Справа № 750/549/24
Провадження № 2/750/652/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 червня 2024 року м. Чернігів

Деснянський районний суд міста Чернігова у складі:

судді - Рахманкулової І.П.,

секретаря Мойсієнко К.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» до ОСОБА_1 про стягнення боргу,

в с т а н о в и в:

У січні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 33821 грн. 94 коп., яка складається з: суми кредиту 10000 грн.; 22800 грн. нарахованих процентів згідно договору; суми інфляційних втрат 857 грн. 49 коп. та суми 3% річних 164 грн. 45 коп.

Обґрунтовано позов тим, що 25 серпня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» та ОСОБА_1 , за допомогою Інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «Авентус Україна», було укладено електронний договір № 4673602 про надання споживчого кредиту, сума кредиту складала 10000 грн. Кредитний договір укладено відповідно до Правил надання коштів у позику на умовах фінансового кредиту, затверджених наказом № 53-ОД від 16.01.2020, розміщених на їх сайті - https://creditplus.ua/ru/documents. Строк кредиту складав 30 днів. Дата повернення кредиту 24.09.2021. Стандартна процента ставка ставить 1,90% в день. 24.09.2021 відповідач свої зобов`язання перед кредитором щодо повернення кредиту та нарахованих процентів не виконала, а також не уклала угоду щодо пролонгації строку дії кредитного договору, у зв`язку із чим у відповідності до п. 4.3 Кредитного договору було автопролонговано його дію на 90 календарних днів поспіль. У подальшому відповідач оплат за кредитним договором не здійснювала. 25 травня 2022 року між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» було укладено договір факторингу № 25-05/2022, згідно якого ТОВ «Авентус Україна» відступило право грошової вимоги до відповідача за вказаним вище кредитним договором. Неналежне виконання відповідачем договору призвело до виникнення заборгованості перед фінансовою установою, а тому позивач звернувся до суду із даним позовом.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 січня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження; визначено сторонам строк для подачі заяв по суті справи.

Представник відповідача адвокат Кушнеренко Є.Ю. подав до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечував проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на їх необґрунтованість. У відзиві, зокрема, зазначено, що матеріали справи не містять жодних підтверджень того, що кредитний договір № 4673602 від 25 серпня 2021 року був акцептований сторонами у порядку, передбаченому законодавством, а також що вказаний договір підписала саме відповідач та в момент його укладення розуміла, ознайомилась і погодилась на отримання грошових коштів на умовах, визначених у договорі. Крім того, не надано доказів, що кредитний договір взагалі містив умови щодо кредиту, сплати процентів за користування кредитними коштами та неустойки, у визначених у договорі розмірах і порядку їх нарахування. Також, позивачем не надано жодних доказів на підтвердження отримання відповідачем грошових коштів за вказаним кредитним договором, не надано інформації щодо відкриття рахунку для зарахування кредиту, відсутні докази користування відповідачем кредитними коштами, а також відсутня інформація про рух коштів. Щодо переуступки права вимоги, то позивачем не надано доказів повідомлення відповідача про заміну кредитора у зобов`язанні. Крім того, представник відповідача просив зменшити розмір витрат на правничу допомогу, посилаючись на їх неспівмірність зі складністю справи.

Представник позивача надіслав до суду відповідь на відзив, в якому зазначив, що договір про надання споживчого кредиту № 4673602 від 25 серпня 2021 року з ТОВ «Авентус Україна» було підписано відповідачем шляхом зазначення одноразового ідентифікатора «А175453», який, відповідно до вимог чинного законодавства, був власноруч введений нею для електронного підпису, у відповідності до вимог ч.ч. 6, 8 ст. 11 та ст. 12 Закону України «Про електрону комерцію», що підтверджує факт ознайомлення та погодження з умовами договору, а тому сторони досягли усіх істотних умов та уклали в належній формі кредитний договір. Також, оформлюючи кредитний договір, позичальник заходить на Веб-сайт ТОВ «Авентус Україна» https://www.creditplus.ua, реєструється та створює електронний кабінет, в якому йому надходить текст кредитного договору та де він має змогу ознайомитися з Правилами, Паспортом споживчого кредиту, інформацією, передбаченою частиною другою статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ліцензією, фінансовим звітом, тощо. Таким чином, відповідач має примірник оригіналу кредитного договору та паспорту споживчого кредиту, доступ до особистого кабінету клієнта має тільки відповідач.

Також у відповіді на відзив зазначено, що оскільки ТОВ «Авентус Україна» не є банківською установою, кредитні кошти було перераховано позичальнику на банківську карту № НОМЕР_1 , яку відповідач особисто вказала у заяві на отримання кредиту. Щодо правомірності факторингу та повідомлення позичальника про відступлення прав вимоги, представник позивача зазначив, що відповідача було повідомлено шляхом направлення на електрону пошту, зазначену при укладені кредитного договору.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив суд його задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з`явилась, представник відповідача надіслав до суду заяву про розгляд справи без його участі, вказавши, що проти задоволення позовних вимог заперечує з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Заслухавши пояснення представника позивача та дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

25 серпня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» та ОСОБА_1 , за допомогою Інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «Авентус Україна», укладено електронний договір № 4673602 про надання споживчого кредиту в сумі 10000 грн., які були зараховані на платіжну картку № « НОМЕР_1 » (а.с. 11 на звороті - 16). Кредитний договір було укладено відповідно до Правил надання коштів у позику на умовах фінансового кредиту, затверджених наказом № 53-ОД від 16 січня 2020 року, розміщених на їх сайті https://creditplus.ua/ru/documents. Строк кредитування складав 30 днів. Дата повернення 24.09.2021. Процентна ставка в день за користування кредитними коштами складає 1,90 % (п. 1.5.1.). Відповідно до п. 1.5.2. знижена процентна ставка 0,95% в день.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Також, відповідачем було підписано таблицю обчислення загальної вартості кредиту (а.с. 16 на звороті).

З матеріалів справи вбачається, що 25.08.2021 на платіжну карту № НОМЕР_1 перераховано 10000 грн. кредитних коштів, що підтверджується довідкою ТОВ «ФК «Контрактовий дім» (а.с. 40).

За інформацією АТ КБ «Приват Банк», наданою на запит суду, на ім`я ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ) в банку емітовано карту № НОМЕР_3 IBAN НОМЕР_4 , на яку 25 серпня 2021 року здійснено переказ коштів на суму 10000 грн.

Таким чином, зарахування кредитних коштів в сумі 10000 грн. на картковий рахунок відповідача підтверджується належними доказами.

Пунктом 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченомустаттею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбачено мустаттею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (вебсайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.

В абзаці другому частини другої статті 639 ЦК України визначено, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.

Аналізуючи викладене, можна дійти висновку, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).

25 травня 2022 року між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК» «Фінтраст Україна» було укладено договір факторингу № 25-05/2022 у відповідності до умов якого ТОВ «Авентус Україна» відступило право вимоги заборгованості за договорами кредиту ТОВ «ФК» «Фінтраст Україна» (а.с. 44 на звороті - 48).

Як вбачається з витягу реєстру боржників до договору факторингу № 25-05/2022 від 25.05.2022, який підписаний обома учасниками угоди та скріплений їх печатками, ТОВ «ФК» «Фінтраст Україна» набуло право вимоги та всі права кредитора до ОСОБА_1 за кредитним договором № 4673602 (а.с. 17 на звороті).

Відповідно до ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно зі ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав.

Згідно ч. 1, 2 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договорів про відступлення прав вимоги, як первісним Кредитором ТОВ «Авентус Україна» направлено повідомлення про заміну кредитора у зобов`язанні (а.с. 20).

Разом з тим суд зазначає, що неповідомлення боржника про заміну кредитора не тягне за собою відмову у позові новому кредитору, а може впливати на визначення розміру боргу перед новим кредитором у випадку проведення виконання попередньому або ж свідчити про прострочення кредитора. Тобто факт неповідомлення боржника про відступлення права вимоги новому кредитору за умови невиконання боржником грошового зобов`язання не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язань.

Такого висновку дійшов Верховний Суд в своїй постанові від 6 лютого 2019 року в справі №361/2105/16-ц.

Частиною 2 ст. 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

Відповідно до ч. 1 ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог діючого законодавства. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ч. 1 ст. 599 ЦК України).

На підставі статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, розмір яких встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого до позовної заяви, заборгованість за кредитним договором відповідача становить 32800 грн., до якої входить: 10000 грн. сума кредиту; 22800 грн. сума процентів за користування кредитом (а.с. 60-67).

Відповідачем вказаного розрахунку не спростовано.

Із наданого розрахунку заборгованості вбачається, що до зобов`язань відповідача застосована лише стандартна процентна ставка.

Нарахування процентів за договором здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом, протягом строку кредитування (включаючи період пролонгації та автопролонгації), виходячи із фактичної кількості днів у місяці та у році, тобто метод «факт/факт» (п. 3.1 кредитного договору).

Відповідно до п. 1.4. кредитного договору строк кредиту може бути продовжено у порядку та на умовах визначених в розділі 4 цього договору.

Пунктом 4.1 кредитного договору передбачено, що строк кредиту може бути продовжено: 1) за ініціативою споживача на кількість днів зазначену в п. 1.4 договору, якщо між сторонами буде досягнута домовленість про таке продовження у порядку визначеному п.п. 4.2 договору; 2) в порядку автопролонгації на кількість днів та відповідно до умов визначених в п. 4.3 договору.

Згідно п. 4.3.1 кредитного договору сторони домовились, що у випадку, якщо у споживача на дату закінчення строку (нового строку кредиту після пролонгації або автопролонгації) наявна заборгованість за кредитом, строк кредиту продовжується кожний раз на один наступний календарний день, що слідує за днем закінчення такого строку, але не більше ніж на 90 календарних днів, крім випадку, якщо в цей день повинна відбутися пролонгація строку кредиту за ініціативою споживача відповідно до п.п. 4.2.2-4.2.4 договору. Тобто в даному випадку кожен день автопролонгації є новою датою повернення кредиту.

Доказів про те, що відповідач свої зобов`язання перед кредитором щодо повернення кредиту та нарахованих процентів у визначений строк виконала, матеріали справи не містять, як і не містять угоди щодо пролонгації строку дії кредитного договору, у зв`язку із чим кредитний договір автопролонговано на підставі п. 4.3 кредитного договору, а користування кредитом продовжено на 90 календарних днів поспіль.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини першої статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Частиною першою статті 612 Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Згідно із частиною другою статті 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.

Таким чином, оскільки відповідач взятих на себе зобов`язань за кредитним договором не виконала, наявну заборгованість у добровільному порядку не погасила, а тому суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за тілом кредиту та процентами, нарахованими за користування кредитом.

Щодо стягненя з відповідача на користь позивача інфляційних втрат та 3 % річних, суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо іншій розмір процентів не встановлений договором або законом.

Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Відповідно до Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дій норм на період дії воєнного стану» від 15.03.2022, який набув чинності 17.03.2022, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем)».

З розрахунку інфляційних втрат, що наведено позивачем у позовній заяві слідує, що розрахунок інфляційних втрат здійснено у період з грудня 2021 року по 23 лютого 2022 року та загалом сума інфляційних втрат складає 857 грн. 49 коп.

Розрахунок 3 % річних здійснено на кількість прострочених днів з 24 грудня 2021 року по 23 лютого 2022 року та сума 3 % річних складає 164 грн. 45 коп.

Тобто, розрахунок інфляційних втрат та 3 % річних здійснено у період до 23 лютого 2022 року включно та його правильність відповідачем не спростована.

Враховуючи, що позичальник належним чином взяті на себе зобов`язання не виконала, прострочила виконання грошового зобов`язання, а тому з відповідача на користь ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» також підлягають стягненню індекс інфляції та 3% річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Також, у зв`язку з наявністю підстав для задоволення позову, позивачу мають бути відшкодовані понесені у справі судові витрати на правничу допомогу.

Право на правничу допомогу в Україні гарантовано статтею 59 Конституції України та статтею 15 ЦПК України.

За приписами статей 133, 137 ЦПК України витрати на правничу допомогу відносяться до судових витрат.

Відповідно до частини першої статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно п. 3 частини другої ст. 141 ЦПК судові витрати, у тому числі витрати на професійну правничу допомогу, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачу правничу допомогу надавав адвокат Столітній М. М. на підставі ордеру серії АІ № 1423361 від 09 січня 2024 року (а.с. 41зворот) та договору про надання правової допомоги № 10/07-2023 від 10 липня 2023 року (а.с. 67 на звороті, 68).

Відповідно до звіту про надання правової допомоги від 10.07.2023 (а.с. 19 зворот) адвокатом були надані послуги на загальну суму 10000 грн., які були сплачені відповідно до платіжної інструкції № 2693 від 08.01.2024 (а.с. 17).

Згідно частини другої статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини четвертою статті 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно частини шостої статті 137 ЦПК України, обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

При визначенні суми відшкодування понесених особою витрат на професійну правничу допомогу, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, виходячи із конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Вказані критерії застосовує Європейський Суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41Конвенції прозахист правлюдини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04), зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

Витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правничу допомогу, а саме: надано договір на правничу допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Така ж позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі № 372/1010/16-ц.

Оскільки позивачем документально підтверджено понесення витрат на оплату правничої допомоги, а тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним витрати на правничу допомогу у даній справі. Проте, враховуючи клопотання представника відповідача про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, складність справи, обсяг наданих адвокатських послуг та витрачений адвокатом час, виходячи з критерію розумності та співрозмірності, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача 6000 грн. витрат на правничу допомогу, вважаючи таку суму співмірною з огляду на розумну необхідність витрат для цієї справи.

Також, відповідно до статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача належить стягнути витрати по сплаті судового збору.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 12, 13, 81, 141, 258, 259, 265, 279, 289, 354 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» до ОСОБА_1 про стягнення боргу задовольнити.

Стягнути із ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» (місцезнаходження: вул. Загородня, 15, оф. 118/2, м. Київ; ідентифікаційний код юридичної особи - 44559822) заборгованість у сумі 33821 грн. 94 коп. (тридцять три тисячі вісімсот двадцять одна грн. 94 коп.).

Стягнути із ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» 2422 грн. 40 коп. судового збору та 6000 грн. витрат на правничу допомогу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя І. П. Рахманкулова