Номер провадження: 22-ц/813/1444/24
Головуючий у першій інстанції Абухін Р. Д.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.09.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Сегеди С.М., Дришлюка І.А.,

при секретарі: Узун Н.Д.,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Свиди Катерини Володимирівни в інтересах ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 31 березня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Одеської області Сватаненко Олена Вікторівна, про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння, -

в с т а н о в и в:

28 липня 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Одеської області Сватаненко Олена Вікторівна, про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначає, що 07 вересня 2005 року позивачка уклала «Договір №160 «Про пайову участь будівництва житла» (мовою оригіналу: «О долевом участии строительства жилья») із товариством з обмеженою відповідальністю «Берегбудгруп» ООО «Берег-Стройгрупп».

Згідно п. 2.1 цього договору «пайовик зобов`язується взяти пайову участь у будівництві житлового будинку, а підприємство здійснити будівництво 2-кімнатної квартири у житловому будинку, розташованому в АДРЕСА_1 , яка після здачі будинку в експлуатацію передається пайовику згідно з актом приймання-передачі, вартість якої пропорційна сумі пайової участі пайовика в будівництві житлового будинку» (мовою оригіналом :«пайщик обязуется принять долевое участие в строительстве жилого дома, а предприятие осуществить строительство 2- комнатной квартиры в жилом доме, расположенном в АДРЕСА_1 , которая после сдачи дома в эксплуатацию передается пайщику согласно акта приемки-передачи, стоимость, которой пропорциональна сумме долевого участия пайщика в строительстве жилого дома»).

Відповідно до п. 2.4 договору була визначена характеристика квартири: поверх 12, житлова площа 24,68 кв.м, загальна площа 55,52 кв.м, площа окремих приміщень: кімнати (13,58, 11,1 кв.м), коридор 9,18 кв.м, кухня-столова 12,11 кв.м, ванна 2,75 кв.м, лоджія 5,57 кв.м, балкон 4,2 кв.м, санвузол 2,75 кв.м.

Відповідно до п. 4.2.1. договору позивачка «для виконання будівельних робіт з будівництва та введення в експлуатацію 55,52 кв.м загальної площі на АДРЕСА_1 має перерахувати 100% грошового внеску від загальної вартості 55,52 кв.м в розмірі 196 263,20 грн за курсом НБУ за 1 долар США 5.05 грн на момент укладання договору, що еквівалентно 38 864 доларам США» (мовою оригіналом: «для выполнения строительных работ по строительству и введению в эксплуатацию 55,52 кв.м общей площади по АДРЕСА_1 должна перечислить 100% денежного взноса от общей стоимости 55,52 кв.м в размере 196 263,20 грн по курсу НБУ за 1 доллар США 5.05 грн на момент заключения договора, что эквивалентно 38 864 долларам США»).

Окрім того, були визначені порядок та строки передачі квартири, що викладено у п. п. 6.1; 6.2; 6.3 договору. Також викладені права і обов`язки сторін 4.1.7 та зазначений строк ввести об`єкт до експлуатації до кінця 1-го кварталу 2008 року п. 4.1.8 договору.

22 травня 2006 року до договору №160 «Про пайову участь будівництва житла від 07.09.2005» (мовою оригіналу: «О долевом участии строительства жилья от 07.09.2005») були внесені зміни у вигляді додаткової угоди «дополнительное соглашение».

Згідно цієї угоди, ОСОБА_4 передала позивачці належні їй за договором №160 від 07.09.2005 права та обов`язки інвестора у повному обсязі, первісний внесок ОСОБА_4 в розмірі 24 975 грн, внесений 07 вересня 2005 року на розрахунковий рахунок ТОВ «Берег-Стройгрупп» в рахунок інвестування 2-кімнатної квартири АДРЕСА_2 , вважався таким, що внесений нею, позивачкою ОСОБА_1 ..

У додатку №1 до договору №160 від 07.09.2005 вказаний графік виплат: 100% вартості інвестування 2-кімнатної квартири АДРЕСА_3 , секція Ж, 12 поверх, складала 38 864,00 дол. США, що по курсу НБУ на 07 вересня 2005 року еквівалентно 196 263, 20 грн.

30 травня 2006 року позивачка внесла на розрахунковий рахунок ТОВ «Берег-Стройгрупп» останній внесок в розмірі 171 288.20 грн.

10 листопада 2015 року між позивачкою та ТОВ «Берег-Стройгрупп» була укладена додаткова угода №2 до «Договору про пайову участь будівництва житла №160 від 07.09.2005» (мовою оригіналу «Договора о долевом участии строительства жилья №160 от 07.09.2005»), якою були внесені зміни до характеристики квартири, встановлений строк сдачи будинку до експлуатації 4-й квартал 2015 року та для будівництва будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_4 , залучений у якості генерального підрядника ОК «Гранит».

03 березня 2016 року Департаментом державного архітектурно-будівельного контролю зареєстрована декларація про готовність до експлуатації об`єкта - житлового комплексу за адресою: АДРЕСА_4 .

Згідно декларації про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрованої Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області від 03.03.2016 за №ОД 2, побудований за адресою: місто Одеса, вулиця Педагогічна, 21 (будівельний номер), житловий комплекс відповідає будівельній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил та готовий до експлуатації.

06 грудня 2017 року Приморською районною адміністрацією видано розпорядження №540 житловому комплексу (ІІ черга), який побудований за адресою: АДРЕСА_4 (будівельний номер) присвоєно адресу: АДРЕСА_5 .

У подальшому було виявлено, що існує кримінальне провадження, внесене до ЄРДР №0000619 від 02.07.2019, згідно із яким відповідача ОСОБА_2 притягнуто до відповідальності по ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 358 КК України, який обвинувачується у придбанні майнових прав на квартиру АДРЕСА_6 шляхом шахрайства та використання завідомо підроблених документів, тобто придбання права на чуже майно шляхом обману.

В рамках досудового розслідування була проведена судова-почеркознавча експертиза №19-2024 від 28.11.2019, за висновком якої було встановлено, що підписи від імені ОСОБА_5 генерального директора ТОВ «Берег-Будгруп», у документах: «Договор №332 «О долевом участии строительства жилья» від 16 листопад 2005 року», «Приложение №1 у договору о долевом участии строительства жилья» від 16 листопад 2005 року», «Справка ООО «Берег-стройгрупп», «Акт №332 приема-передачи квартири от 13 листопада 2011 року», внесені кожний факсимільним кліше, виготовленим фотополімерним способом. Підписи від імені ОСОБА_2 в оригіналах вказаних документів виконані самим ОСОБА_2 ..

Таким чином, позивачка зазначає, що відповідач ОСОБА_2 шляхом використання підроблених документів придбав майнові права на квартиру АДРЕСА_7 .

Право власності на нерухоме майно зазначену вище квартиру, відповідач ОСОБА_2 зареєстрував 04.01.2019 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, номер запису про право власності 29792251.

15 січня 2019 року відповідач ОСОБА_2 уклав з відповідачем ОСОБА_3 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_7 , вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області Сватаненко Оленою Вікторівною та зареєстрований в реєстрі за №59.

Оскільки відповідачем ОСОБА_2 було підроблено документи на придбання квартири, тому реєструвати своє право власності на квартиру АДРЕСА_7 та здійснити відчуження цього ж об`єкту відповідач ОСОБА_2 не мав права, бо не був її власником.

Посилаючись на ці обставини, позивачка ОСОБА_1 просила суд:

визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_7 від 15.01.2019, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області Сватаненко Оленою Вікторівною та укладений між відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , недійсним,

витребувати у ОСОБА_3 на користь позивачки квартиру АДРЕСА_7 , загальною площею 55,52 кв.м, житловою площею 24,68 кв.м, з реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 101,

встановити, що дане рішення суду є підставою для зняття з реєстрації та виселення відповідача ОСОБА_3 з усіма мешкаючими із ним особами з квартири АДРЕСА_7 , загальною площею 55,52 кв.м, житловою площею 24,68 кв.м, з реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 101,

встановити, що дане рішення є підставою для державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_7 , загальною площею 55,52 кв.м, житловою площею 24,68 кв.м, з реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 101 на ім`я позивачки,

встановити, що дане рішення є підставою для визнання недійсною державної реєстрації об`єкту нерухомого майна квартири АДРЕСА_7 , загальною площею 55,52 кв.м, житловою площею 24,68 кв.м, з реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 101 та номером запису про право власності 29702251.

15 лютого 2022 року відповідач ОСОБА_2 надав суду відзив на позовну заяву, у якому вказав, що позов ОСОБА_1 є необґрунтованим, позивачкою викладені взаємовиключні вимоги, не зазначено яке саме право захищає позивачка, а із доданих документів не вбачається, що у позивачки взагалі виникло право вимоги до забудовника житлової нерухомості, яку вона проінвестувала.

15 лютого 2022 року приватний нотаріус Сватаненко О.В. надала суду заява щодо неможливості з`явитися в судове засідання та надання пояснень. Відповідно до вказаної заяви, нотаріус вказав, що при посвідченні договору були виконанні всі вимоги діючого законодавства, підстав для відмови у вчиненні нотаріальної дії, а саме посвідчення договору купівлі-продажу, не було.

26 квітня 2022 року адвокат Мутаф Володимир Андрійович в інтересах відповідача ОСОБА_3 надав суду заяву про застосування до спірних правовідносин наслідків спливу строку позовної давності,

У судове засідання призначене на 31 березня 2023 року з`явились позивачка ОСОБА_1 та представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Мутаф В.А..

Позивачка ОСОБА_1 під час судового засідання наполягала на задоволенні позову з підстав зазначених у позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Мутаф В.А., позов не визнав в повному обсязі, просив суд відмовити у задоволенні позову, надав до суду письмові пояснення, в яких просив суд застосувати до спірних правовідносин наслідки спливу строку позовної давності, посилаючись на те, що в матеріалах справи міститься декларація про готовність до експлуатації, об`єкта, який належить до І-ІІІ категорії складності, яка затверджена 03 червня 2016 року, Тобто ТОВ «Берег-Стройгрупп» мав передати позивачці квартиру та документи до 04 серпня 2016 року, а з 05 серпня 2016 року у позивачки виникло порушене право власності. Отже, строки позовної давності сплили ще 05 серпня 2019 року. Позивачка ніколи не приймала квартиру у володіння, що унеможливлює вибуття цієї квартири з її володіння. Тому відсутні підстави для застосування статті 388 ЦК України. Матеріали справи не містять доказів того, що відповідачі порушили право власності позивачки.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 31 березня 2023 року у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Одеської області Сватаненко Олена Вікторівна, про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння відмовлено.

В апеляційній скарзі адвоката Свида Катерина Володимирівна в інтересах позивачки ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про витребування в ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_7 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, скасувати й ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково та витребувати у ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_7 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, в іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

В судове засідання, призначене на 12 вересня 2024 року об 14 год 00 хв сторони не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням та довідкою, наявними в матеріалах справи (т. 2, а.с. 179-188).

Одеським апеляційним судом отримано від приватного нотаріуса Сватаненко О.В., яка є третьою особою по справі, заяву про розгляд справи без її участі.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи, наведені в апеляційній скарзі та у відзиві адвоката Мутафа Володимира Андрійовича в інтересах відповідача ОСОБА_3 на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за таких підстав.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Отже, перегляду в апеляційному порядку підлягає рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про витребування у ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_7 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно частин першої та другої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. П равочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про інвестиційну діяльність» об`єктами інвестиційної діяльності можуть бути будь-яке майно, в тому числі основні фонди і оборотні кошти в усіх галузях економіки, цінні папери (крім векселів), цільові грошові вклади, науково-технічна продукція, інтелектуальні цінності, інші об`єкти власності, а також майнові права.

Частиною третьою статті 4 Закону України «Про інвестиційну діяльність» закріплено порядок інвестування та фінансування об`єктів житлового будівництва, зокрема з використанням недержавних коштів, залучених від фізичних та юридичних осіб, у тому числі в управління, може здійснюватися виключно через фонди фінансування будівництва, фонди операцій з нерухомістю, інститути спільного інвестування, а також шляхом емісії цільових облігацій підприємств, виконання зобов`язань за якими здійснюється шляхом передачі об`єкта (частини об`єкта) житлового будівництва.

Згідно частин першої, третьої, шостої статті 7 Закону України «Про інвестиційну діяльність» всі суб`єкти інвестиційної діяльності незалежно від форм власності та господарювання мають рівні права щодо здійснення інвестиційної діяльності, якщо інше не передбачено законодавчими актами України. Розміщення інвестицій у будь-яких об`єктах, крім тих, інвестування в які заборонено або обмежено цим Законом, іншими актами законодавства України, визнається невід`ємним правом інвестора і охороняється законом. За рішенням інвестора права володіння, користування і розпорядження інвестиціями, а також результатами їх здійснення можуть бути передані іншим громадянам та юридичним особам у порядку, встановленому законом. Взаємовідносини при такій передачі прав регулюються ними самостійно на основі договорів. Інвестор має право на придбання необхідного йому майна у громадян і юридичних осіб безпосередньо або через посередників за цінами і на умовах, що визначаються за домовленістю сторін, якщо це не суперечить законодавству України, без обмеження за обсягом і номенклатурою.

Об`єкт інвестування це квартира або приміщення соціально-побутового призначення в об`єкті будівництва, яке після закінчення будівництва стає окремим майном (стаття 2 Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю»).

Розділ ІІІ ЦК України визначає перелік цивільних прав та їх правовий статус.

Відповідно до статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки (стаття 179 ЦК України).

Майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами (стаття 190 ЦК України).

Майновими правами визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування). Майнове право є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право є обмеженим речовим правом, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.

Відповідно до статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом, зокрема із правочинів і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із Закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Стаття 204 ЦК України регламентує принцип презумпції правомірності правочину, за змістом якого правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Правомірний правочин є підставою виникнення та підтвердженням наявності цивільних прав та обов`язків (частини 2 статті 11 ЦК України).

Згідно частин першої, другої статті 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Аналіз положень статті 331 ЦК України у системному зв`язку з нормами статей 177-179, 182 цього Кодексу, частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації.

Відповідно до статті 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача.

Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Судом першої інстанції встановлено, що 07 вересня 2005 року позивачка ОСОБА_1 уклала «Договір №160 «Про пайову участь будівництва житла» (мовою оригіналу: «О долевом участии строительства жилья») із товариством з обмеженою відповідальністю «Берегбудгруп» ООО «Берег-Стройгрупп».

Згідно п. 2.1 «пайовик зобов`язується взяти пайову участь у будівництві житлового будинку, а підприємство здійснити будівництво 2-кімнатної квартири в житловому будинку, розташованому в АДРЕСА_1 , яка після здачі будинку в експлуатацію передається пайовику згідно із актом приймання-передачі, вартість якої пропорційна сумі пайової участі пайовика в будівництві житлового будинку» (мовою оригіналом: «пайщик обязуется принять долевое участие в строительстве жилого дома, а предприятие осуществить строительство 2- комнатной квартиры в жилом доме, расположенном в АДРЕСА_1 , которая после сдачи дома в эксплуатацию передается пайщику согласно акта приемки-передачи, стоимость, которой пропорциональна сумме долевого участия пайщика в строительстве жилого дома»).

Відповідно до п. 4.2.1. договору позивачка «для виконання будівельних робіт з будівництва та введення в експлуатацію 55,52 кв.м загальної площі на АДРЕСА_1 має перерахувати 100% грошового внеску від загальної вартості 55,52 кв.м в розмірі 196 263,20 грн за курсом НБУ за 1 долар США 5.05 грн на момент укладання договору, що еквівалентно 38 864 доларам США» (мовою оригіналу: «для выполнения строительных работ по строительству и введению в эксплуатацию 55,52 кв.м общей площади по АДРЕСА_1 должна перечислить 100% денежного взноса от общей стоимости 55,52 кв.м в размере 196 263,20 грн по курсу НБУ за 1 доллар США 5.05 грн на момент заключения договора, что эквивалентно 38 864 долларам США»).

Окрім того, були визначені порядок та строки передачі квартири, що викладене у п. п. 6.1; 6.2; 6.3 договору. Також викладені права і обов`язки сторін 4.1.7 та зазначений строк ввести об`єкт до експлуатації до кінця 1-го кварталу 2008 року п. 4.1.8 договору.

22 травня 2006 року до зазначеного вище договору №160 «Про пайову участь будівництва житла від 07.09.2005» (мовою оригіналу: «О долевом участии строительства жилья от 07.09.2005») були внесені зміни у вигляді додаткової угоди «дополнительное соглашение».

Згідно цієї угоди, ОСОБА_4 передала позивачці належні їй за договором №160 від 07.09.2005 права та обов`язки інвестора в повному обсязі.

10 листопада 2015 року позивачкою з ООО «Берег-Стройгрупп» була укладена ще додаткова угода №2 до «Договору про пайову участь будівництва житла №160 від 07.09.2005» (мовою оригіналу «Договора о долевом участии строительства жилья №160 от 07.09.2005»).

06 грудня 2017 року Приморською районною адміністрацією видано розпорядження №540. Згідно декларації про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрованої Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області від 03.03.2016 за №ОД 2, побудований за адресою: АДРЕСА_4 (будівельний номер), житловий комплекс відповідає будівельній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил та готовий до експлуатації.

Як вбачається із матеріалів справи 04 січня 2019 року відповідач ОСОБА_2 зареєстрував у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на нерухоме майно зазначену вище квартиру.

Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, номер запису про право власності 29792251.

15 січня 2019 року була здійснена купівля-продаж квартири АДРЕСА_7 . Покупцем цієї нерухомості за договором купівлі-продажу від 15.01.2019, реєстр №59 став відповідач ОСОБА_3 (продавець відповідач ОСОБА_2 ).

Вказаний договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області Сватаненко Оленою Вікторівною.

Представник ОСОБА_6 у своїх письмових поясненнях заявив клопотання про застосування наслідків спливу строків позовної давності, заначивши, що право позивачки було порушено 05 серпня 2016 року, коли ТОВ «БерегСтройгрупп» не передав позивачці документи у строк передбачений договором про часткову участь у будівництві будинку, а тому строк позовної давності з 05 серпня 2016 року сплинув.

Як встановлено ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

При цьому важливо правильно встановити предмет та підстави позову.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі №487/10128/14-ц визначено, що предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує його вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Суд встановив, що позивачкою у якості відповідача не визначено ТОВ «Берег-Стройгрупп», будь-які вимоги до ТОВ «Берег-Стройгрупп» відсутні. В той же час, основною вимогою позивачки є визнання Договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_7 недійсним, враховуючи, що вказаний договір купівлі-продажу укладений 15 січня 2019 року, суд дійшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви про застосування наслідків спливу строків позовної давності

Відповідно до п. 2.3 Договору №160 про часткову участь у будівництві будинку від 07.09.2005 (мовою оригіналу):

3.4. Оформление документов на право собственности на квартиру и передача квартиры по акту приема-передачи осуществляется только после оплаты ПАЙЩИКОМ суммы, указанной в п. 3.1., п. 3.3., п. 3.4 Договора в полном объёме.

6.2. Передача квартиры ПАЙЩИКУ оформляется путем подписания сторонами акта приемки-передачи квартиры.

Позивачем не надано до матеріалів справи акту прийому передачі, що свідчить, що позивачка не приймала спірну квартиру у володіння.

Треба відзначити, що «майнові права» та «право власності» є різними поняттями (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 30 березня 2016 року у справі №6-265цс16), тому звертатися за захистом права власності може лише особа, яка раніше набула права власності на спірне майно.

У постанові Верховного Суду від 30.08.2019 у справі №914/970/18 викладено аналогічну думку: «Витребування майна із чужого незаконного володіння передбачено статтями 16, 387 Цивільного кодексу України саме як форма захисту права власності,а не як окреме оборотоздатне майнове право, яке може відчужуватися в порядку положень статті 656 цього Кодексу, на користь інших осіб, зважаючи, що речові права безпосередньо пов`язані із конкретною річчю і переходять у зв`язку з переходом зазначених об`єктів; на підтвердження наявності у позивача суб`єктивного матеріального права на витребування майна із чужого незаконного володіння позивач повинен надати суду відповідні належні докази, що підтверджують його право на зазначене майно, чого, як уже зазначалося, ним зроблено не було.

Попередні судові інстанції також зазначили, що предметом договору купівлі- продажу від 01.03.2016, як і договору від 21.03.2014, є майнове право (право вимоги) витребування майна із чужого незаконного володіння, визнання та оформлення права власності за ТОВ на нерухоме майно (будівлі та споруди паливного складу), яке за своїм змістом є цивільно-правовим способом захисту права власності та нерозривне з ним, не може бути здійснено окремо від права власності, тому не може здійснюватися іншою особою та не в інтересах власника, яким позивач не є».

Відповідно до ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Велика Палата Верховного Суду в пункті 34 постанови від 22 січня 2020 року у справі №910/1809/18 (провадження №12-148гс19) сформулювала висновок за яким: власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього: набувача. Для такого витребування не потрібно визнавати недійсними рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскаржувати весь ланцюг договорів та інших правочинів щодо спірного майна. У спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що закон не вимагає встановлення судом таких обставин у іншій судовій справі, зокрема не вимагає визнання незаконними рішень, відповідно до яких відбулось розпорядження майном на користь фізичних осіб, в яких на підставі цих рішень виникли права та були надалі відчужені. Крім того, підстави витребування майна у добросовісного володільця регулюється статтею 388 ЦК України, а не незаконним володільцем, підстави витребування майна від якого унормовано у статті 387 ЦК України.

Матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 порушували право власності позивачки.

Суд критично оцінив наявність кримінального переслідування щодо ОСОБА_2 , адже це не свідчить про наявність противоправних дій відповідача, однак це надає право ОСОБА_1 (яка має статус потерпілої) звернутися із цивільним позовом в порядку ст. 128 КК України та у випадку визнання його винним (встановлення обставин шахрайських дій та підробки документів), стягнути з нього завданні збитки.

Виходячи з вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним. Виходячи з того, що вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння, зняття з реєстрації та встановлення державної реєстрації на ім`я позивача є похідними вимогами, суд відмовив у їх задоволенні.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про витребування у ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_7 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, погодитись неможливо, виходячи з наступного.

Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94, Серія A, №303-A, параграф 29).

Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).

Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сутність добросовісності передбачає вірність зобов`язанням, повагу до прав інших суб`єктів, обов`язок до співставлення власних та чужих інтересів, унеможливлення заподіяння шкоди третім особам.

Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Однак, в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, не надав правильної оцінки наявним у справі доказам та помилково застосував норми матеріального права.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.

Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Проте, позивачкою ОСОБА_1 доведено належним чином обґрунтованість підстав позову, а саме, те, що саме інвестор ОСОБА_1 , як особа, за кошти якої і на підставі договору з якою був споруджений об`єкт інвестування, є особою, якою набувається первісне право власності на новостворений об`єкт інвестування. Оскільки після виконання умов інвестиційного договору позивачка ОСОБА_1 набула майнові права на об`єкт інвестування, які після завершення будівництва об`єкта нерухомості та прийняття його до експлуатації трансформуються у право власності інвестора на проінвестований об`єкт з необхідністю державної реєстрації інвестором такого права за собою, то забудовник позбавлений права відчужувати об`єкт інвестування на користь будь-якої іншої особи. Отже, доведено наявність правових підстав для витребування спірного майна у відповідача, оскільки майно вибула з володіння власника поза його волею.

Й навпаки, ні відповідачем ОСОБА_2 , ні відповідачем ОСОБА_3 не доведено належним чином заперечення щодо позовних вимог, оскільки відповідач ОСОБА_2 набув право власності на спірну квартиру неправомірно, поза волею позивачки ОСОБА_1 й не мав законних підстав для відчуження вказаної квартири відповідачу ОСОБА_3 , який у свою чергу не довів належними та допустимими доказами те, що він вжив усіх розумних заходів, проявив обережність та обачність для з`ясування обставин при набутті права власності на спірне мано. Тому у даному випадку відповідача не можливо вважати добросовісним набувачем спірного майна й він може бути позбавлений належного йому майна із зазначених позивачкою правових підстав.

В порушення положень пунктів 2 та 3 частини 4 статті 264 ЦПК України про те, що у мотивувальній частині рішення зазначаються докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення та мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику, суд першої інстанції не зазначив у рішенні суду мотиву відхилення обставин, встановлених доказами, на які посилалася позивачка, як на підставу позову та взагалі не дав мотивовану оцінку поясненням позивачки щодо наявності підстав для задоволення позову.

Так, судом першої інстанції помилково не враховано, що саме інвестор ОСОБА_1 як особа, за кошти якої і на підставі договору якою був споруджений об`єкт інвестування, є особою, якою набувається первісне право власності на новостворений об`єкт інвестування, не досліджено та не надано ніякої оцінки письмовим доказам, наданим позивачкою, зокрема, висновкам судової-почеркознавчої експертизи №19-2024 від 28.11.2019 та судово-технічної експертизи №19-3816 від 12.08.2019, проведених у рамках досудового розслідування, відповіді від 11.02.2019 колишнього генерального директора ТОВ «Берег-Будгруп» ОСОБА_5 , запит №4/3-933 від 09.02. ст. лейтенанта поліції СУ ГУНП в Одеській області Попова В.М., технічному паспорту на спірну квартиру, виданому на ім`я ОСОБА_2 18 лютого 2016 року, який складений ТОВ «Обласне БТІ», розташований за адресою: Донецьк область, м. Донецьк, пр-т Дзержинського, буд 13, тобто на тимчасово окупованої території, а також акту приймання-передачі квартири АДРЕСА_8 від 13.12.2011, який відповідач ОСОБА_2 разом із іншими документами надав державному реєстратору для реєстрації за собою права власності на спірну квартиру, тобто вказаний акт приймання передачі спірної квартири датований на 4,5 років раніше ніж будинок був побудований та прийнятий до експлуатації.

Розглядаючи аналогічну справу Верховний Суд у постанові від 15 грудня 2021 року в справі №522/3885/19 (провадження 61-10952св21) дійшов наступного правового висновку: «Таким чином, саме інвестор як особа, за кошти якої і на підставі договору з якою був споруджений об`єкт інвестування, є особою, якою набувається первісне право власності на новостворений об`єкт інвестування.

Державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийнято в експлуатацію у встановленому порядку. В іншому випадку інвестор не зможе визнати право власності на квартиру до введення будинку в експлуатацію.

Згідно частини четвертої статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, яке підлягає державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Отже, інвестор після виконання умов інвестування набуває майнові права (тотожні праву власності) на цей об`єкт і після завершення будівництва об`єкта нерухомості набуває права власності на об`єкт інвестування як первісний власник шляхом проведення державної реєстрації речових прав на зазначений об`єкт за собою.

Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього (частина перша статті 330 ЦК України).

Власник має право витребовувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (частина перша статті 387 ЦК України).

Частина перша статті 388 ЦК України містить перелік підстав, за яких власник майна має право витребовувати своє майно, зокрема, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (підпункт 3 зазначеної статті).

Якщо майно було набуте безпідставно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребовувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України).

Оскільки після виконання умов інвестиційного договору інвестор набуває майнові права на об`єкт інвестування, які після завершення будівництва об`єкта нерухомості та прийняття його до експлуатації трансформуються у право власності інвестора на проінвестований об`єкт з необхідністю державної реєстрації інвестором такого права за собою, то забудовник позбавлений права відчужувати об`єкт інвестування на користь будь-якої іншої особи.

Таким чином, інвестор наділений правом вимагати повернення належного йому об`єкта інвестування від будь-якої іншої особи.

Разом з тим Велика Палата Верховного Суду вважає, що підвищений формалізм у позиції судів у питаннях виникнення прав власності на новостворений об`єкт нерухомості на підставі рішення суду є достатньо виправданим з огляду на характерні особливості інвестування в будівництво об`єктів нерухомості. Такі конкретні випадки поступово виробляються судовою практикою. Отже, ухвалюючи рішення у справі про набуття права власності на спірний об`єкт інвестування та правові наслідки цього, доцільно ретельно досліджувати обставини набуття інвестором майнових прав та здійснення будівництва об`єкта нерухомості.

Висновки щодо неможливості визнання за інвестором права власності на об`єкт інвестування висловлювалися Верховним Судом України у справі №367/2220/13-ц (провадження №6-1858цс15), однак у тій справі суди встановили, що інший інвестор проінвестував будівництво спірної квартири раніше, ніж позивач уклав договір купівлі-продажу майнових прав, тому відповідно до статті 7 Закону України «Про інвестиційну діяльність» саме той інвестор має право володіти, користуватися і розпоряджатися об`єктами та результатами інвестицій відповідно до законодавчих актів України, оскільки об`єкти та результати інвестицій є власністю інвестора. Відтак немає необхідності відступати від висновків Верховного Суду України у тій справі.

Разом з тим у постанові від 24 червня 2015 року в справі №367/5136/13-ц (провадження №6-318цс15) Верховний Суд України дійшов висновку про необхідність позивача захищати свої майнові права, а не право власності, яке ще не виникло. Позивач звернувся до суду з позовом про визнання права власності на проінвестовані об`єкти нерухомості та зобов`язання забудовника передати позивачу технічну документацію (технічні паспорти) на об`єкти інвестування. За обставинами справи позивач виконав свої грошові зобов`язання за договорами купівлі-продажу майнових прав, повністю сплативши вартість, установлену вказаними договорами, тобто вчинив дії, спрямовані на виникнення юридичних фактів, необхідних і достатніх для отримання права вимоги переходу права власності на об`єкт будівництва. Однак, на думку Верховного Суду України, в позивача не виникло право власності на спірні квартири. За змістом договорів купівлі-продажу майнових прав позивач отримав лише право на набуття права власності, а не саме право власності на нерухоме майно. Відтак Верховний Суд України залишив в силі рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог.

Отже, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про необхідність частково відступити від вказаного висновку Верховного Суду України, оскільки, на переконання Великої Палати Верховного Суду, у разі виконання інвестором власних інвестиційних зобов`язань після завершення будівництва об`єкта інвестування відповідно до вимог закону майнові права інвестора трансформуються у право власності, яке підлягає державній реєстрації за інвестором як первісним власником.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності не має. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права (див. постанови від 23 червня 2020 року у справі №680/214/16 (пункт 55) та від 07 квітня 2020 року у справі №916/2791/13 (пункт 6.31)).

Оскільки слід вважати, що у позивача виникло право на об`єкт інвестування з моменту завершення будівництва, то вона має право на його витребування.

Судове рішення про задоволення позовної вимоги про витребування від (стягнення з) відповідача нерухомого майна є підставою для державної реєстрації права власності на нерухоме майно. Такий висновок сформульований, зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі №916/1608/18 (провадження №12-135гс19, пункт 80).

Разом із цим Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17 (провадження №14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16 (провадження №12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц (провадження №14-338цс18), від 01 жовтня 2019 року у справі №910/3907/18 (провадження №12-46гс19). Відтак застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.

Так, у постанові від 29 вересня 2020 року у справі №688/2908/16-ц (провадження №14-28цс20) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що правочин, спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним, відповідно до частин першої, другої статті 228 ЦК України вважається таким, що порушує публічний порядок. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Відтак, встановивши, що оспорювані позивачем правочини спрямовані на незаконне заволодіння належним позивачу об`єктом інвестування, суди повинні були дійти висновку про нікчемний характер таких правочинів.

У постанові від 04 червня 2019 року у справі №916/3156/17 (провадження №12-304гс18, пункти 69, 70) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин недійсний у силу закону.

Як Велика Палата Верховного Суду нагадувала неодноразово, за загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 (провадження №14-208цс18, пункти 115, 116), від 07 листопада 2018 року у справі №488/5027/14-ц (провадження №14-256цс18, пункт 98), від 19 травня 2020 року у справі №916/1608/18 (провадження №12-135гс19, пункт 80) та багатьох інших.

Відтак можливість задоволення вимоги про визнання недійсним правочину завжди залежить від фактичних обставин справи та порушеного права, за захистом якого звернувся позивач, отже, за обставинами справи не може вважатися ефективним способом захисту.

Тому позовні вимоги позивача про визнання недійсними договору про резервування об`єкта нерухомості, договору про купівлю-продаж цінних паперів, акту пред`явлення пакета облігацій до погашення, акту про погашення пакета облігацій, акту приймання-передачі майнових прав на квартиру, свідоцтва про право власності на квартиру, в разі їх задоволення не призведуть до поновлення майнової сфери позивача, зокрема до набуття ним права власності на спірну квартиру чи до введення його у володіння квартирою, а тому є неефективними і задоволенню не підлягають.

Разом із тим, за умови виконання інвестором власних зобов`язань за інвестиційним договором після завершення відповідно до вимог закону будівництва об`єкта інвестування у інвестора виникають права, тотожні праву власності, а відтак інвестор може ставити питання про витребування такої житлової нерухомості від інших осіб, які нею незаконно заволоділи.

Отже, інвестор наділений правами, тотожними правам власника нерухомого майна, пов`язаними зі створенням об`єкта нерухомого майна, а тому в разі порушення його речових прав він має право на звернення до суду за їх захистом шляхом пред`явлення позову про визнання за ним його майнових прав та витребування своєї власності з незаконного володіння іншої особи (статті 392, 388 ЦК України). При цьому не вимагається визнання недійсними нікчемних правочинів, які спрямовані на незаконне заволодіння майном інвестора іншими особами (стаття 228 ЦК України)».

Апеляційним судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 повністю виконала умови договору про дольову участь у будівництві житла №160 від 07.09.2005 та внесла на розрахунковий рахунок ТОВ «Берег-Стройгрупп» в рахунок інвестування 2-кімнатної квартири АДРЕСА_9 % вартості житла, що підтверджується наявними у справі копіями банківських квитанцій №46/1 від 07.09.2005 року на суму 24 975,00 грн (т. 1, а.с. 17) та №36/1 від 30.05.2006 на суму 171 288,20 грн, а всього 196 263, 20 грн (т. 1. а.с. 15), що за курсом НБУ на 07.09.2005 еквівалентно 38 864,00 дол. США.

В той час, як відповідач ОСОБА_2 не є первісним інвестором та взагалі не надав суду належні та допустимі докази на підтвердження обставин інвестування спірної квартири.

В рамках досудового розслідування була проведена судова-технічна експертиза №19-3816 від 12.03.2019, за висновком якої було встановлено, що підписи від імені ОСОБА_5 генерального директора ТОВ «Берег-Будгруп», у документах: «Договор №332 «О долевом участии строительства жилья» від 16.11.2005», «Приложение №1 у договору о долевом участии строительства жилья» від 16.11.2005», «Справка ООО «Берег-стройгрупп», «Акт №332 приема-передачі квартири от 13.11.2011», внесені кожний факсимільним кліше, виготовленим фотополімерним способом (т. 1, а.с. 52-55).

Згідно відповіді від 11.02.2019 колишнього генерального директора ТОВ «Берег-Будгруп» ОСОБА_5 на запит №4/3-933 від 09.02.2019, ст. лейтенанта поліції СУ ГУНП в Одеській області Попова В.М., ТОВ «Берег-Будгруп» не укладало договір про дольову участь у будівництві житла з ОСОБА_2 , договір за №160 про дольову участь у будівництві житла на квартиру АДРЕСА_8 укладався з ОСОБА_1 та був оплачений нею в повному обсязі (т. 1, а.с. 56)

Таким чином, саме інвестор ОСОБА_1 , як особа, за кошти якої і на підставі договору з якою був споруджений об`єкт інвестування спірна квартира, є особою, якою набувається первісне право власності на новостворений об`єкт інвестування.

Оскільки після виконання умов інвестиційного договору позивачка ОСОБА_1 набула майнові права на об`єкт інвестування, які після завершення будівництва об`єкта нерухомості та прийняття його до експлуатації трансформуються у право власності інвестора на проінвестований об`єкт з необхідністю державної реєстрації інвестором такого права за собою, то забудовник позбавлений права відчужувати об`єкт інвестування на користь будь-якої іншої особи.

Отже, позивачка ОСОБА_1 наділена правом вимагати повернення належного їй об`єкта інвестування від будь-якої іншої особи.

Надалі, Верховний Суд у постанові від 15 грудня 2021 року у справі №522/3885/19 (провадження 61-10952св21) виходив з того, що «В постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц (провадження №14-2цс21), яка також ухвалена після подання касаційної скарги в цій справі, зазначено, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними (пункт 148 постанови). Під час розгляду справи за позовною вимогою про застосування належного способу захисту (зокрема у спорі за віндикаційним позовом) відмова в позові з тих мотивів, що державний акт, рішення про державну реєстрацію, відомості чи запис про державну реєстрацію права на майно не визнані недійсними, або що вони не оскаржені, відповідні позовні вимоги не пред`явлені, не допускається (пункт 154 постанови). Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного прав. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: 1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; 2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява №19336/04), пункти 166168). Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право: втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування передбачуваними; якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, легітимна мета такого втручання може полягати в контролі за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або в забезпеченні сплати податків, інших зборів або штрафів; втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними із цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі №469/1044/17 (провадження №14-317цс19, пункти 4043)). Велика Палата Верховного Суду вважає, що можливість віндикації майна, його витребування від особи, яка незаконно або свавільно заволоділа ним, має нормативну основу в національному законодавстві. Зокрема, пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України передбачений такий спосіб захисту, як відновлення становища, яке існувало до порушення, а статтею 387 ЦК України передбачено право власника на витребування майна із чужого незаконного володіння. Зазначені положення є доступними для заінтересованих осіб, чіткими, а наслідки їх застосування передбачуваними. Віндикація майна, його витребування в особи, яка незаконно або свавільно порушила чуже володіння, має легітимну мету, яка полягає в забезпеченні права інших осіб мирно володіти своїм майном. Така мета відповідає загальним інтересам суспільства (пункти 183188 постанови).

Так, розглядаючи аналогічну справу, Верховний Суд у постанові від 27 квітня 2023 року у справі №199/4884/17 (провадження №61-3601св22) зробив наступний правовий висновок: «Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

З аналізу змісту наведеного правила випливає, що право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача (аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі №6-54цс17).

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як правова підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 21 листопада 2016 року у справі №1522/25684/12).

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року у справі №911/3680/17 (провадження №12-104гс19) власник, з дотриманням вимог статті 388 ЦК України, може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача».

Апеляційним судом із достовірністю встановлено, що спірна квартира вибула з володіння позивачки ОСОБА_1 незаконним шляхом неправомірного оформлення відповідачем ОСОБА_2 права власності на цю квартиру та незаконного відчужування цього майна відповідачу ОСОБА_3 , а отже це майно вважається таким, що вибуло з володіння власника ОСОБА_1 поза її волею.

У пункті 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року в справі №461/12525/15-ц (провадження №14-190цс20) зроблено висновок, що «розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі №488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо».

Досліджуючи питання дотримання балансу інтересів сторін спору на предмет переваги між захистом порушеного права позивачки на витребування спірної квартири та правом відповідача ОСОБА_3 володіти, користуватися і розпоряджатися цим майном, колегія суддів надає перевагу захисту прав позивачки, оскільки відповідачем ОСОБА_7 не надано суду належних та достовірних доказів на підтвердження того, що він не знав та не міг знати, що продавець не має права продавати спірне майно та не вжив усіх розумних заходів, виявив необережність та необачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна.

При цьому слід ураховувати, що цивільне законодавство передбачає як право захисту права витребування майна його власником (статті 387, 388 ЦК України) так і визначає правові наслідки вилучення товару у покупця на користь третьої особи, на підставах, що виникли до його продажу, зокрема і право на відшкодування саме продавцем покупцю завданих збитків (стаття 661 ЦК України), на що має право і відповідач ОСОБА_7 , пред`явивши відповідний позов.

У пунктах 59 та 60 постанови від 15 листопада 2023 року у справі №291/1352/20 (провадження №61-11047св23) Верховний Суд дійшов наступного правового висновку: «Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц).

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Колегія суддів вважає, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень позивачки, слід дійти висновку, що її вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння заслуговує довіри.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Виходячи із висновків Європейського суду з прав людини, викладених в рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне 17.06.2011), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)

Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, роз`яснення Верховного Суду України, правові висновки Верховного Суду України, правові висновки Верховного Суду, застосовуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи наведені обставина справи, що мають значення для правильного вирішення спору, дослідивши в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, керуючись критерієм «поза розумним сумнівом» та з урахуванням «балансу вірогідностей», колегія суддів вважає, що позивачка ОСОБА_1 набула право власності на спірну квартири правомірно як первісний інвестор, який у повному обсязі внесла в касу забудовника інвестиції на будівництво спірної квартири, і після завершення будівництва об`єкта нерухомості та прийняття його до експлуатації її майнові права трансформуються у право власності на проінвестований об`єкт, тому забудовник позбавлений права укладати новий договір інвестування на спірну квартиру на користь відповідача ОСОБА_2 .. Отже, відповідач ОСОБА_2 не набув права власності на спірну квартиру на законній підставі, а тому не мав права відчужувати її відповідачу ОСОБА_3 ..

Таким чином, позивачкою ОСОБА_1 доведено належним чином вибуття спірного майна поза її волею, тому вона має право на витребування цього майна від відповідача ОСОБА_3 ..

Будь-які докази, як б спростовували недобросовісність набуття спірного майна відповідачем ОСОБА_3 відсутні. Задоволення позовних вимог про витребування спірного нерухомого майна у відповідача ОСОБА_3 не призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод, оскільки в такому випадку на нього не буде покладено індивідуальний та надмірний тягар внаслідок втручання держави у мирне володіння майном. Крім того, покупець при укладенні договору купівлі-продажу спірного майна повинен бути більш обачливим та зобов`язаний передбачити наслідки укладання вказаного договору, тому витребування спірного майна на користь позивачки не призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод, оскільки у даному випадку втручання держави у мирне володіння майном відповідача ОСОБА_3 є пропорційним й позитивні наслідки вилучення спірного майна для захисту інтересів позивачки є більш важливими, ніж дотримання права відповідача, який набув права власності на спірну квартиру неправомірно.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 про витребування спірної квартири на її користь з чужого незаконного володіння є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Системний аналіз наведених норм права, правові висновки Верховного Суду, положень Європейської конвенції з прав людини та практики Європейського суду з прав людини, дає підстави вважати, що рішення суду апеляційної інстанції є справедливим, відповідає засаді верховенства права та його складовій принципу правової визначеності. Внаслідок вирішення спору позивачка отримала ефективний засіб юридичного захисту свого права на спірне майно, що передбачено статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Порушення судом норм процесуального права, а саме, статей 12, 81,82, 263, 264 ЦПК України, а також норм матеріального права, а саме статей 388 ЦК України, у відповідності до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про витребування у ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_7 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, й ухвалення в цій частині нового судового рішення про задоволення позову частково в частині позовних вимог ОСОБА_1 про витребування спірної квартири з чужого незаконного володіння. В решті рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, п. 1 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Свиди Катерини Володимирівни в інтересах ОСОБА_1 задовольнити, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 31 березня 2023 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про витребування у ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_7 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Одеської області Сватаненко Олена Вікторівна, про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння задовольнити частково.

Витребувати у ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , квартиру АДРЕСА_7 , загальною площею 55,52 кв.м, житловою площею 24,68 кв.м, з реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 101.

В решті позовних вимог рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 23 вересня 2024 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

С.М. Сегеда

А.І. Дришлюк