КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/7573/2024 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 листопада 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Голуб С.А., суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 18 грудня 2023 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2023 року ТОВ «Євро-Реконструкція» звернулося до суду з вказаним позовом, в якому просило стягнути у солідарному порядку із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на його користь заборгованість за отримані послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води у розмірі 107 639,62 грн, інфляційну складову боргу у розмірі 25 601,98 грн, 3 % річних у розмірі 7 629,86 грн та понесені судові витрати у вигляді судового збору в сумі 2 684,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води до будинку АДРЕСА_1 , в тому числі й до квартири № 4 , здійснюється ТОВ «Євро-Реконструкція» на підставі ліцензії від 01 червня 2012 року № 198.

Відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровані в цій квартирі та являються споживачами послуг з теплової енергії (централізованого опалення) та постачання гарячої води.

Починаючи з грудня 2016 року відповідачі своєчасно не вносили плату за отримані послуги з централізованого опалення, а з серпня 2017 року - за отримані послуги з гарячого водопостачання, в результаті чого станом на 01 жовтня 2023 року у них утворилась заборгованість у загальному розмірі 107 639,62 грн, з яких заборгованість з централізованого опалення - 49 235,55 грн, заборгованість зі сплати послуг за гаряче водопостачання - 58 404,07 грн, яку і просив стягнути позивач з відповідачів солідарно з урахуванням інфляційних втрат у розмірі 25 601,98 грн та 3 % річних у розмірі 7 629,86 грн у зв`язку із простроченням виконання ними грошового зобов`язання.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 18 грудня 2023 року позов задоволено.

Стягнуто солідарно із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ТОВ «Євро-Реконструкція» заборгованість за послуги з постачання опалення та гарячого водопостачання, що станом на 01 жовтня 2023 року з урахуванням штрафних санкцій становить 140 871,46 грн, та судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у загальному розмірі 2 684,00 грн, тобто по 671,00 грн з кожного.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Ліндаєва О.С. звернулася з апеляційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким вирішити питання щодо задоволення позовних вимог в тій частині, що є доведеною належними доказами та із урахуванням пропуску позивачем строку позовної давності щодо частини заявлених вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідачка зазначає, що ухвалу суду від 17 листопада 2023 року про відкриття провадження у справі вона не отримувала, про існування позову ТОВ «Євро-Реконструкція» їй відомо не було, у зв`язку із чим вона не мала змоги у встановлений строк надіслати на адресу суду свій відзив на позовну заяву, повідомити суду свою позицію, навести свої аргументи проти позовних вимог, надати суду відповідні докази і таким чином забезпечити ухвалення судом законного та правосудного рішення. У зв`язку із чим суд ухвалив судове рішення на підставі лише тих матеріалів (доказів), які були надані позивачем.

ОСОБА_1 вважає, що позивачем не було доведено факт надання послуг відповідачам, а також правомірність нарахування оплати за ці послуги.

Одночасно вказує, що ТОВ «Євро-Реконструкція» обслуговує багатоквартирний житловий будинок АДРЕСА_1 та фактично має монопольне становище на ринку надання відповідних послуг саме у цьому будинку.

При цьому, на її думку, позивачем не було надано суду доказів, що ним дійсно вчинялося постачання відповідних послуг у той період, що був зазначений у позові.

Позивач на підтвердження своїх вимог долучив до позовної заяви лише два документи - це розрахунок заборгованості за житлово-комунальні послуги в частині централізованого опалення та в частині гарячого водопостачання. Але зазначений розрахунок, на думку відповідачки, сам по собі не доводить факт надання послуг позивачем та їх обсяг, а містить лише розрахунок оплати за послуги, які надавалися відповідачам.

Стосовно послуг із гарячого водопостачання відповідачка зазначає, що обсяг поставленої послуги (гарячої води) прямо пов`язаний із кількістю осіб, які фактично користуються даною послугою.

У квартирі відповідачки встановлений прилад обліку гарячої води, однак ще з 2015 року даний прилад обліку не працює, про що було складено відповідний акт представниками відповідача. Тому оплата за послуги із гарячого водопостачання повинна нараховуватися згідно кількості споживачів, які користуються даною послугою, по середньому тарифу місячного споживання гарячої води на одну особу - споживача.

Суд першої інстанції вважав, що оплата за послугу із гарячого водопостачання повинна розраховуватися із рахунку на чотирьох осіб - відповідачів, так як ці особи зареєстровані у квартирі за адресою: АДРЕСА_3 .

Однак, із такою позицію суду ОСОБА_1 не погоджується, оскільки реєстрація місця проживання особи у квартирі не означає, що ця особа дійсно у цій квартирі проживає.

Звертає увагу суду апеляційної інстанції, що в дійсності у вказаній квартирі проживає лише вона.

При цьому, як вбачається із акту, складеного за участі сусідів по будинку (квартири №№ 3 , 21 , 29 ) 10 січня 2024 року, ОСОБА_2 не проживає у цій квартирі з 2000 року, ОСОБА_3 - з 2010 року, а ОСОБА_4 - з 2000 року.

Як вбачається із акту, складеного сусідами по будинку 09 січня 2024 року, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 фактично з 2000 року проживають у квартирі АДРЕСА_7 , а згідно акту від 10 січня 2024 року ОСОБА_3 фактично з 2010 року проживає в будинку АДРЕСА_8 .

ОСОБА_1 відзначає, що відповідні докази (акти про не проживання трьох відповідачів та акти про місце їх фактичного проживання) не могли бути надані суду під час розгляду справи судом першої інстанції, так як вона та інші відповідачі у справі фактично участі під час розгляду справ не приймали, а тому надати такі докази суду можливості об`єктивно не мали.

У зв`язку з цим, відповідачка надала зазначені письмові докази вже на стадії апеляційного провадження.

На підставі наданих актів стверджує, що у період часу, коли позивачем була нарахована оплата за послуги із гарячого водопостачання із розрахунку на чотирьох осіб, у квартирі за адресою: АДРЕСА_3 , проживала лише відповідачка ОСОБА_1 , а тому розрахунок обсягу наданих послуг на чотирьох осіб замість однієї особи є явно невірним та завищеним в чотири рази.

Таким чином, відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не повинні відповідати за сплату боргу як солідарні боржники, так як ці особи фактично не проживають у спірній квартирі та послугами не користуються з 2000 та 2010 роки відповідно, а борг нараховувався позивачем за період починаючи із 2016 та 2017 року відповідно, відтак, позовні вимоги в частині послуг гарячого водопостачання є явно необґрунтованими та значно завищеними.

Також звертає увагу апеляційного суду на те, що нею не було подано до районного суду заяву про застосування строків позовної давності по причинах, вказаних вище у скарзі, а саме відсутність повідомлення про розгляд справи та неможливість у зв`язку із цим взяти участь під час розгляду справи у порядку письмового провадження без виклику сторін.

Тому вона вимушена заявити про застосування строку позовної давності вже на стадії перегляду рішення суду в апеляційному порядку та вважає, що застосування судом апеляційної інстанції строку давності до вимог позивача буде відповідати завданню належного захисту прав та інтересів відповідачки та принципу справедливості.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «Євро-Реконструкція» - Петросова-Гривнак О.В. вважає безпідставними доводи вказаної апеляційної скарги щодо неповідомлення відповідачів про пред`явлений позов, адже судом першої інстанції були вжиті всі належні і можливі заходи з повідомлення відповідачів про наявність на розгляді судової справи про стягнення заборгованості за комунальні послуги. Суд відправив судові документи відповідачам на відому йому офіційну адресу реєстрації.

Щодо доводів апеляційної скарги про відсутність в матеріалах справи доказів того, що позивачем надавались послуги з теплопостачання та гарячого водопостачання позивач зазначає, що відповідачкою до відзиву на позовну заяву не надано жодного документу (доказу), який: спростовує факт надання позивачем до квартири відповідачів послуг з постачання теплової енергії та гарячої води; підтверджує факт отримання послуг споживачами послуг у житловому приміщенні від іншої теплопостачальної організації; підтверджують сплату відповідачами коштів за отриманні послуги з постачання теплової енергії та гарячої води на користь позивача чи на користь іншої теплопостачальній організації та відсутності у них заборгованості за отримані послуги; доказів надання позивачем послуг неналежної якості.

Крім того, загальновідомою інформацією є той факт, що відповідно до вимог законодавства та інших підзаконних нормативно-правових актів, багатоквартирний будинок чи будь-який інший об`єкт нерухомого майна не може бути побудований та в подальшому введений в експлуатацію без розроблення проектно-технічної документації й подальшого дотримання визначених у проектно-технічній документації вимог у процесі його будівництва та введення в експлуатацію. Система централізованого опалення та гарячого водопостачання у багатоквартирному будинку є обов`язковим елементом, який має бути передбачений проектно-технічною документацією на багатоквартирний будинок, а також наявність діючої системи централізованого опалення та гарячого водопостачання у багатоквартирному будинку є обов`язковою умовою при введенні багатоквартирного будинку в експлуатацію.

Таким чином, позивач вважає, що він не має доводити факт надання послуг з постачання теплової енергії у вигляді централізованого опалення та гарячого водопостачання безпосередньо до квартири споживача, оскільки надає послуги з постачання теплової енергії не окремо до кожної квартири, а в цілому до багатоквартирного будинку відповідачів та інших будівель, які знаходяться на території Дніпровського та Дарницького районів м. Києва, і це є загальновідомою обставиною, яка не потребує доказування.

Будь-якого доказу, зокрема акту про відключення будинку чи квартири відповідачів від мережі централізованого опалення та гарячого водопостачання, останніми до матеріалів справи не надано, а тому відповідачі мають відшкодувати в повному обсязі вартість наданих позивачем послуг.

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги в частині не проживання в квартирі відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вказує, що у виконавця відсутній обов`язок періодичної перевірки кількості осіб, які мають зареєстроване місце проживання у квартирі або кількість фактично проживаючих осіб. Плата за надані послуги нараховується у відповідності до достовірних відомостей, наданих споживачем.

Матеріали справи не містять доказів того, що до моменту подання позовної заяви до суду споживачі звертались до ТОВ «Євро-Реконструкція» з повідомленням про перерахунок вартості наданих послуг на підставі зміни кількості зареєстрованих чи фактично проживаючих осіб.

Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровані та є споживачами послуг за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідачі з грудня 2016 року не вносили плату за отримані послуги з централізованого опалення, а також з серпня 2017 року не вносили плату за послуги з гарячого водопостачання, в результаті чого утворилась заборгованість, яка станом на 01 жовтня 2023 року складає 107 639,62 грн, з яких заборгованість з централізованого опалення - 49 235,55 грн, заборгованість за гаряче водопостачання - 58 404,07 грн.

Тарифи, обсяги, періоди надання/споживання послуг та розрахунки по ним зазначені позивачем в бухгалтерських довідках, які додаються.

Факт надання позивачем послуг з централізованого опалення, гарячого водопостачання, серед іншого, підтверджується нарядами на включення та відключення централізованого опалення в будинку, де мешкають відповідачі.

Звернень з приводу ненадання або неналежного надання послуг від відповідачів протягом спірного періоду не надходило.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі є споживачами комунальних послуг, які надаються позивачем, а тому несуть солідарну відповідальність за невиконання обов`язків з оплати спожитих ними послуг.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Так, доводи апеляційної скарги про те, що відповідачка ОСОБА_1 була позбавлена права на висловлення своєї позиції шляхом надання відзиву на позовну заяву, оскільки не отримувала ухвалу про відкриття провадження у справі та позовну заяву, колегія суддів вважає безпідставними.

Встановлено, що ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 17 листопада 2023 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с. 26).

Згідно даних супровідного листа від 17 листопада 2023 року копію зазначеної ухвали разом з матеріалами позовної заяви будло направлено відповідачам на адресу: АДРЕСА_9 (а.с. 28).

Відповідно до наявних у справі поштових відправлень судова кореспонденція на ім`я ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 повернулась до суду першої інстанції із відмітками служби поштового зв`язку «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 30-36).

Відповідно до частини другої статті 128 ЦПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою.

Частиною шостою статті 128 ЦПК України визначено, що судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Згідно із пунктом 4 частини восьмої статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Крім того, у пункті 91-1 Правил надання послуг поштового зв?язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270 (далі - Правила), передбачено, що рекомендовані листи з позначкою «Судова повістка», адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою вручаються особисто адресату, а у разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів його сім?ї, який проживає разом з ним. У разі відсутності адресата (будь-кого із повнолітніх членів його сім?ї) за зазначеною на рекомендованому листі адресою працівник поштового зв?язку інформує адресата за наявним номером телефону та/або вкладає до абонентської поштової скриньки повідомлення про надходження рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка». Якщо протягом трьох робочих днів після інформування адресат не з?явився за одержанням рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка», працівник поштового зв?язку робить позначку «адресат відсутній за вказаною адресою», яка засвідчується підписом з проставленням відбитка календарного штемпеля і не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертає його до суду.

Отже, відмітка про відсутність особи за адресою місця проживання вважається врученням судової повістки особі. Зазначена позиція висвітлена в постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 760/25978/13-ц, висновки якого підлягають врахуванню для судів інших інстанцій в силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України.

Відтак, колегія суддів вважає, що відповідачка ОСОБА_1 була належним чином повідомлена про розгляд справи № 753/21076/23 в суді першої інстанції, однак своїми процесуальними правами, в тому числі на подання відзиву на позовну заяву, не скористалась без поважних причин.

Оскільки ОСОБА_1 була належним чином повідомлена про розгляд справи у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін, колегія суддів не може прийняти до розгляду подані нею докази, а саме акти щодо не проживання відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у квартирі АДРЕСА_10 . При цьому колегія суддів керується такими нормами процесуального права.

За змістом статті 6 ЦПК України суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Цивільним процесуальним кодексом також встановлений порядок подання доказів.

Відповідно до частини п`ятої статті 177 ЦПК України позивач зобов`язаний до позовної заяви додати всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтується позов.

Щодо відповідача, то його обов`язок подання доказів встановлений частиною п`ятою статті 178 ЦПК України, відповідно до якої до відзиву на позовну заяву подаються докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, якщо такі докази не надані позивачем.

Отже, обов`язок подання доказів покладається на сторони і ці докази сторони можуть надати лише на певній стадії розгляду справи. Якщо цей порядок порушений, прийняття таких доказів здійснюється на розсуд суду за наявності підстав для поновлення строку на їх подання.

За правилом частин першої, другої, третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

За таких обставин колегія суддів вважає, що відсутні об`єктивні обставини, які б завадили відповідачці подати докази до суду першої інстанції, а тому відсутні підстави для поновлення строків на подання цих доказів, отже вони не приймаються судом апеляційної інстанції.

Правовідносини між сторонами у спірний період були врегульовані нормами Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Закону України «Про теплопостачання», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, які були затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, однак втратили чинність 01 травня 2022 року, та Правилами надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 липня 2019 року № 690.

Водночас на час виникнення спірних правовідносин діяв Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV, яким регулювалися основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки.

Проте, 10 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII, який врегулював відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг.

За змістом розділу VІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону встановлено, що Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV в попередній редакції визнається таким, що втратив чинність з дня введення в дію Закону № 2189-VIII (тобто з 01 травня 2019 року), крім норм, що регулюють надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, управління будинком, спорудою або групою будинків, ремонту приміщень, будинків, споруд, які втрачають чинність через шість місяців з дня набрання чинності цим Законом (тобто з 10 червня 2018 року).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Згідно пункту 6 частини 1 статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

У відповідності до пункту 2 частини першої статті 5 Закону № 2189-VIII до житлово-комунальних послуг належать комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, управління побутовими відходами.

Статтею 9 Закону № 2189-VIII унормовано, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. За бажанням споживача оплата житлово-комунальних послуг може здійснюватися шляхом внесення авансових платежів згідно з умовами договору про надання відповідних житлово-комунальних послуг. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Відповідно до частини третьої статті 20 Закону № 1875-IV, частини другої статті 7 Закону № 2189-VIII споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

За змістом статей 19, 25 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію і у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії теплопостачальної організації остання має право на стягнення заборгованості.

Виходячи зі змісту статті 526 ЦК України, цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

У постановах Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13 та від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 зроблені правові висновки про те, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Аналогічний правовий висновок міститься і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17.

Враховуючи викладене, відповідачі у справі в розумінні положень Закону № 1875-IV і Закону № 2189-VIIIє споживачами комунальних послуг, відтак зобов`язані сплачувати фактично отримані послуги, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позов ТОВ «Євро-Реконструкція» про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Згідно пункту 1.1 Статуту ТОВ «Євро-Реконструкція» це товариство створене учасниками та здійснює свою діяльність на підставі Конституції України, Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Закону України «Про товариство з обмеженою відповідальністю» та інших нормативних актів, чинних на території України, а також цього статуту.

Згідно пункту 3.1 Статуту товариство здійснює господарську діяльність з метою задоволення суспільних потреб у продукції, роботах та послугах, а також отримання прибутку і реалізації на основі одержаного прибутку соціальних та економічних інтересів учасників та членів трудового колективу товариства.

Основні види господарської діяльності товариства визначені пунктом 3.3. Статуту, зокрема, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води (а.с. 17-19).

Пунктом 13 Правил надання послуг з постачання теплової енергії, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року № 830, передбачено, що індивідуальний договір вважається укладеним зі споживачем, якщо протягом 30 днів з дня його опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем. Фактом приєднання споживача до умов індивідуального договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які свідчать про його бажання укласти договір, зокрема, надання виконавцю підписаної заяви-приєднання, сплата рахунка за надані послуги, факт отримання послуги.

Так, за змістом положень статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

23 липня 2014 року у газеті «Хрещатик» (№ 103 (4503) позивачем розміщено повідомлення із пропозицією укладення договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води шляхом звернення споживачів до підрозділів теплопостачальної організації із зазначенням відповідної адреси. Проект договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води опубліковано в газеті «Хрещатик» 06 серпня 2014 року (№ 111(4511).

Згідно частини першої статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до умов статей 641, 642 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі, необхідним є доведення факту надання та споживання таких послуг. Відповідна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року № 751/3840/15-ц.

Таким чином, з урахуванням вказаних вище вимог закону та усталеної практики Верховного Суду, відсутність укладеного із надавачем послуг договору не звільняє відповідача від обов`язку оплачувати надані йому послуги.

Поряд з цим, вказаний обов`язок виникає у разі отримання споживачем певних послуг. Відтак, питання щодо фактичного користування житлово-комунальними послугами входить до предмета доказування у даній справі.

Відповідно до статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами таіншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

На підтвердження надання відповідачам послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання позивач надав суду детальний розрахунок заборгованості з посиланням на розрахункові періоди та застосовані тарифи.

Надані позивачем докази відповідають критеріям належності, допустимості та стосуються предмету доказування у даній справі.

В той же час, відповідачка будь-яких доказів на спростування обставин, викладених у позовній заяві, суду не надала.При цьому в апеляційній скарзі відповідачка визнає, що позивач обслуговує будинок, в якому вона проживає і є монополістом з надання послуг з теплопостачання та гарячого водопостачання.

Також у справі відсутні будь-які докази того, що відповідачка зверталася до ТОВ «Євро-Реконструкція» із клопотанням про припинення надання послуг із централізованого опалення чи постачання гарячої води, а також із скаргами щодо ненадання чи неякісне надання цих послуг у спірний період.

Отже, при зверненні до суду позивачем підтверджено факт надання та споживання відповідачами комунальних послуг, відтак доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про недоведеність позовних вимог є безпідставними.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №200/11343/14-ц викладено правову позицію, згідно якої відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції. Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

Оскільки ОСОБА_1 була належним чином повідомлена про розгляд справи за її участю, як відповідача у суді першої інстанції, внаслідок чого не була позбавлена можливості подати заяву про застосування позовної давності у суді першої інстанції, колегія суддів не вбачає підстав для прийняття такої заяви під час перегляду справи у суді апеляційної інстанції.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що районним судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

Суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У такому разі розподіл судових витрат у вигляді сплаченого відповідачкою судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.

З огляду на положення частини третьої статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 18 грудня 2023 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Судді: С.А. Голуб

Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній