відповідачем витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 19 000 грн.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2024 року - скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за борговою розпискою, моральної шкоди, інфляційних витрат та 3% річних - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг згідно розписки від 26 вересня 2022 року у сумі 150 000 грн.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 3750 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати на правову допомогу в розмірі 19000 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: