ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

18 червня 2024 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 4823/2958/19

Апеляційне провадження № 22ск/4823/3/24

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:

головуючого-судді: Онищенко О.І.,

із секретарем: Шкарупою Ю.В.,

учасники третейського розгляду:

позивач: Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Сенс Банк»

відповідач: ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи у залі суду справу за заявою ОСОБА_1 про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській Громадській Організації «Всеукраїнський фінансовий союз» від 14 січня 2015 року у справі № 4631-6/234/14 за позовом Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

Не погоджуючись з рішенням Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській Громадській Організації «Всеукраїнський фінансовий союз» від 14 січня 2015 року, ОСОБА_1 18 листопада 2019 року (згідно з поштовим конвертом) подав до Чернігівського апеляційного суду заяву про скасування зазначеного рішення третейського суду. Одночасно в заяві просив поновити пропущений процесуальний строк на його оскарження. Заява мотивована тим, що рішенням Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській Громадській Організації «Всеукраїнський фінансовий союз» від 14 січня 2015 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором №490071735 від 23 травня 2008 року: за кредитом 146 498,59 грн, по відсотках 64 994,76 грн, пені 3 206 169,54 грн, судові витрати по сплаті третейського збору 400 грн. 17 квітня 2015 року Новозаводським районним судом м.Чернігова винесено ухвалу, якою видано ПАТ «Альфа-Банк» виконавчий лист. Заявник вважає, що третейським судом рішення винесено з порушенням норм чинного законодавства, а саме: п.14 ч.1 ст.6 Закону України «Про третейські суди», оскільки справа не підвідомча третейському суду. ОСОБА_1 вказує, що до 25 жовтня 2019 року йому не було відомо про існування рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській Громадській Організації «Всеукраїнський фінансовий союз» від 14 січня 2015 року, а також ухвали Новозаводського районного суду м.Чернігова від 17 квітня 2015 року. Жодного процесуального документа від третейського суду він не отримував. Копію рішення третейського суду заявник отримав лише 06 листопада 2019 року.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали даної справи, матеріали третейської справи №4631-6/234/14, матеріали цивільної справи №751/3281/15-ц (про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду), суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що 22 грудня 2014 року суддею Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській Громадській Організації «Всеукраїнський фінансовий союз» Нечай М.В. (одноособово) постановлено ухвалу про початок розгляду третейської справи №4631-6/234/14 за позовом ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №490071735 від 23 травня 2008 року (аркуш 1 третейської справи №4631-6/234/14).

Рішенням Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській Громадській Організації «Всеукраїнський фінансовий союз» від 14 січня 2015 року позов задоволено в повному обсязі; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором №490071735 від 23 травня 2008 року, а саме: за кредитом 146 498,59 грн, по відсотках 64 994,76 грн, пеня 3 206 169,54 грн, а також витрати по сплаті третейського збору в сумі 400 грн (аркуши 25-26 третейської справи №4631-6/234/14).

У березні 2015 року ПАТ «Альфа-Банк» звернулося до Новозаводського районного суду м.Чернігова із заявою про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду, який ухвалою від 17 квітня 2015 року задовольнив заяву і ухвалив видати ПАТ «Альфа-Банк» виконавчий лист на підставі рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській Громадській Організації «Всеукраїнський фінансовий союз» від 14 січня 2015 року по цивільній справі №4631-6/234/14 Третейського суду про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором №490071735 від 23 травня 2008 року у сумі 3 417 662 грн 89 коп. та стягнення судових витрат, а саме: витрат по сплаті третейського збору в сумі 400 грн, вирішив питання про судові витрати (а.с.23-24 №751/3281/15-ц).

Відповідно до статті 5 Закону України «Про третейські суди» юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, тобто спір, який або вже існує, або може виникнути у майбутньому між сторонами договору.

Провадження у справах про оскарження рішень третейських судів врегульовано розділом VІІІ ЦПК України «Провадження у справах про оскарження рішень третейських судів, оспорювання рішень міжнародних комерційних арбітражів».

Відповідно до частини першої статті 454 ЦПК України сторони, треті особи, а також особи, які не брали участі у справі, у разі якщо третейський суд вирішив питання про їхні права та обов`язки, мають право звернутися до суду із заявою про скасування рішення третейського суду.

Заява про скасування рішення третейського суду подається до апеляційного суду за місцем розгляду справи третейським судом (частина третя статті 454 ЦПК України).

Рішенням Другого сенату Конституційного Суду України у справі за конституційною скаргою ОСОБА_2 щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 1 частини п`ятої, частини сьомої статті 454 Цивільного процесуального кодексу України № 2-р(II)/2022 від 06 квітня 2022 року визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), пункт 1 частини п`ятої, частину сьому статті 454 Цивільного процесуального кодексу України в тім, що вони унеможливлюють поновлення судом строку на подання особою, яка є стороною, третьою особою в справі, розглянутій третейським судом, заяви про скасування рішення третейського суду.

Заява про скасування рішення третейського суду подається стороною, третьою особою у справі, розглянутій третейським судом, протягом дев`яноста днів з дня прийняття рішення третейським судом, а особами, які не брали участі у справі, у разі якщо третейський суд вирішив питання про їхні права та обов`язки, - протягом дев`яноста днів з дня, коли вони дізналися або могли дізнатися про прийняття рішення третейським судом (частина п`ята статті 454 ЦПК України).

Згідно з частиною сьомою статті 454 ЦПК України заява, подана після закінчення строку, встановленого частиною п`ятою або шостою цієї статті, повертається. Суд за клопотанням заявника може поновити пропущений строк на подання заяви про скасування рішення третейського суду, якщо визнає причини його пропуску поважними.

Суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі з підстав, передбачених пунктами 1-3 і 6 частини першої статті 186 цього Кодексу, а також у разі якщо рішення третейського суду, міжнародного комерційного арбітражу оскаржено (оспорено) з підстав, не передбачених законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України (частина восьма статті 454 ЦПК України).

Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (стаття 126 ЦПК України).

Суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення (частина перша статті 127 ЦПК України).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Європейський суд з прав людини неодноразово зауважував, що: «Вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження» (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 41, ЄСПЛ, від 03 квітня 2008 року).

«Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами.

Якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків.

У цій справі національне законодавство на час подій не обмежувало дискреційні повноваження судів щодо часу або підстав для поновлення пропущеного строку. Сама концепція «поважних причин», згідно з якою національні суди виправдали відновлення провадження у справі заявника, не є чіткою. За таких обставин для національних судів ще важливішим було вказати причини свого рішення про поновлення пропущеного строку і відновлення провадження у справі заявника» (USTIMENKO v. UKRAINE, № 32053/13, § 46-48, ЄСПЛ, від 29 жовтня 2015 року); «Саме до повноважень національних судів належить вирішувати питання про будь-яке поновлення строку на апеляційне оскарження, такі повноваження не є необмеженими. Національні суди зобов`язані навести підстави. У кожній справі суди мають перевірити, чи можуть підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження виправдати втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує свободу розсуду судів щодо часу або підстав для поновлення строків.

Європейський суд з прав людини зауважив, що норми, які регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (PERETYAKA AND SHEREMETYEV v. UKRAINE, № 17160/06 та № 35548/06, § 34, від 21 грудня 2010 року).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 вересня 2023 року у справі № 824/84/23 (провадження № 61-8937ав23) зазначено, що: «здійснюючи тлумачення положень частини сьомої статті 454 ЦПК України, Верховний Суд зазначає, що зазначена норма процесуального права не є імперативною, цей строк не є преклюзивним (присічним), оскільки не містить заборони на поновлення цього строку, як, наприклад, це передбачено у частині другій статті 358, частині третій статті 394, частині третій статті 424 ЦПК України та інших нормах. Строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом (частина перша статті 120 ЦПК України). Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (частини перша та друга статті 126 ЦПК України). За частиною першою статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення».

У справі, яка переглядається в апеляційному порядку, встановлено, що Постійно діючий третейський суд при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз» ухвалив рішення 14 січня 2015 року, із заявою про скасування цього рішення ОСОБА_1 звернувся до суду лише 18 листопада 2019 року (згідно з поштовим конвертом на а.с.36), тобто понад встановлені у частині п`ятій статті 454 ЦКП України строки.

ОСОБА_1 вказував на те, що у строк до 24 жовтня 2019 року він не знав про розгляд третейської справи, йому не було відомо про існування рішення третейського суду та ухвали Новозаводського районного суду м.Чернігова від 17 квітня 2015 року, а також про відкрите виконавче провадження. Дізнався лише тоді, коли отримав заробітну плату у ПрАТ «Богуславська сільгосптехніка» у меншому розмірі, ніж повинен був.

З матеріалів третейської справи №4631-6/234/14 вбачається, що в анкеті на отримання кредиту для придбання автомобіля від 23 травня 2008 року ОСОБА_1 вказував адресу свого постійного проживання: АДРЕСА_1 (аркуши 11-12). На підтвердження він надавав копію свого паспорта, в якій міститься штамп із зазначенням вищевказаної адреси проживання (з 19 жовтня 2007 року) (аркуш 13 зворот третейської справи). Така ж адреса проживання позичальника зазначена і в кредитному договорі №490071735 від 23 травня 2008 року, підписаному ним особисто (аркуш 7 зворот третейської справи).

Саме за цією адресою ПАТ «Альфа-Банк» направляло ОСОБА_1 вимогу про дострокове повернення кредиту та копію позовної заяви (аркуш 17-18, 23, 24 третейської справи).

Копію ухвали про початок розгляду третейської справи від 22 грудня 2014 року було направлено третейським судом на адресу ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), що підтверджується списком згрупованих рекомендованих відправлень, що пересилаються в межах України (аркуш 2 третейської справи №4631-6/234/14). За цією ж адресою судом було направлено і копію рішення від 14 січня 2015 року, що підтверджується списком згрупованих рекомендованих відправлень, що пересилаються в межах України (аркуш 27 третейської справи №4631-6/234/14). Проте листи повернулися до суду неврученими з відмітками відповідно «за зазначеною адресою не проживає» та «за закінченням терміну зберігання» (аркуш 28, 29 третейської справи).

Згідно з п.п. 8.2 розділу №2 Загальних умов кредитування фізичних осіб, які є невід`ємною частиною кредитного договору (п.5 договору), позичальник зобов`язався письмово повідомляти банк про зміну паспортних даних, ідентифікаційного номеру, номерів контактних телефонів, реєстрації його місця проживання (або прописки) не пізніше трьох робочих днів з дня проведення таких змін (аркуш 7-9 третейської справи).

Під час розгляду Новозаводським районним судом м.Чернігова заяви ПАТ «Альфа-Банк» про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду (справа №751/3281/15-ц) судом 30 березня 2015 року було направлено запит до адресно-довідкового відділу УГІРФО УДМС України в Волинській області про реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 , у відповідь на який повідомлено, що місце проживання вказаної особи зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 з 19 жовтня 2007 року (а.с.14, 21).

Ані матеріали третейської справи, ані матеріали цивільної справи за заявою ПАТ «Альфа-Банк» про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду не містять будь-яких відомостей щодо зміни позичальником свого зареєстрованого місця проживання, зазначеного в паспорті станом на дату укладення кредитного договору.

Таким чином, доводи ОСОБА_1 про те, що він ніколи не був зареєстрований за вказаною адресою, не узгоджуються з матеріалами третейської справи та справи №751/3281/15-ц.

При цьому додані до заяви про скасування рішення третейського суду копії: картки реєстрації особи, будинкової книги, довідок про реєстрацію місця проживання особи (а.с.20-27), в яких зазначено зареєстроване місце проживання ОСОБА_1 - АДРЕСА_1 , апеляційний суд до уваги не приймає, оскільки вони суперечать раніше наданим документам на підтвердження дійсного зареєстрованого місця проживання позичальника, оригіналів вказаних документів суду не надано, як не надано заявником і свого паспорту із зазначенням в ньому місця його проживання.

Частиною 1 статті 131 ЦПК України встановлено, що учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають електронного кабінету, за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому суду адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає, не перебуває або не знаходиться.

Такий самий обов`язок був передбачений цивільним процесуальним законодавством та Законом України «Про третейські суди» станом на час розгляду третейської справи та заяви про видачу виконавчого документа на примусове виконання рішення третейського суду. ОСОБА_1 , укладаючи кредитний договір, також зобов`язався письмово повідомляти банк про зміну, в тому числі і реєстрації свого місця проживання (або прописки).

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон АліментаріаСандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Отже, ОСОБА_1 у належний спосіб повідомлявся третейським судом про початок розгляду третейської справи, і йому у належний спосіб була направлена копія рішення третейського суду, тому посилання заявника на недотримання судом процесуальних норм є безпідставними та необґрунтованими.

Крім того, в матеріалах справи №751/3281/15-ц за заявою ПАТ «Альфа-Банк» про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду на а.с.28 міститься рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, а саме про отримання ОСОБА_1 (за адресою: АДРЕСА_1 ) особисто під підпис 24 квітня 2015 року копії ухвали суду від 17 квітня 2015 року.

Отже, суд приходить до висновку, що саме 24 квітня 2015 року ОСОБА_1 дізнався про рішення третейського суду, проте із заявою про його скасування звернувся більше ніж через чотири роки.

Враховуючи наведене, у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку для звернення до суду з заявою про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській Громадській Організації «Всеукраїнський фінансовий союз» від 14 січня 2015 року у справі № 4631-6/234/14 за позовом Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором належить відмовити, а відповідна заява, як така, що подана після закінчення встановленого ч.5 ст.454 ЦПК України строку, за відсутності підстав для поновлення пропущеного строку підлягає залишенню без розгляду.

Керуючись ст. 126, 127, 454 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення строку для звернення до суду з заявою про скасування рішення третейського суду - відмовити.

Заяву ОСОБА_1 про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській Громадській Організації «Всеукраїнський фінансовий союз» від 14 січня 2015 року у справі № 4631-6/234/14 за позовом Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - залишити без розгляду.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в апеляційному порядку до Верховного Суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного тексту.

Суддя О.І.Онищенко