Справа № 758/4557/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 вересня 2024 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Захарчук С. С.,

за участю секретаря судового засідання - Обиход В. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про припинення права на частку у спільному майні, стягнення компенсації вартості частки у нерухомому майні, визнання права власності на частину нерухомого майна,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про припинення права на частку у спільному майні, стягнення компенсації вартості частки у нерухомому майні, визнання права власності на частину нерухомого майна.

Зазначала, що відповідно до рішення Подільського районного суду м. Києва від 18.03.2014 було визнано право власності на 1/9 частину квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за відповідачем - ОСОБА_2 .

Співвласниками інших частин є ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , яким належать по 4/9 частини квартири кожному.

Якщо вирахувати, то 1/9 частина квартири від загальної площі 54,8 кв.м. складає 6,09 кв.м., а 1/9 частини квартири від житлової площі 28,9 кв.м. - 3,21 кв. м., тобто відповідачу належить 6,09 кв.м. від загальної площі та 3,21 кв.м. від житлової площі квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Оскільки 1/9 частина квартири складає 6,09 кв.м. від загальної площі квартири та 3,21 кв.м. від житлової площі квартири - ця частка є незначною і не надає можливості особі для нормальної життєдіяльності і розвитку людини, що підтверджується статтею 47 ЖК України, яка передбачає, що норма жилої площі встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу, а тому розподіл в натурі квартири або виділення частки без порушення вимог нормативних документів неможливий.

Відповідачу не може бути виділено в натурі приміщення (кімнату) для володіння та користування, оскільки його частка становить менший розмір ніж площа будь-якого з приміщень квартири, що підтверджується технічним паспортом.

Таким чином, виділити частку квартири без порушення цільового призначення квартири неможливо, а тому, у відповідності до ч. 2 статті 183 ЦК України квартира є неподільною річчю.

Позивач і відповідач є родичами, але спільного побуту та господарства не ведуть, разом не проживали і не проживають, має місце особиста неприязнь, у зв`язку з чим, спільне володіння і користування майном є неможливим.

Ураховуючи те, що відповідач жодного дня не проживав у зазначеній вище квартирі, не утримував її, не вносив жодних коштів у рахунок її ремонту та плати комунальних послуг, більше того, вартість його частки є незначною, а сам відповідач проживає в іншому житлі, - на думку позивача, припинення за рішенням суду права відповідача на частку у спільному майні, яким є квартира не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача та членам його сім`ї.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просила припинити право спільної часткової власності ОСОБА_2 на 1/9 частину зазначеної вище квартири, стягнути на користь відповідача вартість його частки у нерухомому майні та визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/9 частину зазначеної вище квартири.

У подальшому позивачем було подано заяву про зміну предмету позову, відповідно до якої позивач просила припинити право спільної часткової власності ОСОБА_2 на 1/9 частину спірної квартири, стягнути з неї на користь відповідача вартість його частки у нерухомому майні у розмірі 119 959 грн. та визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/9 частину зазначеної вище квартири, посилаючись на те, що відповідно до звіту про оцінку майна, складного приватним підприємством «Лідес Консалт» від 23.04.2018 ринкова вартість 1/9 частини квартири АДРЕСА_2 становить 119 959 грн.

У письмових поясненнях ОСОБА_2 вказав на наступне.

Відповідно до довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 29.11.2021 дійсна вартість квартири АДРЕСА_2 становить 1 568 070,01 грн. Відповідно, вартість 1/9 частки (у ереч запереченням Відповідача задовольнить позов по справі) складатиме не 119 959 грн., а 174 230 грн.

Позивачкою не внесено коштів у розмірі пропорційному дійсній вартості його частки у нерухомому майні на депозитний рахунок суду.

Лише у листопаді 2021 припинено його порушене право на користування квартирою АДРЕСА_2 .

Він не має іншого придатного для проживання житла.

Його зареєстрованим місцем проживання є квартира АДРЕСА_2 .

У даному випадку ні умови того, що позбавлення його права на частку у майні не завдаватиме йому істотної шкоди, ні умови внесення позивачкою дійсної вартості частки на депозитний рахунок суду, не дотримано.

Посилаючись на вищезазначене, просив розглядати справу з урахуванням наданих ним доказів.

У судове засідання позивачка не з`явилася, її представник подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності.

Відповідач та третя особа у судове засідання не з`явилися, були повідомлені про дату та час судового засідання належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Суд, відповідно до ст. 223 ЦПК України ухвалив розглядати справу за відсутності учасників справи.

Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази у їх сукупності, дійшов наступного висновку.

Судом установлено, що відповідно до рішення Подільського районного суду м. Києва від 18.03.2014 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно, задоволено частково. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/9 частину квартири АДРЕСА_2 (а.с. 13-16 т. 1).

Відповідно до ухвали Подільського районного суду м. Києва від 10.11.2014 заяву ОСОБА_2 про роз`яснення рішення Подільського районного суду м. Києва від 18.03.2014 задоволено. Роз`яснено, що вказана в резолютивній частині рішення Подільського районного суду м. Києва від 18.03.2014 квартира АДРЕСА_2 , на 1/9 частину якої визнано право власності в порядку спадкування за ОСОБА_2 , має загальну площу 54,80 кв.м. та житлову - 28,9 кв.м. (а.с. 17 т. 1).

Іншими співвласниками зазначеної квартири є - ОСОБА_1 , ОСОБА_3 (а.с. 20 т. 1).

Статтею 41 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно з частинами першою, другою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до статті 183 ЦК України подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Як установлено судом, відповідно до технічного паспорту квартира АДРЕСА_2 складається з двох кімнат (а.с. 18-19 т. 1).

Відповідно до висновку судового експерта Вець В.В. від 27.02.2017 з технічної зори вилілити в натурі 1/9 частку у квартирі АДРЕСА_2 неможливо (а.с. 1-13 т.2).

У силу положень ст. ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст. ст. 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Виходячи з цих положень, правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації (частини 1-3 статті 358 ЦК України).

Статтею 365 ЦК України визначено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та технічних характеристик об`єкта, який є спільним майном.

Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 16 січня 2012 року у справі № 6-81цс11, від 02 липня 2014 року у справі № 6-68цс14, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-1943цс16.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Обґрунтовуючи позов, позивачка вказувала, зокрема, на те, що відповідач жодного дня не проживав у спірній квартирі, не утримував її, не вносив жодних коштів у рахунок її ремонту та плати комунальних послуг, більше того, відповідач проживає в іншому житлі.

Заперечуючи факт проживання ОСОБА_2 у спірній квартирі позивачем надано акти не проживання його у квартирі від 17.01.2022, від 24.06.2022 в яких одночасно вказано, що у спірній квартирі проживає позивач разом з сином ОСОБА_3 та його цивільною дружиною (а.с. 167-168 т. 2).

Суд не приймає зазначені акти як належні докази, оскільки: акт 17.01.2022, який завірений головою КМ «РЖМ Виноградар» Захарченко А. одночасно підписаний ОСОБА_5 , ОСОБА_6 - 17.01.2022, а ОСОБА_7 - 18.01.2022, при цьому, у ньому не вказано хто ці особи; акт від 24.06.2022 підписаний ОСОБА_6 - 16.06.2022, а ОСОБА_5 , ОСОБА_7 - 24.06.2022, начальником ЖЕКу не завірений, при цьому в ньому вказано, що станом на 22.06.2022 ОСОБА_2 у спірній квартирі не проживає.

Як установлено судом, відповідно до копії паспорту відповідача його зареєстрованим місцем проживання з 30.11.2021 є квартира АДРЕСА_2 (а.с. 98 т. 2).

Між сторонами у справі існував спір щодо усунення перешкод ОСОБА_2 у користуванні 1/9 частиною квартири АДРЕСА_2 та відповідно до акту старшого державного виконавця Подільського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бабенко О.О. від 16.11.2021 при примусовому виконанні виконавчого документа № 758/15206/16-ц, виданого Подільським районним судом м. Києва від 08.07.2019, виходом державного виконавця за адресою: АДРЕСА_1 вселення ОСОБА_2 в квартиру відбулося, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 перешкод при вселенні не чинили (а.с. 103, 117 т. 2).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна ОСОБА_1 належить на праві власності: 1/9 частини квартири АДРЕСА_2 та 1/6 частина будинку, загальною площею 57,7 кв.м., житловою площею - 16 кв.м. за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 104-106 т.2).

Заперечуючи факт свого постійного проживання за адресою: АДРЕСА_3 , відповідач вказав на те, що будинок є незавершеним будівництвом, йому на праві власності у ньому належить лише 1/6 частини будинку та надав копії фото на підтвердження вказаної обставини (а.с. 118-127 т. 2).

Умови, за наявності яких суд може припинити право співвласника на частку у спільній власності у порядку, визначеному статтею 365 ЦК України, повинні досліджуватися судом з урахуванням положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та усталеної прецедентної практики Європейського суду з прав людини (рішення від 23 вересня 1982 року в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 року в справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»), згідно з якими втручання у право власності може бути виправданим, якщо воно здійснено: з метою врегулювання спору і врахування права власності іншого співвласника (суспільний інтерес); на підставі закону; з дотриманням вимог співмірності і пропорційності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) звернула увагу на те, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї).

Аналогічні висновки щодо застосування норм статті 365 ЦК України викладено також у постановах Верховного Суду від 08 травня 2019 року в справі № 343/2271/16-ц (провадження № 61-32св19), від 18 липня 2019 року в справі № 210/2236/15-ц (провадження № 61-33924св18).

Відповідач у письмових поясненнях, надісланих на адресу суду наголошував на тому, що позбавлення його права на 1/9 частину спірної квартири фактично позбавить його право на єдине житло, а будинок за адресою: АДРЕСА_3 , є незавершеним будівництвом, та йому на праві власності у ньому належить лише 1/6 частини будинку.

У матеріалах справи відсутні докази наявності у відповідача іншого належного йому на праві власності житла, крім 1/9 частини спірної квартири та 1/6 частини будинку за адресою: АДРЕСА_3 .

Доказів того, що будинок за адресою: АДРЕСА_3 є придатним для проживання позивачкою суду не надано, як і не надано доказів того, що відповідач проживає у зазначеному будинку.

До того ж, як установлено судом між сторонами у справі існував спір щодо усунення перешкод ОСОБА_2 у користуванні 1/9 частиною квартири АДРЕСА_2 та відповідно до акту старшого державного виконавця Подільського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бабенко О.О. від 16.11.2021 при примусовому виконанні виконавчого документа № 758/15206/16-ц, виданого Подільським районним судом м. Києва від 08.07.2019, ОСОБА_2 було вселено у спірну квартиру.

Крім того, виходячи з аналізу норм чинного законодавства, розмір грошової компенсації частки у нерухомому майні визначається з дійсної вартості майна на час розгляду судом справи.

Позивачем на депозитний рахунок суду внесено суму у розмірі 101 733 грн. 89 коп. та 32 448 грн. 22 коп., загалом - 134 182 грн. 11 коп. (а.с. 3, 104 т. 1).

Згідно з висновком про вартість об`єкта ТОВ «Агенство Експертної Оцінки» від 21.01.2016, наданого разом з позовною заявою позивачем, вартість квартири АДРЕСА_2 станом на 21.01.2016 складає 915 605 грн., а вартість 1/9 частини квартири АДРЕСА_2 складає 101 733 грн. 89 коп. (а.с. 21 т. 1).

Вирішуючи питання про прийняття до розгляду позовної заяви попередній склад суду в ухвалі Подільського районного суду м. Києва від 12.05.2016 про залишення позову без руху, вказав на те, що середня ціна спірної квартири, як вбачається з періодичних видань про нерухомість, становить приблизно 1 207 629 грн., а тому 1/9 частини квартири приблизно становить 134 182 грн. 11 коп. (а.с. 38 т. 1).

Подаючи 24.04.2018 заяву про зміну предмету позову та визначаючи вартість 1/9 частини спірної квартири - 119 959 грн., ОСОБА_1 посилалася на висновок ПП «Лідес Консалт» від 23.04.2018.

Однак, зазначений висновок у матеріалах справи відсутній.

Відповідно довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 29.11.2021, наданого відповідачем, оціночна вартість спірної квартири становить 1 568 070,01 грн. (а.с. 100-102 т. 2).

Отже, доказів того, що дійсна ринкова вартість 1/9 частини спірної квартири станом на квітень 2018 року становить 119 959 грн. позивачем суду не надано.

Клопотань про призначення відповідної судової експертизи з метою визначення ринкової вартості спірної квартири позивачкою подано не було.

Таким чином, позивачкою не надано доказів того, що дійсна ринкова вартість 1/9 частини спірної квартири станом на квітень 2018 року становила 119 959 грн., як і не надано доказів того, що припинення права власності відповідача на 1/9 частини спірної квартири не завдасть істотної шкоди його інтересам, а тому правових підстав для задоволення позову немає.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 12, 13, 76-82, 223, 258-259, 263-265, 268, 273, 353, 354 ЦПК України, -

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ), третя особа - ОСОБА_3 ( АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ), про припинення права на частку у спільному майні, стягнення компенсації вартості частки у нерухомому майні, визнання права власності на частину нерухомого майна - відмовити.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Київського апеляційного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С. С. Захарчук