Запорізький Апеляційний суд
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Трофимової Д.А.,

за участі секретаря Камалової В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» (надалі АТ «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ») на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 29 липня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» в особі філії «ПАСАЖИРСЬКА КОМПАНІЯ» про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді,-

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 звернувся до Суворовського районного суду м. Одеси суду з вищезазначеним позовом (т.с. 1 а.с.1-8), в якому просив: - визнати протиправним та скасувати наказ № 355/ос від 03.07.2023 року про переведення ОСОБА_1 на посаду начальника виробничого підрозділу Харківська вагонна дільниця філії «ПАСАЖИРСЬКА КОМПАНІЯ» АТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ» та - поновити його на посаді начальника виробничого підрозділу пасажирське вагонне депо станції Одеса-Головна філії «ПАСАЖИРСЬКА КОМПАНІЯ» АТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ».

В обґрунтування позову позивач зазначав, що наказом № 1441/ос від 24.09.2019 р. позивача було призначено на посаду начальника виробничого підрозділу пасажирське депо станції Одеса-Головна філії «ПАСАЖИРСЬКА КОМПАНІЯ «АТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ». Наказом в.о. директора філії «ПАСАЖИРСЬКА КОМПАНІЯ» № 355/ос від 03.07.2023 р. на підставі ст. 3 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» з метою ліквідації наслідків бойових дій на території виробничого підрозділу Харківська вагонна дільниця з 03.07.2023 р. та на період дії правового режиму воєнного стану в Україні та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування, позивача було переведено на посаду начальника дільниці виробничого підрозділу Харківська вагонна дільниця філії «ПАСАЖИРСЬКА КОМПАНІЯ» АТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ» та ознайомлено з посадовою інструкцією начальника виробничого підрозділу Харківська вагонна дільниця. Вважає вищезазначений наказ таким, що не відповідає вимогам законодавства та підлягає скасуванню, оскільки 03.07.2023 р. позивача було ознайомлено з наказом про переведення та посадовою інструкцією начальника виробничого підрозділу Харківська вагонна дільниця. Згоди на переведення ОСОБА_1 не надавав. Тобто, позивача було ознайомлено з наказом про переведення вже в день, коли умови настали, чим порушено норму ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Крім того, позивача, всупереч вимогам ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», переведено на роботу в іншу місцевість, на території якої тривають активні бойові дії, згоду на переведення останній не надавав. Позивача було ознайомлено з посадовою інструкцією начальника Харківської вагонної дільниці без роз`яснення в чому саме полягає його роль у ліквідації наслідків бойових дій на території виробничого підрозділу Харківська вагонна дільниця, який об`єм робіт має бути виконаний, в чому саме полягають та без обґрунтування необхідності переведення саме позивача.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Малиновського О.М.(т.с.1 а.с.9). Ухвалою суду першої інстанції (т.с.1 а.с.37)провадження у цій справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2023 року (т.с.1 а.с.189-190) вказану справу направлено за підсудністю до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Світлицьку В.М.(т.с.1 а.с.195). Ухвалою суду першої інстанції (т.с.1 а.с.197)дану справу прийнято до провадження, призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 29 липня 2024 року (т.с.2 а.с.27-29), з урахуванням ухвали суду від 29 липня 2024 року про виправлення описки (т.с.2 а.с.25), позов ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 у цій справі задоволено.

Визнано протиправним та скасовано наказ № 355/ос від 03.07.2023 року про переведення ОСОБА_1 на посаду начальника виробничого підрозділу Харківська вагонна дільниця філії «ПАСАЖИРСЬКА КОМПАНІЯ» АТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ».

Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника виробничого підрозділу пасажирське вагонне депо станції Одеса-Головна філії «ПАСАЖИРСЬКА КОМПАНІЯ» АТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ».

Стягнуто з АТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ» в особі філії «ПАСАЖИРСЬКА КОМПАНІЯ () на користь держави судовий збір у розмірі 1073,60 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач АТ «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» у своїй апеляційній скарзі (т.с.2 а.с.35-54) просив рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким у позовних вимогах відмовити в повному обсязі.

В автоматизованому порядку 22.08.2024 року для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Кочеткову І.В. та Подліянову Г.С.(т.с.2 а.с.55). Ухвалою апеляційного суду від 23.08.2024 року (т.с.2 а.с.56) витребувано у суду першої інстанції справу, яка надійшла до апеляційного суду 05.09.2024 року (а.с.67). В автоматизованому порядку 06.09.2024 року суддею Бєлкою В.Ю. у цій справі замінено суддю Кочеткову І.В. у зв`язку із тривалою відпусткою останньої (т.с.2 а.с.68-69). Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою у цій справі відкрито 06.09.2024 року (т.с.2 а.с.70), дану справу за апеляційною скаргою призначено до апеляційного розгляду (т.с.2 а.с.71).

Позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подав апеляційному суду відзив на вищезазначену апеляційну скаргу відповідача у цій справі (т.с.2 а.с.87-96).

Відповідач АТ «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» подало апеляційному суду відповідь на відзив на вищезазначену апеляційну скаргу відповідача у цій справі (т.с.2 а.с.97-102).

В автоматизованому порядку 08.10.2024 року суддею Трофимовою Д.А. у цій справі замінено суддю ОСОБА_3 у зв`язку із звільненням останнього у відставку, рішення ВРП від 24.09.2024 року (т.с. 2 а.с. 103-104).

Розгляд цієї справи, призначений апеляційним судом на 09 жовтня 2024 року не відбувся та був відкладений (т.с. 2 а.с. 113-115) в порядку задоволення клопотання представника позивача ОСОБА_1 адвоката Піроговського В.Ф. про його відкладення у зв`язку із сімейними обставинами (т.с. 2 а.с. 105-109).

Ухвалою апеляційного суду (т.с. 2 а.с. 127) розгляд цієї справи призначено в режимі відеоконференції в порядку задоволення клопотання представника позивача ОСОБА_1 адвоката Піроговського В.Ф. (т.с. 2 а.с. 124-126).

Суддя суду першої інстанції приходиться рідною племінницею вітчима судді доповідача апеляційного суду у цій справі, з яким у судді-доповідача відносини припинені з 2016 року після смерті матері, з суддею суду першої інстанції суддя - доповідач апеляційного суду у цій справі має робочі відносини. Самовідводи відсутні, відводів у цій справі не заявлено.

Заслухавши у даному судовому засіданні доповідь судді доповідача, пояснення всіх учасників цієї справи, які з`явились, а саме: представника АТ «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» - адвоката Доргової Г.В. (т.с. 2 а.с. 111), позивача ОСОБА_1 , представника останнього адвоката Піроговського В.Ф. (т.с. 2 а.с. 107- останній в режимі відеоконференції), перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга відповідача АТ «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» у цій справі підлягає задоволенню з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення і ухвалити …нове рішення.

В силу вимог ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення …та ухвалення нового рішення …є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно із ст. 258 ч. 1 п. 2, 3 ЦПК України судовими рішеннями є рішення, постанови.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов позивача у цій справі, у повному обсязі, керувався ст. ст. 2, 4 - 5, 12 - 13, 76-82, 89, 141, 258, 259, 263-265, 354 ЦПК України та виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог позивача у цій справі.

Оскільки, судом першої інстанції було встановлено, що відповідно до наказу директора філії «Пасажирська компанія» АТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ» Міняйло М.Б. № 874/ос від 23.09.2019 року, ОСОБА_1 призначено з 24.09.2019 р. на вакантну посаду начальника депо виробничого підрозділу пасажирське вагонне депо станції Одеса-Головна філії «Пасажирська компанія» АТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ» з посадовим окладом згідно штатного розпису за переведенням з виробничого підрозділу пасажирське вагонне депо Запоріжжя-1 філії «Пасажирська компанія» АТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ».

Згідно із наказом (розпорядженням) заступника начальника депо виробничого підрозділу пасажирське вагонне депо станції Одеса-Головна Апалькова С.О. № 1441/ос від 24.09.2019 р. про прийняття на роботу, ОСОБА_1 прийнято на роботу з 24.09.2019 р. на підставі наказу директора філії «Пасажирська компанія» АТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ» від 23.09.2019 року № 874/ос, по переведенню з виробничого підрозділу «Пасажирське вагонне депо Запоріжжя-1» філії «Пасажирська компанія» АТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ».

Відповідно до протоколу робочої зустрічі при в.о. директора філії «Пасажирська компанія» АТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ» № ПКК-11/од від 20.06.2023 р., зокрема, постановлено на підставі ст. 3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», перевести начальника депо виробничого підрозділу Пасажирське вагонне депо станції Одеса-Головна філії Сидоренка С.В. на період дії правового режиму воєнного стану в Україні та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування на посаду начальника дільниці виробничого Харківська вагонна дільниця філії «Пасажирська компанія» АТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ», з оплатою праці за викону роботу не нижче середньої заробітної плати за попередньою роботою, та визначити йому робоче місце за адресою: м. Харків, вул. Велика Панасівська, 199.

Згідно із наказом в.о. директора філії «Пасажирська компанія» АТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ» Перцовського О. № 355/ос від 03.07.2023 року, на підставі ст. 3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», переведено 03.07.2023 начальника депо виробничого підрозділу Пасажирське вагонне депо станції Одеса-Головна філії Сидоренка С.В., на період дії правового режиму воєнного стану в Україні та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування, на посаду начальника дільниці виробничого Харківська вагонна дільниця філії «Пасажирська компанія» АТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ», з оплатою праці за викону роботу не нижче середньої заробітної плати за попередньою роботою, та визначено йому робоче місце за адресою: м. Харків, вул. Велика Панасівська, 199.

Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Основоположні права громадян, пов`язані з реалізацією права на працю, передбачені статтями 43-46 Конституції України. Разом з тим, відповідно до статті 64 Конституції України в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому продовжено і триває на даний час.

Згідно з п. 3 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Ст. 1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» передбачено, що цей Закон визначає особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

На період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до ст. ст. 43, 44 Конституції України.

У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю, законів України «Про державну службу», «Про службу в органах місцевого самоврядування», інших законодавчих актів, що регулюють діяльність державних службовців, посадових осіб місцевого самоврядування у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Відповідно до п.п. 5 п.1 статті 6 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в указі Президента України про введення воєнного стану зазначається вичерпний перелік конституційних прав і свобод людини і громадянина, які тимчасово обмежуються у зв`язку з введенням воєнного стану із зазначенням строку дії цих обмежень, а також тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Згідно із Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» главу XIX «Прикінцеві положення» Кодексу законів про працю України доповнено пунктом 2 такого змісту: «Під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

З огляду на вищевикладене положення Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», які регулюють деякі аспекти трудових відносин інакше, ніж Кодекс законів про працю - мають пріоритетне застосування на період дії воєнного стану. Водночас, інші норми законодавства про працю, які не суперечать положенням Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» також можуть або повинні застосовуватися у відносинах між працівником та роботодавцем.

Ч. 3 ст. 32 КЗпП України (в редакції, що діяла до запровадження воєнного стану) визначала, що у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Ст. 3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) визначала, що у період дії воєнного стану норми частини третьої статті 32 Кодексу законів про працю України та інших законів України щодо повідомлення працівника про зміну істотних умов праці не застосовуються.

Разом з тим, відповідно до положень ст.3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», зазначено, що у період дії воєнного стану роботодавець має право перевести працівника на іншу роботу, не обумовлену трудовим договором, без його згоди (крім переведення на роботу в іншу місцевість, на території якої тривають активні бойові дії), якщо така робота не протипоказана працівникові за станом здоров`я, лише для відвернення або ліквідації наслідків бойових дій, а також інших обставин, що ставлять або можуть становити загрозу життю чи нормальним життєвим умовам людей, з оплатою праці за виконану роботу не нижче середньої заробітної плати за попередньою роботою.

У період дії воєнного стану повідомлення працівника про зміну істотних умов праці та зміну умов оплати праці, передбачених ч. 3 ст. 32 та ст. 103 Кодексу законів про працю України, здійснюється не пізніш як до запровадження таких умов.

З аналізу ст. 3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» слідує, що під час дії воєнного стану, для здійснення переведення з ініціативи роботодавця без згоди працівника мають бути дотримані наступні умови: 1) переведення здійснюється виключно для виконання робіт, спрямованих на відвернення або ліквідацію наслідків бойових дій, а також інших обставин, що ставлять або можуть становити загрозу життю чи нормальним життєвим умовам людей; 2) переведення не здійснюється в іншу місцевість, на території якої тривають активні бойові дії (для переведення в іншу місцевість, на території якої тривають активні бойові дії необхідна згода працівника); 3) оплата праці за виконану роботу не нижче середньої заробітної плати за попередньою роботою.

Законодавство про працю не визначає перелік обставин, що становлять або можуть становити загрозу життю чи нормальним життєвим умовам людей, задля переведення працівника на іншу роботу без його згоди, роботодавець самостійно оцінює обставини та добирає аргументи, що мали місце на конкретному підприємстві, в установі, організації.

Аналіз змісту посадової інструкції начальника виробничого підрозділу Харківська вагонна дільниця (начальника вагонної дільниці) філії «Пасажирська компанія» АТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ» свідчить, що зазначена посада належить до розділу класифікації професій «Керівники», метою діяльності якого є задоволення потреб держави, юридичних і фізичних осіб у перевезенні пасажирів при безумовному забезпеченні безпеки руху та належного сервісного обслуговування пасажирів, утримання рухомого складу відповідно до встановлених норм. Основним завданням є забезпечення керівництва та управління діяльністю виробничого підрозділу Харківська вагонна дільниця Філії.

Переведення позивача на посаду начальника дільниці виробничого підрозділу Харківська вагонна дільниця філії «Пасажирська компанія» АТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ» було ініційоване на підставі протоколу зустрічі при в.о. директора філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» від 20.06.2023 року, під час якої, зокрема, по третьому питанню порядку денного, слухали: Л. Гриценко заступника директора з управління персоналом філії, яка повідомила, про наступне: враховуючи, що ліквідація наслідків бойових дій, з метою збереження життя та здоров`я, працівників вагонної дільниці, людей, які проживають в даному регіоні та людей, які користуються послугами із залізничних перевезень є однією з пріоритетних цілей та враховуючи обставин, що на даний час в Україні спостерігається кадровий дефіцит щодо професій керівницького складу з досвідом роботи в галузі пасажирських перевезень залізничним транспортом, запропоновано здійснити кадрові зміни, шляхом переведення працівника у спосіб, врегульований ст. 3 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Суд першої інстанції зазначав, що переведення, для відвернення або ліквідації наслідків бойових дій, а також інших обставин, що ставлять або можуть становити загрозу життю чи нормальним життєвим умовам людей, не може здійснюватися лише щодо одного працівника, а має стосуватись усіх працівників підприємства чи структурного підрозділу; організаційні зміни на підприємстві не повинні стосуватись трудової функції працівника, тобто роботи за певною спеціальністю, кваліфікацією, посадою, обумовлені трудовим договором.

Так, фактичною причиною переведення позивача на іншу посаду був кадровий дефіцит щодо професій керівницького складу з досвідом роботи в галузі пасажирських перевезень залізничним транспортом, що суперечить нормі ст. 3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Водночас, посилання на ст. 3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» в наказі № 355/ос від 03.07.2023 р. про переведення позивача є безпідставним, оскільки у даному випадку не встановлено обставин, які б свідчили, що переведення ОСОБА_1 на іншу посаду було пов`язано та відповідає саме меті відвернення або ліквідації наслідків бойових дій, а також інших обставин, що ставлять або можуть становити загрозу життю чи нормальним життєвим умовам людей.

Таким чином, не встановлено підстав, передбачених ст. 3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», які б допускали можливість переведення ОСОБА_1 на іншу посаду без його згоди.

Посилання представника відповідача на надання ОСОБА_1 такої згоди шляхом підписання спірного наказу, суд першої інстанції відхилив, оскільки саме лише поставлення підпису про ознайомлення з наказом не свідчить про згоду позивача на таке переведення, а належних доказів (зокрема письмових), які б підтверджували згоду позивача та на таку обставину, матеріали справи не містять. Зокрема і сам представник відповідача вказала, що згоди у позивача на таке переведення не відбирали.

Крім того, матеріали справи не містять жодних доказів повідомлення позивача про зміну істотних умов праці до запровадження таких умов, а саме до 03.07.2023 року.

У ст. 235 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції вважав за необхідне визнати протиправним та скасувати наказ № 355/ос від 03.07.2023 року, ОСОБА_1 поновити на посаді начальника виробничого підрозділу пасажирське вагонне депо станції Одеса-Головна філії «Пасажирська компанія» АТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ».

Згідно із ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. За таких підстав, оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору за позовні вимоги про поновлення на роботі, суд першої інстанції вважав необхідним стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 1073,60 грн. На підставі п. 4 ч.1 ст. 430 ЦПК України суд першої інстанції також вважав за необхідне допустити негайне виконання рішення в частині поновлення позивача на роботі.

Проте із такими висновками суду першої інстанції у цій справі погодитись не можна з таких підстав.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду. Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі не відповідає.

Суд першої інстанції на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України не сприяв повному та всебіному зясуванню обставин цієї справи. Має місце неповне з`ясування обставин судом першої інстанції у цій справі, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Так, апеляційним судом встановлено, що Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався і діє до сьогодні.

П. 2 Прикінцевих положень КЗпП України, який діяв на час спірних правовідносин, передбачено, що під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Конституція України надає можливість в умовах воєнного стану встановлювати окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень, зокрема, щодо прав, передбачених статтею 43 Конституцією України, яка гарантує, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Ст. 1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», який набрав чинності 24.03.2022 передбачено, що він визначає особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану». На період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до ст. ст. 43, 44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Апеляційним судом також встановлено, що протоколом робочої зустрічі при в.о. директора філії «Пасажирська компанія» АТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ» №ПКК-11/од від 20.06.2023 року (копія т.с. 1 а.с. 104-107) розглядалися питання: 1) ліквідації наслідків завданих бойовими діями на території виробничого підрозділу Харківська вагонна дільниця філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» (ПКВЧ-7); 2) відвернення та ліквідація обставин, що можуть становити загрозу життю працівників виробничого підрозділу; 3) прийняття кадрових рішень щодо можливого визначення кандидатур на посаду начальника виробничого підрозділу Харківська вагонна дільниця філії «Пасажирська компанія» АТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ» та було встановлено, що за період з 24.02.2022 по 02.05.2022 року в результаті терористичних актів, диверсій, ракетних обстрілів з боку російської федерації пошкоджені та частково або повністю зруйновані будівлі виробничого підрозділу Харківська вагонна дільниця філії «Пасажирська компанія» АТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ» (далі по тексту - ПКВЧ-7), що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Велика Панасівська, 199. Руйнування, які відбулися в наслідок бойових дій та наразі залишаються не ліквідованими, можуть становити загрозу життю працівників виробничого підрозділу Харківська вагонна дільниця філії «Пасажирська компанія» АТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ» та нормальним життєвим умовам людей, які проживають в даному регіоні, а отже такі обставини потребують відвернення та ліквідації наслідків бойових дій, шляхом ремонту, капітального ремонту та відбудови.

30.06.2023 року на адресу начальника виробничого підрозділу Пасажирське вагонне депо станції Одеса - Головна філії «Пасажирська компанія» АТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ» Сидоренка Сергія, направлено повідомлення про необхідність прибуття до філії «Пасажирська компанія» АТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ» 03.07.2023 року, у зв`язку з виробничою необхідністю (копія т.с. 1 а.с. 108).

03.07.2023 року ОСОБА_1 (позивач у цій справі) було запропоновано перевестися на підставі ст. 3 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» на посаду начальника дільниці виробничого Харківська вагонна дільниця філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» та ознайомлено з наказом №355/ос від 03.07.2023 року (копія т.с. 1 а.с. 109).

Із вказаним наказом ОСОБА_1 (позивач у цій справі) ознайомився та особисто підписав його 03.07.2023 року без зауважень та заперечень (т.с. 1 а.с. 109), що підтверджує згоду позивача на таке переведення, його терміни та умови.

Однак, у жовтні 2023 року (т.с. 1 а.с. 1 -відмітка суду на позові) ОСОБА_1 (позивач у цій справі) подав до суду вищезазначений позов у цій справі, в якому зазначав, що його не було повідомлено про переведення завчасно, він не давав згоди на переведення, а тому, вважає, що цим порушено норму Закону, що передбачає отримання згоди працівника на зміну істотних умов праці.

І хоча судом першої інстанції було правильно встановлено, що «…Переведення позивача на посаду начальника дільниці виробничого підрозділу Харківська вагонна дільниця філії «Пасажирська компанія» АТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ» було ініційоване на підставі протоколу зустрічі при в.о. директора філії «Пасажирська компанія» АТ АТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ» від 20.06.2023 року під час якої зокрема, по третьому питанню порядку денного слухали ОСОБА_4 заступника директора з управління персоналом філії, яка повідомила про таке: враховуючи, що ліквідація наслідків бойових дій, з метою збереження життя та здоров`я працівників вагонної дільниці, людей, які проживають в даному регіоні та людей, які користуються послугами із залізничних перевезень - є однією з пріоритетних цілей, враховуючи обставини, що на даний час в Україні спостерігається кадровий дефіцит щодо професій керівницького складу з досвідом роботи в галузі пасажирських перевезень залізничним транспортом, запропоновано здійснити кадрові зміни, шляхом переведення працівника у спосіб врегульований ст. 3 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» передбачено, що: «У період дії воєнного стану роботодавець має право перевести працівника на іншу роботу, не обумовлену трудовим договором, без його згоди (крім переведення на роботу в іншу місцевість, на території якої тривають активні бойові дії), якщо така робота не протипоказана працівникові за станом здоров`я, лише для відвернення або ліквідації наслідків бойових дій, а також інших обставин, що ставлять або можуть становити загрозу життю чи нормальним життєвим умовам людей, з оплатою праці за виконану роботу не нижче середньої заробітної плати за попередньою роботою».

Проте, разом із цим, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що «…переведення, для відвернення або ліквідації наслідків бойових дій, а також інших обставин, що ставлять або можуть становити загрозу життю чи нормальним життєвим умовам людей, не може здійснюватися лише щодо одного працівника, а має стосуватись усіх працівників підприємства чи структурного підрозділу, організаційні зміни на підприємстві не повинні стосуватись трудової функції працівника, тобто роботи за певною спеціальністю, кваліфікацією, посадою, обумовлені трудовим договором».

Апеляційний суд не погоджується із таким висновком суду першої інстанції у цій справі, оскільки, на таку думку суду першої інстанції, відповідач повинен був перевести до виробничого підрозділу Харківська вагонна дільниця (далі ПКВЧ-7) усіх працівників виробничого підрозділу пасажирське вагонне депо станції Одеса-Головна.

Такий висновок суду першої інстанції у цій справі необгрунтованим, оскільки якщо погодитись з логікою суду першої інстанції у цій справі, то переведення усіх працівників ПКВЧД-3 з Одеси на ПКВЧ-7 (Харків) призвело б до унеможливлення функціонування та ведення діяльності виробничого підрозділу пасажирське вагонне депо станції Одеса-Головна, однак змін в організації виробництва і праці відповідачем не було запроваджено, крім того ст. 3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» не містить імперативної вимоги щодо переведення усіх працівників підприємства чи структурного підрозділу.

Більш того, такий висновок суду першої інстанції у цій справі суперечить правовому висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 22 травня 2023 року у справі ЄУН № 212/2542/22, де Верховний Суд погодився з позицією суду апеляційної інстанції, який дійшов висновку, що «…відповідач вправі впроваджувати зміни в організації виробництва і праці як в цілому по підприємству, так і в окремих підрозділах, або по відношенню до окремих працівників, які вважає за доцільне для покращення ефективності своєї діяльності».

Отже, апеляційним судом встановлено, що переведення відповідачем ОСОБА_1 (позивача у цій справі) на посаду начальника дільниці виробничого підрозділу Харківська вагонна дільниця філії «Пасажирська компанія» АТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ» на підставі ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» з метою ліквідації наслідків бойових дій на території виробничого підрозділу Харківська вагонна дільниця філії, а також обставин, що становлять або можуть становити загрозу життю працівників, є законним та обґрунтованим.

Оскільки, також помилковим є висновок суду першої інстанції про те, що фактичною причиною переведення позивача на іншу посаду був кадровий дефіцит щодо професій керівницького складу з досвідом роботи в галузі пасажирських перевезень залізничним транспортом, адже в протоколі робочої зустрічі при в.о. директора філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» №ПКК-11/од від 20.06.2023 року зазначене є лише одним з факторів, а пріоритетною метою переведення є ліквідація наслідків бойових дій на території виробничого підрозділу Харківська вагонна дільниця філії, а також обставин, що становлять або можуть становити загрозу життю працівників, збереження життя та здоров`я працівників вагонної дільниці, людей, які проживають в даному регіоні та людей, які користуються послугами залізничних перевезень, зазначене жодним чином не суперечить нормі ст. 3 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

При вищевикладених обставинах, апеляційним судом встановлено, що відповідачем, з метою якісної організації роботи щодо безумовної ліквідації наслідків бойових дій на території ПКВЧ-7, сприяння в подальшому забезпечення безпеки руху поїздів, дорожнього руху та охорони праці працівників підрозділу, прийнято рішення про зміну істотних умов праці та переведення ОСОБА_1 на посаду начальника ПКВЧ-7, як досвідченого працівника, який є кваліфікованим та ініціативним керівником.

Доцільність запровадження відповідачем вищенаведених змін в організації виробництва і праці для позивача, а також право відповідача на запровадження таких змін передбачено ст. ст. 42, 44 Господарського кодексу України, якими визначено, що суб`єктам підприємницької діяльності надано право самостійно визначати порядок залучення та використання матеріально-технічних, фінансових та інших видів ресурсів (в тому числі і трудових), самостійно встановлювати та змінювати організацію виробництва і праці.

Відповідно до ч. 1 ст. 62 Господарського кодексу України підприємство - самостійний суб`єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб`єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами. Згідно з ч. 1 ст. 64 Господарського кодексу України підприємство може складатися з виробничих структурних підрозділів (виробництв, цехів, відділень, дільниць, бригад, бюро, лабораторій тощо), а також функціональних структурних підрозділів апарату управління (управлінь, відділів, бюро, служб тощо). Підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис (ч. 3 ст. 64 Господарського кодексу України). Втручання в господарську та іншу діяльність підприємства не допускається, крім випадків, передбачених законодавством України.

За п. 2 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України (який є чинним з 24 березня 2022 року) під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22 травня 2023 року у справі ЄУН № 212/2542/22).

Таким чином, суд першої інстанції у своїх висновках суперечить сам собі, коли зазначає, що: «...Законодавство про працю не визначає перелік обставин, що становлять або можуть становити загрозу життю чи нормальним життєвим умовам людей, задля переведення працівника на іншу роботу без ного згоди, роботодавець самостійно оцінює обставини та добирає аргументи, що мали місце на конкретному підприємстві…». Потім зазначає протилежний попередньому висновок, а саме: «...Водночас, посилання на ст. 3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» в наказі №355/ос від 03.07.2023 року про переведення позивача є безпідставним, оскільки у даному випадку не встановлено обставин, які б свідчили, що переведення ОСОБА_1 на іншу посаду було пов`язано та відповідає меті відвернення або ліквідації наслідків бойових дій, а також інших обставин, що становлять або можуть становити загрозу життю чи нормальним життєвим умовам людей...». З наведеним апеляційний суд не може погодитись, оскільки відповідач надав суду першої інстанції у цій справі письмові належні докази того, що позивача перевели на посаду начальника ПКВЧ-7 саме для відвернення та ліквідації наслідків бойових дій.

Більш того, позивач на підтвердження виконання покладених на нього обов`язків листом від 09.11.2023 року повідомляв відповідача, що: «…Наслідки бойових дій на території ПКВЧ-7 за адресою: АДРЕСА_1 , які на даний час ставлять загрозу життю працівників ПКВЧ-7 та нормальним життєвим умовам людей, що проживають в даному регіоні та користуються послугами залізничних перевезень, відсутні... Інвестиційною програмою по виробничому підрозділу Харківська вагонна дільниця філії «Пасажирська компанія» АТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ» на 2024 рік передбачено розробку проектно-кошторисної документації на ремонт будівель, пошкоджених внаслідок обстрілів... У виробничому підрозділу Харківська вагонна дільниця філії «Пасажирська компанія» АТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ» 21.07.2023 було видано розпорядження №15 «Про виконання вимог Інструкції щодо дій працівників ПКВЧ-7 у разі загрози або виникнення надзвичайної ситуації воєнного характеру (артилерійських обстрілів, ракетних або авіаційних ударів тощо)». Також по підприємству було видано 6 розпоряджень щодо дотримання нормативів з питань охорони праці та цивільної оборони. Також повідомляю Вам, що з 03.07.2023 по теперішній час не було випадків травмування на виробництві внаслідок російської агресії в виробничому підрозділі Харківська вагонна дільниця філії «Пасажирська компанія» АТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ» (т.с. 1 а.с. 136-137).

Таким чином, апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_1 (позивач у цій справі) сам підтвердив (визнав) той факт, що він за період роботи у ПКВЧ-7 організував роботу щодо ліквідації наслідків бойових дій, розробив інструкцію, якою повинні користуватись працівники під час надзвичайної ситуації воєнного характеру і.т.д.

Отже, висновки суду першої інстанції про те, що на позивача були покладені обов`язки, які обумовлені лише посадовою інструкцією, яка є типовою для всіх начальників подібних підприємств по філії «Пасажирська компанія», спростовуються наданими у цій справі відповідачем доказами («Комплексна програма з безпеки на деокупованих територіях» - т.с. 1 а.с. 123-125, лист №ПК-6/3127 від 18 квітня 2022 т.с. 1 а.с. 122) та звітом позивача (т.с. 1 а.с. 136-137), в якому останній самостійно визначив виключні умови покладених на нього обов`язків, які він виконував, спрямовані на ліквідацію наслідків бойових дій на території виробничого підрозділу Харківська вагонна дільниця філії, а також обставин, що становлять або можуть становити загрозу життю працівників, збереження життя та здоров`я працівників вагонної дільниці, людей, які проживають в даному регіоні та людей, які користуються послугами залізничних перевезень.

Однак, суд першої інстанції помилково не прийняв до уваги у цій справі вищезазначені належні, допустимі письмові докази відповідача у спростування позову позивача у цій справі, чим порушив норми цивільного процесуального права, та у зв`язку із чим, дійшв помилкового висновку, що підстав, передбачених ст. 3 Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», які б допускали можливість переведення ОСОБА_1 на іншу посаду без його згоди не було.

Враховуючи викладене вище, та те, що чинне законодавство про працю не визначає переліку обставин, що становлять або можуть становити загрозу життю чи нормальним життєвим умовам людей, задля переведення працівника на іншу роботу без ного згоди, а тому відповідач, як роботодавець, має право самостійно оцінювати обставини та добирати аргументи, що мають місце на його конкретному підприємстві, апеляційним суд дійшов висновку про те, що відповідач під час переведення позивача на посаду начальника ПКВЧ-7 з метою ліквідації наслідків бойових дій на території виробничого підрозділу Харківська вагонна дільниця філії, а також обставин, що становлять або можуть становити загрозу життю працівників обґрунтовано застосував до позивача норми ст. 3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Крім того, апеляційний суд звертає у цій справі увагу на те, що АТ "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ", державні підприємства та територіально-галузеві об`єднання залізниці включені до переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави (постанови КМУ від 04.03.2015 № 83). В умовах триваючого воєнного конфлікту законодавець встановив певні обов`язки щодо виконання юридичними особами військово-транспортного обов`язку. Постановою КМУ від 04.11.2015 № 891 затверджено Порядок організації діяльності залізничного транспорту під час здійснення військових залізничних перевезень (ст. 83 ч. 3 ЦПК України). Згідно з п. 12 цього Порядку підприємства залізничного транспорту забезпечують: виконання планів військових залізничних перевезень; надання рухомого складу для військових залізничних перевезень; рух військових поїздів залізницею згідно з відповідним графіком; військові ешелони, військовий транспорт, що рухається під охороною військової варти, водою, засобами опалення, освітлення; надання вантажно-розвантажувальних пристроїв та знімного військового обладнання згідно з нормативно-правовими актами; здійснення контролю за переміщенням військових ешелонів, а також в окремих випадках військового транспорту, їх першочергове навантаження та доставку за призначенням. АТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ» має стратегічне значення для економіки та безпеки держави, на неї покладено обов`язок щодо утримання у справному стані рухомого складу та достатній кількості для забезпечення діяльності Збройних Сил України. У зв`язку з цим, на початку військової агресії російської федерації проти України АТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ» здійснювало свою діяльність у режимі роботи надзвичайного стану. Так, зокрема, Філія була залучена до виконання мобілізаційних завдань, ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій та транспортних подій, здійснення заходів із евакуації населення із зон (районів) бойових дій у безпечні райони нашої держави та за кордон, а також до перевезення військовослужбовців, внутрішньо переміщених осіб, поранених, представників іноземних держав, міжнародних організацій, органів державної влади України, а також транспортування гуманітарних вантажів. Отже, враховуючи той факт, що внаслідок повномасштабного військового вторгнення збройних сил російської федерації під час обстрілів були значно пошкоджені цивільні об`єкти АТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ», а саме будівлі, що перебувають на балансі виробничого підрозділу Харківська вагонна дільниця філії «Пасажирська компанія» АТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ», колії і т.п. наявні об`єктивні причини для ліквідація наслідків бойових дій, організації заходів направлених на збереження життя та здоров`я, працівників вагонної дільниці, людей, які проживають в даному регіоні та людей, які користуються послугами із залізничних перевезень, організації, а також, сприяння в подальшому забезпечення безпеки руху поїздів, дорожнього руху та охорони праці працівників Харківська вагонна дільниця філії (далі-ПКВЧ-7), виконання встановлених норм пасажирського рухомого складу при перевезенні пасажирів і технічному обслуговуванні та ремонті, утримання в справному стані та раціональне використання споруд, приміщень та обладнання підрозділу, максимальне використання виробничих потужностей, підвищення рівня механізації трудових процесів відповідно до вимог правил техніки безпеки та охорони праці тощо. Вказане вище є загальновідомим фактом (ст. 82 ч. 3 ЦПК України) та додаткових доказів не потребує, а тому апеляційним судом встановлено, що переведення відповідачем позивача на посаду начальника ПКВЧ-7 (Харків) при вищевикладених встановлених апеляційним судом фактичних обставинах цієї справи було обґрунтованим.

Ст. 3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» роботодавцю надане право провести переведення позивача на іншу посаду без його згоди.

Вирішуючи питання щодо дотримання відповідачем встановленого законом порядку повідомлення про зміну істотних умов праці, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, зазначаючи, що «матеріали справи не містять жодних доказів повідомлення позивача про зміну істотних умов праці до запровадження таких умов, а саме до 03.07.2023 року.

Оскільки, у період дії воєнного стану повідомлення працівника про зміну істотних умов праці, передбачених ч. 3 ст. 32 та ст. 103 КЗпП України, здійснюється не пізніш, як до запровадження таких умов. Крім того, такі вимоги кореспондуються з ч. 2 ст. 3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Прийменник «до» з календарною датою в українській мові вживають на позначення кінцевої календарної дати чинності включно або виконання чого - небудь (постанова Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №803/350/17 та у справі №815/4720/16, від 13.06.2018, у справі від №815/1298/17, від 14.08.2018 у справі N9803/1387/17.) Відтак, словосполучення «не пізніш як до запровадження таких умов», яке використовується у ч. 2 ст. 3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», необхідно тлумачити, що про такі умови працівник повідомляється не пізніше ніж, коли вони запроваджуються, включаючи день такого запровадження.

Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_1 (позивача у цій справі) було повідомлено про його переведення 03.07.2023 року, цей день був робочим днем позивача, цього ж дня йому оформлено переведення на нову посаду до ПКВЧ-7, тобто, позивача повідомлено про зміни істотних умов праці в день його ознайомлення про таке запровадження.

Також, апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_1 (позивачу у цій справі) наказом № 371 від 03.07.2023 року на підставі його заяви (т.с. 1 а.с. 110), надавалася відпустка без збереження заробітної плати з 04.07.2023 року по 07.07.2023 року включно, тож 03.07.2023 року у позивача був робочий день - відрядження до Києва, а вже з 4 по 7 липня включно, позивач знаходився у відпустці, тож висновок суду першої інстанції, що матеріали справи не містять жодних доказів повідомлення позивача про зміну істотних умов праці до їх запровадження, спростовуються наданими суду першої інстанції у цій справі вищезазначеними доказами відповідача.

Таким чином, апеляційним судом встановлено, що позивач приступив до своїх обов`язків начальника ПКВЧ-7 з 10.07.2023 року (ст. 82 ч. 1 ЦПК України), на що суд першої інстанції не звернув належдної уваги у цій справі.

У постанові від 22 травня 2023 року у справі ЄУН № 212/2542/22 Верховний Суд дійшов висновку, що: «за пунктом 2 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України (який є чинним з 24 березня 2022 року) під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15 березня 2022 року №2136-ІХ (який набрав чинності з 24 березня 2022 року) на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина передбачених статтями 43, 44 Конституції України. За частиною другою статті 3 Закону України № 2136-ІХ у період дії воєнного стану повідомлення працівника про зміну істотних умов праці та зміну умов оплати праці, передбачених частиною третьою статті 32 та статтею 103 Кодексу законів про працю України, здійснюється не пізніш як до запровадження таких умов. Цей Закон діє у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану» (пункт 3 Прикінцевих положень Закону України № 2136-ІХ).

Також, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що позивач підписуючи наказ №355/ос від 03.07.2023 року не надавав згоди на переведення, а лише поставив підпис про ознайомлення з вказаним вище наказом.

Оскільки, апеляційним судом встановлено, що: по-перше, позивач ознайомився і підписав наказ (т.с. 1 а.с. 109) та посадову інструкцію начальника ПКВЧ-7 - 03.07.2023 року (т.с. 1 а.с. 111-119) без зауважень та заперечень, що підтверджує згоду позивача на таке переведення, терміни переведення та умови; по-друге, законодавець надав роботодавцю право з власної ініціативи змінити істотні умови праці працівнику, про які роботодавець зобов`язаний повідомити працівнику у встановленому законом порядку. Працівник, в свою чергу, наділений правом погодить зі змінами істотних умов праці або відмовитися від таких змін. Так, працівник не зобов`язаний виконувати роботу, не передбачену трудовим договором, отже має право надати свою згоду або не згоду на продовження роботи із зміненими умовами праці. Таким чином, у спірних правовідносинах, заснованих на вільному волевиявленні та юридичній рівності, жодна із сторін не може бути примушена до укладання договору на умовах, які не вважає прийнятними для себе. Працівникові пропонуються умови, а якщо він не погоджується з ними, може знайти інші, кращі. Реалізація роботодавцем права змінити істотні умови праці в інтересах підприємства не може вважатись примушуванням працівника чи порушенням його трудових прав. Законодавством передбачено, припинення трудового договору відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, з виплатою вихідної допомоги згідно зі ст. 44 КЗпП України у разі відмови позивача від продовження роботи в зв`язку зі зміною істотних умов праці. Отже, за відсутності особистої заяви працівника ОСОБА_1 (позивача у цій справі) про звільнення за п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України є підставою вважати, що він, як працівник, згоден продовжувати працювати в нових умовах праці. Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 22 травня 2020 року по справі ЄУН №212/2542/22.

Крім того, апеляційним судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 тривалий час працював на ПКВЧ-7, виконував покладені на нього зобов`язання, заяви про звільнення за п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України відповідачу не подавав, наведені в сукупності обставини дають підстави стверджувати, що позивач погодився з його переведенням, і лише у жовтні 2023 року подав вищезазначений позов про скасування наказу про переведення у цій справі.

Отже, позивач, підписуючи наказ про переведення, самостійно погодився з його умовами, встановленням терміну дії цього наказу та яким тимчасово були внесені зміни до трудового договору. Крім того, в даному випадку законодавцем не передбачено складання працівником та роботодавцем окремої/додаткової заяви, яка б засвідчувала згоду чи незгоду працівника з переведенням. Очевидно, що свої заперечення щодо переведення позивач мав можливість зазначити в самому наказі №355/ос від 03.07.2023 року.

Також, апеляційним судом встановлено, що відповідачем, на виконання Положення про оплату праці працівників АТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ» та відповідно до наказу №57-ЗП від 03.08.2023 року (копія т.с. 1 а.с. 126-127) була встановлена позивачу надбавка за виконання особливо важливих робіт (за високий професіоналізм, вміння, ефективну роботу з підвищенням іміджу усієї пасажирської вертикалі, виконання завдань, що визначені урядом країни, а саме забезпечення та підтримка на високому рівні логістичних послуг та вирішення питання перевезення великої кількості пасажирів у різних напрямках в найкоротший термін) - начальнику виробничого підрозділу Харківська вагонна дільниця філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» ОСОБА_1 з 01.08.2023 року в розмірі 50% від посадового окладу.

Крім того, судовому захисту підлягає порушене право. При вищевикладених обставинах, апеляційним судом встановлено, що відповідачем не було порушено прав позивача. Тому, підстав для застосування у цій справі судом строку, передбаченого ст. 233 КЗпП України (Строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів), при зверненні позивачем до суду з вищезазначеним позовом у цій справі немає.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги відповідача АТ «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, а рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам щодо його законності і обґрунтованості.

За таких обставин, Апеляційну скаргу АТ «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» слід задовольнити, рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 29 липня 2024 року у цій справі слід скасувати, ухвалити нове судове рішення (прийняти постанову), у задоволенні позову ОСОБА_1 до АТ «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» в особі філії «ПАСАЖИРСЬКА КОМПАНІЯ» про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді у цій справі слід відмовити

Крім того, в силу вимог ст. 141 ч. ч. 1, 6,13 ЦПК України, в разі задоволення апеляційної скарги відповідача та відмови у позові позивача у цій справі: - позивач не має права на компенсацію за рахунок відповідача будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи судами першої та апеляційної інстанцій, - і, навпаки, відповідач має право на компенсацію понесених документально підтверджених судових витрат у вигляді судового збору за вищезазначену апеляційну скаргу у цій справі у розмірі 2422,40 грн. (т.с. 2 а.с. 54, розрахунок: 1073,60 грн. судовий збір за 1 позовну вимогу позивача у суді першої інстанції * 2 вимоги коефіцієнт 0,8, оскільки позивач подав позов через «Електронний суд» т.с. 1 а.с. 1 *150%/100%* коефіційент 0,8, оскільки апеляційна скарга подана відповідачем також через «Електронний суд» т.с. 2 а.с. 35) за рахунок держави, оскільки позивач звільнений від сплати останнього в силу вимог закону.

Керуючись ст. ст. 12-13, 81-82, 89, 367-368, 372, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 29 липня 2024 року у цій справі скасувати.

Ухвалити нове судове рішення (прийняти постанову).

У задоволенні позову ОСОБА_1 до АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» в особі філії «ПАСАЖИРСЬКА КОМПАНІЯ» про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді у цій справі відмовити.

Понесені судові витрати АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» () у вигляді судового збору за апеляційну скаргу у розмірі 2422,40 грн. компенсувати за рахунок держави.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 14.11.2024 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кочеткова І.В.Трофимова Д.А.