Справа № 944/6844/21 Головуючий у 1 інстанції: Поворозник Д.Б.
Провадження № 22-ц/811/3791/23 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2024 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.

секретаря: Цьони С.Ю.

з участю: представника відповідача Яворівської міської ради Львівської області Заяць Г.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Столяренка В.О. на рішення Яворівського районного суду Львівської області від 29 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Яворівської міської ради Львівської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання права власності на земельну ділянку за набувальною давністю,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 вернулася в суд з позовом до Яворівської міської ради Львівської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання права власності на земельну ділянку за набувальною давністю.

Позов обґрунтовувала тим, що вона у 1992 році набула у власність на підставі договору дарування об`єкт незавершеного будівництва, а саме житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Після завершення будівництва даного будинку, а саме з 1995 року вона проживає у ньому, а також відкрито, безперервно, добросовісно користується земельною ділянкою площею 0,0204 га, яка примикає до її земельної ділянки з кадастровим номером :04:004:0031, яка виділена їй для ведення особистого селянського господарства, має загальну площу 0, 05 га та належить їй на праві власності. Зазначає, що спірна земельна ділянка є фактично продовженням її городу, вона доглядає та очищує цю земельну ділянку. Також вказує, що її володіння спірною земельною ділянкою є: добросовісним, оскільки у 1995 році вона розчистила, облагородила спірну земельну ділянку під город, відповідач Яворівська міська рада знала та не заперечувала проти використання земельної ділянки; відкритим, оскільки вона не приховувала факт використання земельної ділянки, з 2014 року позивач звертається із відповідними заявами про надання їй дозволу на виготовлення проектної документації для відведення земельної ділянки, сусіди не заперечують щодо визнання за нею права власності на спірну земельну ділянку; безперервність володіння земельною ділянку визначається тим, що вона з 1995 року на постійній основі використовує спірну земельну ділянку, яка примикає до її земельної ділянки з кадастровим номером :04:004:0031. Також позивач неодноразово зверталася до Яворівської міської ради із заявами про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення їй спірної земельної ділянки, однак відповідно до відповідей № 3053 від 06 жовтня 2014 року, № 4449 від 28 грудня 2015 року, № 1966 від 27 травня 2016 року, питання розглянуто не було, зважаючи на відсутність потрібної кількості голосів. Водночас, відповідно до відповіді № 2536 від 05 липня 2017 року міська рада повідомила, що позивачу не може бути надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою, оскільки через дану території проходить потік з дощовими та ґрунтовими водами. Зважаючи на викладене, враховуючи, що позивач законно, добросовісно, відкрито, безперервно, більше 10 років, користується земельною ділянкою площею 0, 0204 га, а також те, що відсутні норми закону відповідно до яких встановлено заборону набуття права власності на дану земельну ділянку, вважає, що є всі підстави для визнання права власності на спірну земельну ділянку, відповідно до ст. 119 Земельного кодексу України.

Оскаржуваним рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 29 листопада 2023 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Яворівської міської ради Львівської області, третя особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання права власності на земельну ділянку за набувальною давністю.

Рішення в апеляційному порядку оскаржив представник ОСОБА_1 адвокат Столяренко В.О.

Вважає, що при ухваленні рішення не були з`ясовані усі обставини, що мають значення для справи та неправильно застосовано норми матеріального права, а тому воно є незаконним та необґрунтованим.

Покликається на те, що для постановлення законного та обґрунтованого рішення у даній справі необхідно було провести земельно-технічну експертизу. Дана експертиза мала надати відповіді на запитання, чи відповідає долучений проект фактичному стану речей у проектованому кварталі та, чи можливо облаштувати запроектований міжквартальний проїзд по спірній ділянці? Чи взагалі збігається місцерозташування проїзду запроектованого на Проекті, фактичному розташуванню згаданої земельної ділянки? Однак судом було відмовлено в задоволенні клопотання про проведення експертизи з тих підстав, що поставлені на вирішення експерта питання не входять в предмет доказування.

Звертає увагу на те, що позивач користується земельною ділянкою, що утворилася внаслідок невірних замірів при виготовлені земелевпорядної документації. У зв?язку із неточними замірами площі ділянки, що підлягала приватизації та фактичного утримання земельної ділянки меншої площі ніж це передбачено законодавством утворилась спірна земельна ділянка

Позивач протягом всього час, користування відноситься до цієї ділянки, як до частини свого будинковолодіння. На підставі цього ОСОБА_1 постійно покращує властивості ділянки. Докази добросовісності використання земельної ділянки а також доводи на користь цього неодноразово вже надавалися до суду.

Просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в судове засідання не з`явились, хоч належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи.

Від ОСОБА_4 , ОСОБА_3 надійшло клопотання про розгляд справи у їх відсутності.

Від ОСОБА_1 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з зайнятістю її представника в іншому судовому процесі.

Розглянувши клопотання, судова колегія дійшла до висновку про відмову у його задоволенні з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.

Поважність причин відкладення судом апеляційної інстанції не встановлена, заявники реалізували своє право на викладення відповідних аргументів та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), судова колегія дійшла до висновку про можливість розгляду справи за відсутністю представника західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача Яворівської міської ради Львівської області Заяць Г.Р. на заперечення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи в задоволенні позову про визнання права власності на земельну ділянку за набувальною давністю, суд першої інстанції виходив з того, що спірна земельна ділянка є комунальною власністю та належить Яворівській міській раді Львівської області. Володіючи інформацією про власника майна, позивач порушила один з основних принципів набувальної давності.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції враховуючи наступне.

Матеріалами справи та судом встановлено, що ОСОБА_1 належить на праві приватної власності земельна ділянка площею 0, 0500 га, кадастровий номер :04:004:0030, та земельна ділянка площею 0,0100 га, кадастровий номер :04:004:0031, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЛВ № 064363, та державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЛВ № 064364.

09 липня 2014 року ОСОБА_6 звертався до Яворівської міської ради Львівської області із заявою про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення йому земельної ділянки площею 0,0204 га для ведення особистого селянського господарства.

08 вересня 2014 року ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 звернулися до Яворівської міської ради з повідомленням про те, що канава, яка знаходиться між їхніми земельними ділянками створена ОСОБА_6 для відводу дощової води та осушування ґрунту.

Рішення за заявою ОСОБА_6 прийнято не було, зважаючи на відсутність відповідної кількості голосів, що підтверджується відповіддю Виконавчого комітету Яворівської міської ради Львівської області № 3053 від 06 жовтня 2014 року.

03 вересня 2015 року ОСОБА_6 повторно звертався до Яворівської міської ради Львівської області із заявою про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення йому земельної ділянки площею 0,0204 га для ведення особистого селянського господарства.

Рішення за заявою ОСОБА_6 прийнято не було, зважаючи на відсутність відповідної кількості голосів, що підтверджується відповіддю Виконавчого комітету Яворівської міської ради Львівської області № 4449 від 28 грудня 2015 року.

Також ОСОБА_1 зверталася до Яворівської міської ради Львівської області із заявою про надання їй дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0204 га для ведення особистого селянського господарства.

На дану заяву Виконавчий комітет Яворівської міської ради Львівської області повідомив про те, що ОСОБА_1 не може бути передано у власність земельна ділянка площею 0,0204 га, оскільки через дану територію проходить потік з дощовими та ґрунтовими водами.

05 травня 2014 року ОСОБА_5 звернулася до міської ради із заявою про те, що навпроти її будинку є потічок, в який стікають дощові води, а ОСОБА_6 підсипає його, відповідно зменшується можливість протоку води, просить створити комісію із дослідження даного питання.

Актом перевірки фактів, викладених у заяві ОСОБА_5 від 20 травня 2014 року, встановлено, що територія біля будинку АДРЕСА_1 . При досліджені документів було встановлено, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,1000 га для обслуговування житлового та земельної ділянки площею 0, 5000 га.

Відповідно до статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Згідно з частиною першою статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до положень частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Стаття 119 Земельного Кодексу України передбачає, що громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Розмір цієї земельної ділянки встановлюється у межах норм, визначених цим Кодексом. Передача земельної ділянки у власність або у користування громадян на підставі набувальної давності здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Аналіз категорії добросовісності заволодіння майном як умови набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України дає підстави для висновку, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного права означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно реалізовувати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки. При вирішенні таких спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном). Добросовісний володілець майна у момент заволодіння ним не знає (не може і не повинен знати) про неправомірність такого заволодіння майном, а також про те, що він не став його власником. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для набуття права власності на нього.

Йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка у подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, а так само про те, що він володіє чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном як своїм власним.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий).

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх наведених умов у сукупності.

Відсутність добросовісності у позивача під час заволодіння ним спірним майном як власним звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України.

Такий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18).

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) не знайшла підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом частини першої статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Як вбачається з матеріалів справи, до Яворівської міської ради Львівської області із колективною заявою 02.05.2014 року зверталися мешканці вул. Заводська про те, що позивач самовільно загородила земельну ділянку та користується нею особисто та перешкоджає в користуванні між квартальним проїздом іншим мешканцям міста.

05 листопада 2014 року позивач зверталася до суду з адміністративним позовом, в якому просила визнати протиправним та скасувати рішення виконавчого комітету Яворівської міської ради Львівської області №174 від 22.10.2014 року «Про зобов`язання гр. ОСОБА_1 розгородити самовільно захоплену земельну ділянку у АДРЕСА_1 ». Постановою Яворівського районного суду Львівської області від 10.12.2014 у задоволенні позову було відмовлено.

Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 02 серпня 2021 року у справі № 460/2051/17 задоволено позов Яворівської міської ради Львівської області до ОСОБА_1 , треті особи ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки: зобов`язано ОСОБА_1 звільнити самовільно зайняту ділянку площею 0, 0204 га, прилеглу до земельної ділянки з кадастровим номером № :04:004:0031, шляхом демонтування облаштованої капітальної огорожі зі сторони вулиці Заводської шириною 6, 00 м та привести земельну ділянку до попереднього стану. Постановою Львівського апеляційного суду від 27 вересня 2022 року апеляційну скаргу залишено без задоволення. Рішення Яворівського районного суду Львівської області від 02 серпня 2021 року залишено без змін

Судом встановлено, що спірна земельна ділянка перебувала та перебуває у власності Яворівської міської ради, що добре відомо позивачу, яка не відмовлялася від свого права власності і заперечує проти визнання права власності за позивачем в порядку ст. 344 ЦК України.

За таких обставин, суд першої інстанції належним чином оцінивши всі докази у їх сукупності, врахувавши принцип справедливості рішення суду, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позивачем не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, позивач не є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки, оскільки він увесь час знав про те, що власником земельної ділянки була Яворівська міська рада, а відкритість і безперервність користування спірним майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України.

Посилання позивача на те, що йому з різних підстав відмовлено органами державної влади у відведенні їй земельної ділянки, не свідчить про те, що вона має право набути таку земельну ділянку за набувальною давністю.

В апеляційній скарзі відсутні посилання на докази, які б доводили наявність всіх необхідних умов для набуття позивачем права власності на земельну ділянку за набувальною давністю.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Встановивши, що позивач не довів умов для набуття права власності за набувальною давністю, районний суд обґрунтовано відмовив в задоволенні позову.

Суд вірно встановив, що позивач є особою, яка завжди знала, хто є власником земельної ділянки, а тому за таких обставин вона не може набути право власності на землю саме за набувальною давністю.

Інші доводи апеляційної скарги є фактичним повторенням змісту позовних вимог і не спростовують висновку суду про недоведеність позивачем наявності всіх необхідних умов для визнання за ним права власності за набувальною давністю.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду має бути залишено без змін.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно дост.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ст. 375 ЦКП України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу. представника ОСОБА_1 адвоката Столяренка В.О. залишити без задоволення.

Рішення Яворівського районного суду Львівської області від 29 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 13.06.2024 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.