_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2-о/947/669/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.11.2024 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Куриленко О.М..,

за участю секретаря судового засідання Сопової А.Є.,

представника заявника ОСОБА_1 ,

заінтересованої особи ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі, в порядку окремого провадження, цивільну справу за заявою ОСОБА_3 , заінтересована особа ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису,

ВСТАНОВИВ :

05 листопада 2024 року через систему «Електронний суд» надійшла заява представника ОСОБА_3 ОСОБА_1 , в якій вона просить видати обмежувальний припис відносно ОСОБА_2 .

В обґрунтування заяви посилається на те, що Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 15 вересня 2022 року у цивільній справі № 947/15702/22 шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано. Після розірвання шлюбу сторони продовжували проживати в одній квартирі, у зв`язку з відсутністю фінансової можливості переїхати в окреме житло.

Заявниця ОСОБА_3 стверджує, що протягом спільного проживання, зокрема, і, з моменту розлучення, приблизно протягом 4 років, заявниця піддавалась моральному та фізичному насильству з боку ОСОБА_2 , що виражалось в нанесенні тілесних ушкоджень, словесних образах, погрозах застосувати насильство у разі невиконання вимог щодо вступу в статевий акт, тощо. Зазначає, що розлучення лише погіршило ситуацію і зробило проживання в одній квартирі неможливим, внаслідок морального тиску та фізичного насильства. Заявниця стверджує, що, проживаючи в комунальній квартирі, ОСОБА_2 сварився із сусідами похилого віку, які були власниками сусідньої кімнати та згодом ОСОБА_2 почав застосовувати до них фізичну силу, внаслідок чого вони подавали щодо цього заяву до правоохоронних органів. Власники сусідньої кімнати неодноразово змінювались через неможливість проживання в одній квартирі із ОСОБА_2 . Заявниця вважала, що агресія її колишнього чоловіка обумовлена квартирним питанням, позичила кошти і викупила третю кімнату. Однак, з того часу агресія ОСОБА_2 тільки посилилась, він почав ще більше залякувати, погрожувати та застосовувати фізичну силу. Заявниця сподівалась на відновлення хороших стосунків та, водночас, боялась ОСОБА_2 , через що довгий час не здійснювала будь-яке фіксування таких випадків і не зверталась за захистом до правоохоронних органів.

Однак, погрози та фізичне насильство ставали частішими, набуваючи форм, що загрожують, на думку заявника, як її життю та здоров`ю, так життю і здоров`ю дітей. Тож, ОСОБА_3 вирішила зафіксувати черговий прояв агресії та звернутись по допомогу до правоохоронних органів. Заявниця стверджує, що 01 вересня 2024 року, о 13.30 год., вона повернулася додому і виявила, що син знаходиться у кімнаті ОСОБА_2 . Знаючи агресивну поведінку ОСОБА_2 у відношенні до заявниці та дітей, хвилюючись за фізичний та психологічний стан дитини, яка знаходилася з ОСОБА_2 в одній кімнаті, заявниця пішла до кімнати ОСОБА_2 перевірити стан дитини. ОСОБА_2 перешкоджав заявниці пройти до кімнати, де знаходилась дитина, вимагаючи за вхід до кімнати грошові кошти. Після чого він почав погрожувати ОСОБА_3 фізичною розправою. Заявниця зазначає, що ОСОБА_2 наніс їй удар рукою в ділянку грудної клітини, внаслідок чого заявниця відчула сильний біль і на деякий час втратила здатність дихати. Після зазначених подій, ОСОБА_3 зателефонувала на гарячу лінію Національної поліції України «102». Під час спілкування з черговим поліцейським, заявниця була поінформована про можливість прибуття на місце події екіпажу патрульної поліції для вжиття заходів поліцейського реагування та відібрання заяви про вчинене правопорушення. Однак, побоюючись реакції свого колишнього чоловіка, яка могла виразитись в прояві фізичного та психологічного насильства, ОСОБА_3 відмовилась від допомоги правоохоронних органів та не подала відповідну заяву.

З метою реалізації захисту своїх прав, ОСОБА_3 особисто звернулась до чергової частини відділу поліції №4 Одеського РУП №1 ГУНП в Одеській області та подала заяву про вчинене щодо неї насильство (реєстраційний номер 10317 від 03 вересня 2024 року).

14 жовтня 2024 року відділом поліції №4 Одеського РУП №1 ГУНП в Одеській області заявниці було надано відповідь №60.4/жео/10314, в якій зазначено, що місце знаходження ОСОБА_2 встановити не вдалось, при встановленні його місцезнаходження, уповноваженим працівником поліції буде складено протокол про адміністративне правопорушення.

З приводу отриманої відповіді щодо результатів розгляду звернення (від 03.09.2024 № 10317), заявницею було подано нову заяву від 16 жовтня 2024 року №с-663, якою начальника відділу поліції № 4 Одеського РУП №1 ГУНП в Одеській області повідомлено, що відповідь № 60.4/жео/ 10314 має ряд суттєвих неточностей. У зв`язку із цим, замість попередньо наданої від 02.09.2024 року, записаною з її слів дільничим, було надано дублюючу заяву написану заявницею власноруч для перегляду справи та відповідної кваліфікації дій ОСОБА_2 , як кримінального правопорушення за фактом домашнього насилля за ст. 126-1 КК України. Однак, станом на 04 листопада 2024 року відповідь про результати розгляду заяви від 16 жовтня 2024 року № с-663 не надходила.

03 вересня 2024 року заявниця уклала договір оренди житла (квартири) і разом із дітьми тимчасово переїхала жити за новою адресою.

Заявниця зазначає, що наразі, ОСОБА_2 продовжує погрожувати їй шляхом надсилання повідомлень їх спільним малолітнім дітям, в яких зокрема містяться погрози, образи та побажання смерті. Враховуючи, що заявниця та ОСОБА_2 мають багато спільних друзів та знайомих, заявниця припускає, що ОСОБА_2 дізнається нове місце проживання ОСОБА_3 та продовжить здійснювати насильницькі дії, тож переїзд до нового місця проживання не вирішує проблему насильства. Крім того, у зв`язку із нелегким фінансовим станом ОСОБА_3 бажає продовжити проживання в квартирі власницею, якої вона є. Також, ОСОБА_3 зазначає, що через скрутне матеріальне становище не зможе довгий час сплачувати кошти за оренду житла, тож буде вимушена повернутися проживати за місцем своєї реєстрації.

Такі обставини обумовлюють необхідність винесення стосовно ОСОБА_4 обмежувального припису.

Ухвалою судді від 06 листопада 2024 року заяву ОСОБА_3 , заінтересована особа ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису залишено без руху. Надано заявнику строк для усунення зазначених в ухвалі недоліків п`ять днів з дня отримання копії даної ухвали.

07 листопада 2024 року до канцелярії суду від представника заявника ОСОБА_3 ОСОБА_1 надійшла заява про усунення недоліків. До заяви було додано копію Довідки Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 11 серпня 2023 року, згідно якої ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 08.11.2024 року вказану заяву було призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні з повідомленням сторін по справі.

До судового засідання, призначеного на 11.11.2024 року, з`явилася представник заявника ОСОБА_3 ОСОБА_1 , заяву підтримала та просила її задовольнити.

Заінтересована особа ОСОБА_2 у судовому засіданні, заперечував проти задоволення заяви.

Суд, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку доказам у сукупності, дійшов до такого висновку.

Відповідно ч. 1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Економічне насильство це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Психологічне насильство це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно пункту 2 частини 1 статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб (частина друга статті 26Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

У пункті 7 частини 1 статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що обмежувальний припис стосовно кривдника це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.

Відповідно частини 10 статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» у разі порушення кримінального провадження у зв`язку із вчиненням домашнього насильства перелік заходів щодо тимчасового обмеження прав або покладення обов`язків на особу, яка підозрюється, обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством, або визнана винною у його вчиненні, а також порядок застосування таких заходів визначаються Кримінальним кодексом України та Кримінальним процесуальним кодексом України.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що оцінка ризиків це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно частини 1 статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

Таким чином, видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин і наявності ризиків.

Під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису суди мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви. Також суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Обмежувальний припис використовується як ефективний спосіб захисту від вчинення дій з домашнього насильства, однією з характеристик якого є повторюваність.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 листопада 2023 року у справі № 676/265/23 (провадження № 61-9498св23), зазначено, що «домашнє насильство істотно відрізняється від звичайних конфліктних стосунків, оскільки має певні ознаки та характеризується тим, що особа, яка застосовує домашнє насильство, маючи значну перевагу в своїх можливостях, діє умисно з наміром досягти бажаного результату, який полягає у заподіянні шкоди потерпілому шляхом порушення його прав і свобод. Тоді як під конфліктом потрібно розуміти такий стан взаємовідносин, який характеризується наявністю зіткнення протилежних інтересів і поглядів, напруження і крайнього загострення суперечностей, що може призвести до активних дій, ускладнень, боротьби, що супроводжуються складними колізіями; ситуація, в якій кожна зі сторін намагається зайняти позицію несумісну з інтересами іншої сторони. Виникнення конфлікту залежить не лише від об`єктивних причин, але й від суб`єктивних факторів, до яких потрібно віднести власні уявлення учасників конфлікту про себе, свої потреби, мотиви, життєві цінності та ставлення до іншої сторони конфлікту».

У Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 червня 2022 року у справі № 216/4309/21 (провадження № 61-1199св22), вказано, що докази, що додають до заяви, мають стосуватись місця вчинення домашнього насильства, ризиків безпеки постраждалої особи, вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи, тобто докази мають стосуватись обґрунтованих побоювань з приводу того, що особа (кривдник) здатний вдатися до небезпечних проявів домашнього насильства у будь-якому його вигляді - психологічному, фізичному, економічному, тощо. Це можуть бути докази застосування психологічного насильства, приниження гідності, жорстокого поводження з боку заінтересованої особи до заявника, катування, нелюдського поводження, що передбачає спричинення сильних фізичних та душевних страждань, тривалість та системність протиправної поведінки кривдника та докази того, що останній не усвідомлює серйозності негативних наслідків своїх дій, продовжує агресивні дії по відношенню до заявника, не бажає змінювати свою поведінку, а тому існує ризик продовження кривдником таких дій, а отже і необхідність застосування обмежувального припису є обґрунтованими. В якості доказів до заяви можуть додаватись, зокрема, протокол про адміністративне правопорушення, складений уповноваженою особою органів Національної поліції; терміновий заборонювальний припис стосовно кривдника, винесений працівником уповноваженого підрозділу поліції; обмежувальний припис, винесений судом у кримінальному провадженні; інші документи, які засвідчують факт насильства; витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань. Саме по собі звернення заявника до органів поліції, служби у справах дітей та внесення відомостей про кримінальні провадження до ЄРДР не є належними доказами на підтвердження факту вчинення домашнього насильства при розгляді заяви у порядку цивільного судочинства».

У Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2021 року у справі № 570/2528/20 (провадження № 61-16103св20) вказано, що «оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи.

Обмежувальний припис є тимчасовим заходом, що виконує захисну та запобіжну функцію, направлений на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки особи з огляду на наявність передбачених законом ризиків. Верховний Суд також зазначає, що вирішуючи питання про застосування обмежувального припису відповідно до Закону, пріоритет надається безпеці постраждалої особи, а не праву власника особі, яка вчинила домашнє насильство. Вимога, що ґрунтується на застосуванні обмежувального припису залежно від результатів оцінки ризиків, міститься в частині третій статті 26 Закону. Верховний Суд зазначає, що Закон не вимагає надавати обґрунтування та перелік факторів, розглянутих у рамках оцінки ризиків, проте стандартом верховенства права є вмотивоване рішення суду. Метою використання інструментів оцінки ризиків є оцінювання летальності та серйозності домашнього насильства з метою запобігання подальшому насильству й керування ризиками (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 березня 2023 року у справі № 711/3693/22 (провадження № 61-13257св22).

Обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (East/West Alliance Limited v. Ukraine, № 19336/04, § 166-168, від 23 січня 2014 року). Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право: - втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними; - якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів; - втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тлумачення наведених норм дає підстави для висновку, що тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосуванні такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи(див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 листопада 2022 року у справі № 127/9600/22 (провадження № 61-8702св22).

Оцінюючи доводи заявниці, суд виходить з такого.

Відповідно статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (стаття 81 ЦПК України).

Відповідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У кожному конкретному випадку суди мають враховувати фактичні обставини справи та письмові докази, а заявник має довести факт вчинення фізичного, економічного та психологічного насильства відповідно до Закону.

Докази, що додають до заяви про видачу обмежувального припису, мають стосуватись місця вчинення домашнього насильства, ризиків безпеки постраждалої особи, вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи, тобто докази мають стосуватись обґрунтованих побоювань з приводу того, що особа (кривдник) здатний вдатися до небезпечних проявів домашнього насильства у будь-якому його вигляді - психологічному, фізичному, економічному, тощо. Це можуть бути докази застосування психологічного насильства, приниження гідності, жорстокого поводження з боку заінтересованої особи до заявника, катування, нелюдського поводження, що передбачає спричинення сильних фізичних та душевних страждань, тривалість та системність протиправної поведінки кривдника та докази того, що останній не усвідомлює серйозності негативних наслідків своїх дій, продовжує агресивні дії у відношенні до заявника, не бажає змінювати свою поведінку, а тому існує ризик продовження кривдником таких дій, а отже і необхідність застосування обмежувального припису є обґрунтованими.

Як докази до заяви можуть додаватись, зокрема, протокол про адміністративне правопорушення, складений уповноваженою особою органів Національної поліції; терміновий заборонювальний припис стосовно кривдника, винесений працівником уповноваженого підрозділу поліції; обмежувальний припис, винесений судом у кримінальному провадженні; інші документи, які засвідчують факт насильства; витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Саме по собі звернення заявника до органів поліції не є належними доказами на підтвердження факту вчинення домашнього насильства при розгляді заяви у порядку цивільного судочинства.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 09 червня 2022 року у справі справа № 216/4309/21, провадження № 61-1199св22.

Суд, перевіривши подану заяву, вважає за необхідне звернути увагу, що заявниця фактично посилалася на застосування відносно неї колишнім чоловіком психологічного та фізичного насильства.

З доводів заявниці у даній справі вбачається, що між нею та колишнім чоловіком ОСОБА_2 склалася конфліктна ситуація.

Заявниця зверталася з відповідною заявою до правоохоронних органів з заявою про вчинене щодо неї насильство (реєстраційний номер 10317 від 03 вересня 2024 року).

14 жовтня 2024 року відділом поліції №4 Одеського РУП №1 ГУНП в Одеській області заявниці було надано відповідь №60.4/жео/10314, в якій зазначено, що місце знаходження ОСОБА_2 встановити не вдалось, при встановленні його місцезнаходження, уповноваженим працівником поліції буде складено протокол про адміністративне правопорушення.

Заявницею було подано заяву від 16 жовтня 2024 року №с-663, якою начальника відділу поліції № 4 Одеського РУП №1 ГУНП в Одеській області повідомлено, що відповідь № 60.4/жео/ 10314 має ряд суттєвих неточностей. 16 жовтня 2024 року заявницею було надано заяву для відповідної кваліфікації дій ОСОБА_2 , як кримінального правопорушення за фактом домашнього насилля за ст. 126-1 КК України. Станом на 04 листопада 2024 року відповідь про результати розгляду заяви від 16 жовтня 2024 року № с-663 не надходила.

Отже, належних та достатніх доказів того, що ОСОБА_2 систематично вчиняв відносно заявниці ОСОБА_3 психологічного чи фізичного насильства матеріали справи не містять.

Слід зауважити, що сам факт звернення ОСОБА_3 до відповідних органів з підстав вчинення щодо неї психологічного чи фізичного насильства свідчить про наявність тривалого конфлікту між заявницею та заінтересованою особою, але не підтверджує факт того, що ОСОБА_2 вчинив щодо ОСОБА_3 домашнє насильство, що є необхідною умовою для можливості застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Оскільки ОСОБА_3 не надала беззаперечних доказів на підтвердження вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства в розумінні Закону, а судом не встановлено випадків домашнього насильства відносно ОСОБА_3 , а також ризиків настання насильства у майбутньому, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_3 про видачу обмежувального припису.

Судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, відповідно до ч. 3 ст. 350-5 ЦПК України, слід віднести на рахунок держави.

Керуючись ст.ст.4, 5, 13, 19, 76-81, 89, 133, 141, 258-259, 263-265, 279, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_3 , заінтересована особа ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису, - відмовити.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя О. М. Куриленко