Номер провадження: 22-ц/813/2885/24
Справа № 521/9935/21
Головуючий у першій інстанції Сегеда О. М.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.06.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,

з участю секретаря Виходець А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 18 вересня 2023 року, постановленого під головуванням судді Сегеди О.М., повний текст рішення складений 27 вересня 2023 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності та поділ майна подружжя, -

в с т а н о в и в:

У липні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просив:

- визнати за ним право власності на 1/2 частину житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 , загальною площею 72,6 кв.м., житловою площею 37,8 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01);

- визнати за ним право власності на 1/2 частину сонячної електростанції, що встановлена на даху альтанки по АДРЕСА_1 та складається з фотомодуля Longi LR4-60HPH 355 16 шт. 1776 х 1052; інвертора Growatt Hybrid SPH5000 1 щт.; акумуляторів Kijo JDG 12 V 100 Ah 4 шт.; кабельної продукції, монтажного комплекту, комплекту захисту;

- визнати за ним право особистої власності на земельну ділянку № НОМЕР_1 , яка розташована в «АДРЕСА_6, цільове призначення: для ведення індивідуального садівництва, кадастровий номер :01:002:3693, загальною площею 0,1 га.;

- припинити право власності на 1/2 частку в спільному майні подружжя ОСОБА_1 на земельну ділянку № НОМЕР_1 , яка розташована в «АДРЕСА_6, цільове призначення: для ведення індивідуального садівництва, кадастровий номер :01:002:3693, загальною площею 0,1 га., виплативши їй компенсацію вартості припиненої частки в розмірі 150178,35 грн.;

- визнати за ним право особистої власності на автомобіль марки «HONDA ACCORD», номер шасі НОМЕР_2 , д.н.з. НОМЕР_3 , 2004 р.в., який зареєстрований за ОСОБА_2 з 10 квітня 2018 року на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 , орган, що видав ТСЦ 5142;

- припинити право власності на 1/2 частки в спільному майні подружжя ОСОБА_1 на автомобіль марки «HONDA ACCORD», номер шасі НОМЕР_2 , д.н.з. НОМЕР_3 , 2004 р.в., який зареєстрований за ОСОБА_2 10 квітня 2018 року на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 , орган, що видав ТСЦ 5142, виплативши ОСОБА_1 компенсацію вартості припиненої частки в розмірі 68322,82 грн.;

- визнати за ним право особистої власності на частку в майнових правах за договором №БВ31717 ФК №АКБ - ЧЕР/ОД/Млн-рн/проф9-А/с-1/кв.37 від 30 червня 2020 року, укладеним між ОСОБА_2 та ТОВ «Компанія управління активами «Актив» на суми, що внесені 30 червня 2020року - 329070,00 грн. 24 вересня 2020 року - 101362,00 грн.;

- стягнути з відповідачки на його користь витрати на сплату судового збору та витрати на правову допомогу.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що з відповідачкою він перебував у шлюбі, зареєстрованому 10 травня 2011 року відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції, актовий запис №548.

В період шлюбу у них народилася донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає з матір`ю.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 29 жовтня 2020 року шлюб між сторонами був розірваний. Рішення суду набрало законної сили 30 листопада 2020 року.

Позивач зазначав, що в період шлюбу вони з відповідачкою на підставі договору купівлі-продажу від 17 березня 2014 року придбали квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 41,0 кв.м., житловою площею 16,0 кв.м., право власності на яку 17 березня 2014 року було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на відповідачку ОСОБА_1 .

В подальшому квартира АДРЕСА_2 була перебудована у житловий будинок, загальною площею 72,6 кв.м., житловою площею 37,8 кв.м., якому було присвоєно нову адресу: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01.

Крім того, в період шлюбу, а саме в 2019 році ними також була придбана сонячна електростанція, монтаж якої він здійснив на даху альтанки по АДРЕСА_1 .

За договором на виконання електромонтажних робіт, укладеним з ФОП ОСОБА_4 , останній прийняв на себе обов`язок і виконав встановлення обладнання для сонячної електростанції, а саме: фотомодулі Longi LR4-60HPH 355 16 шт. 1776 х1052; інвертор Growatt Hybrid SPH5000 1 щт.; акумулятори Kijo JDG 12 V 100 Ah 4шт.; кабельна продукція, монтажний комплект, комплект захисту, загальною вартістю за договором 173032 грн.

Вказував, що наразі електричне обладнання працює, дохід від виробленої енергії надходить на розрахунковий рахунок відповідача, що підтверджується електронними звітами.

Також, в період шлюбу на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 05 вересня 2019 року на його ім`я була придбана земельна ділянка № НОМЕР_1 , яка розташована в АДРЕСА_7, цільове призначення: для ведення індивідуального садівництва, кадастровий номер :01:002:3693, загальною площею 0,1 га, вартістю 375000 грн.

05 вересня 2019 року його право власності на земельну ділянку, кадастровий номер :01:002:3693, площею 0,1 га було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Крім того, в період шлюбу на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 , орган, що видав ТСЦ 5142 ними був придбаний автомобіль марки «HONDA ACCORD», номер шасі НОМЕР_2 , д.н.з. НОМЕР_3 , 2004 р.в., право власності на який 10 квітня 2018 року було зареєстровано за ним.

Також, 30 червня 2020року на підставі договору купівлі-продажу цінних паперів або інших фінансових інструментів №БВ31717 ФК №АКБ - ЧЕР/ОД/Млн-рн/проф9-А/с-1/кв.37 від 30 червня 2020року, укладеного між ним та ТОВ «Компанія управління активами «Актив» були придбані майнові права на житлове приміщення АДРЕСА_3 , загальною площею 61,34 кв.м., житловою площею 30,95 кв.м., суми, що внесені 30 червня 2020року - 329070, 24 вересня 2020 року - 101362,00 грн.

Посилаючись на те, що вказане вище майно є їх з відповідачкою спільною сумісною власністю просив позов задовольнити.

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності та поділ майна подружжя, в якому просила:

- визнати за нею право приватної власності на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 72,6 кв.м., житловою площею 37,8 кв.м., підсобного приміщення літ. «б», навісів літ. «В», «Г», мостіння,1, огорожі, №1-3;

- визнати за нею право власності на 1/2 частину земельної ділянки № НОМЕР_1 , яка розташована в «АДРЕСА_6, цільове призначення: для ведення індивідуального садівництва, кадастровий номер :01:002:3693, загальною площею 0,1 га.;

- визнати за нею право приватної власності на майнові права за договором №БВ31717 ФК №АКБ - ЧЕР/ОД/Млн-рн/проф9-А/с-1/кв.37 від 30 червня 2020року, укладеним між ОСОБА_2 та ТОВ «Компанія управління активами «Актив» на суми, що внесені 30 червня 2020року - 329070,00 грн. 24 вересня 2020 року - 101362,00 грн.;

- поділити автомобіль марки «HONDA ACCORD», номер шасі НОМЕР_2 , д.н.з. НОМЕР_3 , 2004 р.в., який зареєстрований за ОСОБА_2 , шляхом стягнення з останнього на її користь 1/2 частину вартості автомобіля в розмірі 100000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що в період шлюбу сторони придбали майно, яке є їх спільною власністю, тому відповідно до діючого законодавства України, вона має право на його поділ.

Позивачка зазначила, що в період шлюбу на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 05 вересня 2019 року, оформленого на ім`я відповідача, ними була придбана земельна ділянка № НОМЕР_1 , яка розташована в АДРЕСА_7, цільове призначення: для ведення індивідуального садівництва, кадастровий номер :01:002:3693, загальною площею 0,1 га, вартістю 375000 грн.

05 вересня 2019 року право власності відповідача на земельну ділянку, кадастровий номер :01:002:3693, площею 0,1 га було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Крім того, в період шлюбу на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 , орган, що видав ТСЦ 5142 ними був придбаний автомобіль марки «HONDA ACCORD», номер шасі НОМЕР_2 , д.н.з. НОМЕР_3 , 2004 р.в., право власності на який 10 квітня 2018 року було зареєстровано за відповідача.

Зазначала, що 30 червня 2020року ними на підставі договору купівлі-продажу цінних паперів або інших фінансових інструментів №БВ31717 ФК №АКБ - ЧЕР/ОД/Млн-рн/проф9-А/с-1/кв.37 від 30 червня 2020року, укладеного між відповідачем та ТОВ «Компанія управління активами «Актив» були придбані майнові права на житлове приміщення АДРЕСА_3 , загальною площею 61,34 кв.м., житловою площею 30,95 кв.м., суми, що внесені 30 червня 2020року - 329070, 24 вересня 2020 року - 101362 грн.

Отже в силу вимог діючого законодавства, вона має право на 1/2 частину вищезазначеного майна.

Також, в період шлюбу на підставі договору купівлі-продажу від 17 березня 2014 року вона придбала за 755000 грн. квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 41,0 кв.м., житловою площею 16,0 кв.м., право власності на яку було 17 березня 2014 року зареєстровано за нею в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

В подальшому квартира АДРЕСА_2 була перебудована у житловий будинок, загальною площею 72,6 кв.м., житловою площею 37,8 кв.м., якому було присвоєно нову адресу: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01.

Стверджувала, що квартира АДРЕСА_2 була придбана за кошти, які були передані їй в дар її батьками ОСОБА_5 та ОСОБА_6 для придбання квартири АДРЕСА_2 , що підтверджується договором дарування грошових коштів від 09 серпня 2021 року, укладеного між нею та ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

Тобто, квартира АДРЕСА_2 була придбана за кошти, які були її приватної власністю, тому в силу ст. 57 СК України є її особистою власністю.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 18 вересня 2023 року позов ОСОБА_2 задоволений частково.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 , загальною площею 72,6 кв.м., житловою площею 37,8 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01).

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину земельної ділянки № НОМЕР_1 обслуговуючий кооператив АДРЕСА_8, цільове призначення: для ведення індивідуального садівництва, кадастровий номер :01:002:3693, загальною площею 0,1000 га.

Визнано за ОСОБА_2 право особистої власності на автомобіль марки «HONDA ACCORD», номер шасі НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_3 , 2004 року випуску, який зареєстрований за ОСОБА_2 з 10 квітня 2018 року на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 , орган, що видав ТСЦ 5142.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію 1/2 частини вартості автомобіля марки «HONDA ACCORD», номер шасі НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_3 , 2004 року випуску, в розмірі 68322 грн. 82 коп.

Припинено право спільної часткової власності ОСОБА_1 на автомобіль марки «HONDA ACCORD», номер шасі НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_3 , 2004 року випуску, який зареєстрований за ОСОБА_2 з 10 квітня 2018 року на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 , орган, що видав ТСЦ 5142, у зв`язку із стягненням з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсації 1/2 частини вартості автомобіля марки «HONDA ACCORD», номер шасі НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_3 , 2004 року випуску в розмірі 68322 грн. 82 коп.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку в майнових правах за договором №БВ31717; ФК №АКВ-ЧЕР/ОД/Млн-рн/проф9-А/с-1/кв37 від 30 червня 2020 року, укладеного між ОСОБА_2 та ТОВ «Компанія з управління активами «Актив», яке діяло через ТОВ «Торговець цінними паперами «Перша глобальна ініціатива», на суми, що внесені 30 червня 2020 року - 329070,00 грн., 24 вересня 2020 року - 101362,00 грн.

В інший частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в розмірі 16819 грн. 61 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу в розмірі 19250 грн.

Позов ОСОБА_1 задоволений частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 , загальною площею 72,6 кв.м., житловою площею 37,8 кв.м., підсобного приміщення літ. «б», нависів літ. «В», «Г», мостіння, 1, огорожі, №1-3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01).

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки № НОМЕР_1 обслуговуючий кооператив АДРЕСА_8, цільове призначення: для ведення індивідуального садівництва, кадастровий номер :01:002:3693, загальною площею 0,1000 га.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину майнових прав (базовий актив форвардного контракту) вартістю 215216,00 грн. на житлове приміщення АДРЕСА_4 , за договором №БВ31717; ФК №АКВ-ЧЕР/ОД/Млн-рн/проф9-А/с-1/кв37 від 30 червня 2020 року, укладеного між ОСОБА_2 та ТОВ «Компанія з управління активами «Актив», яке діяло через ТОВ «Торговець цінними паперами «Перша глобальна ініціатива».

В інший частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 10560 грн. 20 коп.

Додатковим рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 10 листопада 2023 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію 1/2 частини вартості автомобіля марки «HONDA ACCORD», номер шасі НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_3 , 2004 року випуску в розмірі 68 322 грн. 82 коп., які знаходяться на депозитному рахунку Територіального управління державної судової адміністрації України в Одеській області, внесені від імені ОСОБА_2 за 1/2 частку вартості автомобіля.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішенням суду в частині позовних вимог ОСОБА_2 про визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 , загальною площею 72,6 кв.м., житловою площею 37,8 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01)та в частині позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 , загальною площею 72,6 кв.м., житловою площею 37,8 кв.м., підсобного приміщення літ. «б», нависів літ. «В», «Г», мостіння, 1, огорожі, №1-3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01) скасувати, прийняти в цій частині нове рішення, яким в частині позовних вимог ОСОБА_2 про визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 , загальною площею 72,6 кв.м., житловою площею 37,8 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01) відмовити; в частині позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за ОСОБА_1 права приватної власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , який складається з житлового будинку літ «А» загальною площею 76,6 кв.м., житловою площею - 37,8кв.м., підсобного приміщення літ «Б», навісів літ «В», «Г», мостіння «І», огорожі № 1-3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01) задовольнити, в іншій частині рішення суду залишити без змін, посилаючись на неправильне встановлення обставин, які мають значення для справи, порушення норм матеріального права.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що не знайшло свого підтвердження те, що ОСОБА_1 придбала квартиру по АДРЕСА_5 , яка в подальшому була перебудована у житловий будинок, розташований АДРЕСА_1 за особисті кошти, які отримала в дар від своїх батьків за відсутністю доказів.

Також апелянт вважає, що суд не надав належну оцінку наданим поясненням свідків та надав перевагу одним доказам над іншими, у зв`язку з чим обставини справи були встановлені не в повному обсязі.

В іншій частині рішення суду сторонами не оскаржується, а тому апеляційним судом не переглядається.

У відзиві на апеляційну скаргу, адвокат Павленко А.Л., представник ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення без змін, посилаючись на неправдивість доводів апеляційної скарги, які не підтверджені жодними доказами по справі.

Також адвокат Павленко А.Л., представник ОСОБА_2 зазначила про те, що орієнтовний розмір правової допомоги для ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції складає 26600 грн., які він в подальшому бажає стягнути з апелянта.

В судове засідання, призначене на 11 червня 2024 року ОСОБА_1 не з`явилася, була сповіщена належним чином (а.с. 213 т. 2, 21-22 т. 3).

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд д справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників, які не з`явилися в судове засідання та явка яких не визнавалась судом обов`язковою.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення адвоката Павленко А.Л., представника ОСОБА_2 , перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у шлюбі, зареєстрованому 10 травня 2011 року відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції, актовий запис №548.

В період шлюбу у сторін народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 124 т. 1).

Дитина проживає разом з матір`ю.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 29 жовтня 2020 року шлюб між сторонами розірваний. Рішення суду набрало законної сили30 листопада 2020 року (а.с. 14-15, 122-123 т. 1).

Також судом встановлено, що в період шлюбу сторони на підставі договору купівлі-продажу від 17 березня 2014 року придбали за 755000, 00 грн. квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 41,0 кв.м., житловою площею 16,0 кв.м. (а.с. 18-20 т. 1).

17 березня 2014 року право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 41,0 кв.м., житловою площею 16,0 кв.м. було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01 (а.с. 21 т. 1).

З матеріалів справи вбачається, що в подальшому квартира АДРЕСА_2 була перебудована у житловий будинок під літ. «А», розташований по АДРЕСА_1 , який складається з двох житлових кімнат, площею 16,0 кв.м., 21,8 кв.м., коридору, площею 8,8 кв.м., кухні, площею 21,2 кв.м., санвузла, площею 4,8 кв.м., загальною площею 72,6 кв.м., житловою площею 37,8 кв.м., господарчих споруд: підсобна під літ. «Б», навісу під літ. «В», навісу під літ. «Г», мостіння -1, огорожа №1-3, що підтверджується технічним паспортом від 26 жовтня 2018 року (а.с. 23-27 т. 1).

На підставі вищезазначених документів, право власності ОСОБА_1 на житловий будинок під літ. «А», розташований по АДРЕСА_1 , який складається з двох житлових кімнат, площею 16,0 кв.м., 21,8 кв.м., коридору, площею 8,8 кв.м., кухні, площею 21,2 кв.м., санвузла, площею 4,8 кв.м., загальною площею 72,6 кв.м., житловою площею 37,8 кв.м., господарчих споруд: підсобна під літ. «Б», навісу під літ. «В», , навісу під літ. «Г», мостіння -1, огорожа №1-3, було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (а.с. 16-17 т. 1).

Згідно звіту про вартість житлового будинку по АДРЕСА_1 , станом на 04 жовтня 2021 року складає 504569,00 грн., еквівалент 18965,00 доларів США (а.с. 173-184 т. 1).

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з наступного.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і ст. 368 ЦК України.

Згідно ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Тлумачення ст. 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно зі ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто, критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Частиною 6 ст. 57 СК України передбачено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

При вирішенні питання про правовий режим майна подружжя з`ясуванню підлягають як підстави й час набуття такого майна, так і обставини, що свідчать про окреме проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин до розірвання шлюбу.

Положення цієї норми стосуються випадків, коли дружина та чоловік спільно не проживають, але без встановлення режиму окремого проживання, передбаченого статтею 119 СК України.

Законодавець розмежовує правовий режим майна, набутого дружиною, чоловіком після встановлення судом режиму сепарації (ст.119 СК України), і майна, набутого за обставин, визначених у ч.6 ст. 57 СК України.

На майно, набуте дружиною, чоловіком у період шлюбу, але за час окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, поширюється презумпція права спільної сумісної власності подружжя.

Тому, у разі виникнення спору щодо цього майна спростувати вказану презумпцію має та сторона, яка вважає це майно особистою приватною власністю.

Правові підстави для визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені у статті 57 СК України, у пунктах 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Судом вірно встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 17 березня 2014 року придбали за 755000, 00 грн. квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 41,0 кв.м., житловою площею 16,0 кв.м., який було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01.

Під час перебування сторін у шлюбі, квартира АДРЕСА_2 була перебудована у житловий будинок під літ. «А», розташований по АДРЕСА_1 , який складається з двох житлових кімнат, площею 16,0 кв.м., 21,8 кв.м., коридору, площею 8,8 кв.м., кухні, площею 21,2 кв.м., санвузла, площею 4,8 кв.м., загальною площею 72,6 кв.м., житловою площею 37,8 кв.м., господарчих споруд: підсобна під літ. «Б», навісу під літ. «В», навісу під літ. «Г», мостіння - 1, огорожа №1-3, що підтверджується технічним паспортом від 26 жовтня 2018 року, яке було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта.

Презумпція спільного майна подружжя, сторонами не спростована.

На підставі вищевикладеного, суд встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, оцінивши докази у справі, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному їх дослідженні, прийшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності та поділ майна подружжя, визнавши за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності по 1/2 частини житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 , загальною площею 72,6 кв.м., житловою площею 37,8 кв.м., оскільки вказане майно є сумісною власністю подружжя.

Висновки суду відповідають вимогам закону, на які посилався суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

При цьому, суд першої інстанції при застосуванні норм права до вказаних правовідносин вірно врахував висновки щодо застосування норм матеріального права, викладених у постановах Верховного Суду.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що не знайшло свого підтвердження те, що ОСОБА_1 придбала квартиру по АДРЕСА_5 , яка в подальшому була перебудована у житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 за особисті кошти, які отримала в дар від своїх батьків за відсутністю доказів, а також, що суд не надав належну оцінку наданим поясненням свідків та надав перевагу одним доказам над іншими, у зв`язку з чим обставини справи були встановлені не в повному обсязі,колегія суддів залишає без задоволення, за відсутністю належних доказів придбання спірної квартири за особисті кошти.

Належних доказів того, що ОСОБА_1 при укладенні договору купівлі-продажу від 17 березня 2014 року отримала грошові кошти для придбання спірної квартири матеріали справи не містять.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що на час придбання вказаної квартири сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 10 травня 2011 року.

Також, колегія суддів звертає увагу, що судом першої інстанції була надана належна та обґрунтована оцінка поясненням свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , з пояснень яких не встановлено, що спірна квартира була придбана за особисті кошти ОСОБА_1 .

Колегія суддів вважає, що вказані доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).

Крім того, зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення.

Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Нових доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції надано не було.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянуті судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст.368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 18 вересня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 14 червня 2024 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.М. Вадовська

______________________________________ Є.С. Сєвєрова