Справа № 308/361/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2024 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі головуючого судді Дергачової Н.В., за участі секретаря судових засідань Передерій Є.В., у присутності: позивача, третьої особи ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгороді позовну заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які є правонаступниками ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , приватний нотаріус Ужгородського районного нотаріального округу Венгер Ольга Анатоліївна, про встановлення факту спільного будівництва будинку та проживання однією сім`єю, визнання об`єкту незавершеного будівництва об`єктом спільної сумісної власності та визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ :

Позивач - ОСОБА_3 звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовною заявою до ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , приватний нотаріус Ужгородського районного нотаріального округу Венгер Ольга Анатоліївна за якою просить суд встановити факт:

- здійснення позивачем спільно з ОСОБА_5 будівництва будинку АДРЕСА_1 з 1993 до 2007 року на 98 % ступеню готовності;

- проживання позивача з ОСОБА_5 однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків з 2003 до початку 2008 року;

- визнати будівельні матеріали, конструктивні елементи та інженерні обладнання об`єкту незавершеного будівництва, з яких складається недобудований будинок АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності позивача та ОСОБА_5 ;

- визнати за позивачем право власності на 1/2 будівельних матеріалів, конструктивних елементів та інженерного обладнання об`єкту незавершеного будівництва, з яких складається недобудований будинок АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовної заяви позивач зазначив наступне.

19.07.1975 року між позивачем - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 . Позивач взяла прізвище чоловіка ОСОБА_6 . Від вказаного шлюбу у них народилось двоє дітей: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_3 .

07.04.2003 року шлюб між позивачем та ОСОБА_5 було розірвано (свідоцтво серії НОМЕР_2 ). Проте, розірвання шлюбу носило виключно формальний (юридичний) характер, насправді ж сімейно-шлюбні відносини не припинилися, вони продовжували проживати разом з дітьми однією сім`єю, вели спільний побут на господарство аж до 2008 року.

При цьому, за цей час позивач двічі змінювала своє прізвище. Так. 06.10.1993 року позивач змінив прізвище з ОСОБА_6 на ОСОБА_7 (свідоцтво про переміну прізвища, ім`я, по батькові серії НОМЕР_3 ), а 20.01.2003 року вона змінила прізвище з ОСОБА_7 на ОСОБА_8 (свідоцтво про переміну прізвища, ім`я, по батькові від 20.01.2003 року).

У 1993 році тодішня Глибоцька сільська рада видала рішення, яким виділила подружжю земельну ділянку в с. Нижнє Солотвино Ужгородського району для будівництва власного житлового будинку (рішення 16 сесії 21 скликання від 02.12.1993 року). Як вважає позивач, вказана земельна ділянка стала їх спільно набутим майном.

У 1994 році вони з чоловіком ОСОБА_5 розпочали будівництво житлового будинку ( АДРЕСА_1 . Будівництво здійснювали спільними зусиллями, обоє витрачаючи на це наші спільні кошти. Значну частку вкладу в будівництво було здійснено особисто позивачем в період з 1994 по 2007 роки, так як в той час вона працювала на сезонних роботах за кордоном і добре заробляла. Зароблені кошти пересилала грошовими переказами чоловіку ОСОБА_5 , а також особисто привозила, коли поверталась додому. Вони також разом проводили у вказаному будинку будівельні та ремонтні роботи, облаштовували його, на скільки могли і знали, що не вміли, виконували найняті нами робочі та майстри. Вказані обставини позивач зможе підтвердити в суді, будучи допитаною в якості свідка.

Станом на серпень 2007 року будинок АДРЕСА_1 був готовий на 98 % (що підтверджується технічним паспортом на об`єкт нерухомого майна від 30.08.2007).

З 1979 до 2008 року вони з ОСОБА_5 проживали разом у квартирі в АДРЕСА_2 .

Потім на початку 2008 року позивач дізналась, що у 2007 році ОСОБА_5 знайшов собі іншу жінку - ОСОБА_4 . З нею він в подальшому одружився та переїхав проживати до вищевказаного будинку в с. Нижнє Солотвино. Про дату укладення між ними шлюбу позивач дізналась не одразу. Від шлюбу в них народилась донька: ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Також ОСОБА_5 визнав батьківство на двох її дітей від іншого чоловіка, такі наразі записані як ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Позивач залишилася проживати у квартирі в АДРЕСА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_7 колишній чоловік позивача ОСОБА_5 помер (свідоцтво про смерть серії НОМЕР_4 ). При цьому, після смерті останнього, позивач втратила який-небудь доступ до будинку АДРЕСА_1 . Причиною цьому є претензії зі сторони «нової» жінки ОСОБА_5 - ОСОБА_4 , яка наразі претендує на даний будинок. Разом з тим, сам будинок № І 20 Б, так і не був введений в експлуатацію, законом не передбачено введення в експлуатацію недобудови, це вважається інженерним обладнанням, будівельними матеріалами і конструкціями.

Тому, наразі позивач бажає визнати право власності на 1/2 частку конструктивних елементів та будівельних матеріалів, з яких складається недобудований будинок АДРЕСА_1 , оскільки, як вважає позивач, такі є її та ОСОБА_5 спільно набутою власністю за час нашого шлюбу та проживання.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.01.2020 року справу було передано на розгляд головуючого судді Лемак О.В.

За ухвалою від 17.01.2020 року судом було залишено без руху позовну заяву через низку недоліків.

Зазначені недоліки були усунені позивачем, тому за ухвалою від 06.03.2020 року судом було відкрите провадження у цій справі № 308/361/20 за правилами загального позовного провадження.

Разом із заявою про усунення недоліків позивачем було подано до суду заяву від 17.01.2020 року про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який мешкав за адресою: АДРЕСА_1 , помер ІНФОРМАЦІЯ_8 , прийнятність якої не було вирішене судом в ухвалі про відкриття провадження у цій справі.

За ухвалою від 06.03.2020 року судом було відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_3 про забезпечення позову.

За постановою Закарпатського апеляційного суду від 12.01.2021 року у цій справі було апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Увалу Ужгородського міськрайонного суду від 06 березня 2020 року скасовано, заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову задоволено частково. Заборонено ОСОБА_4 вчиняти щодо недобудованого будинку АДРЕСА_1 , будь-які дії спрямовані на введення його в експлуатацію, реєстрацію права власності на нього, та його продаж (відчуження). У задоволенні інших вимог заяви відмовлено.

За ухвалою від 22.05.2020 року судом було заяву відповідача ОСОБА_4 про відвід судді Лемак О.В. задоволено, матеріали цивільної справи №308/361/20 передано до канцелярії суду для повторного перерозподілу автоматизованою системою документообігу суду даної справи іншому судді.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.05.20208 року, справу було розподілено на суддю ОСОБА_12 .

За ухвалою від 02.06.2020 року зазначену справу № 308/361/20 було прийнято до свого провадження головуючим суддею Дергачовою Н.В. та призначено до розгляду саме у підготовчому судовому засіданні.

15.06.2020 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідача ОСОБА_4 , за яким просить суд відмовити у задоволенні позову з огляду на наступне.

Cам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбі не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єкту власності подружжя.

Законом не передбачено можливість визнання право власності на новостворене майно та об`єкт незавершеного будівництва в судовому порядку, якщо право власності на таке майно не було зареєстровано раніше в установленому законом порядку. У разі не можливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за стороною спору на будівельні матеріали, елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній із сторін, а іншій присудити компенсацію. Визначаючи при цьому право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання.

Твердження позивача, що з 1979 р. до осені 2007 року вона проживала з ОСОБА_5 разом в АДРЕСА_2 не відповідає обставинам справи та спростовується показами відповідача ОСОБА_4 та свідка - ОСОБА_13 , мешканки АДРЕСА_3 , яка може підтвердити в суді будучи допитаною в якості свідка, що ОСОБА_5 з 1999 року став проживати в м. Мукачеві сам без дружини, а з 2001 року став спів мешкати з відповідачем в справі ОСОБА_4 , яка в подальшому стала його законною дружиною. Також, спростовуються твердження позивача доданими до відзиву документами: копія витягу із реєстру прав власності на нерухоме майно; довідка із ЖРЕП № 3, м. Мукачева від 26.05.2004 р., що ОСОБА_5 прописаний та проживав в АДРЕСА_4 ; рахунок за послуги Мукачівського підприємства теплових мереж за травень місяць 2005 року.

Із 1994 року в період виїзду ОСОБА_3 за кордон, де вона тривалий час перебувала ОСОБА_5 власними силами було розпочато будівництво житлового будинку АДРЕСА_1 , а саме було збудовано фундамент, зведено стіни та кришу. Під час переїзду ОСОБА_5 на роботу та проживання до м. Мукачева із 1999 року на кінець 2003 року будівництво буд. АДРЕСА_1 було «заморожено». Після розлучення в 2003 році із позивачем ОСОБА_3 та наміру створити нову сім`ю із відповідачем в справі ОСОБА_4 - ОСОБА_5 з 2003 року продовжив будівництво будинку АДРЕСА_1 . Однак, основні будівельні роботи, як зовнішні так і внутрішні фактично були розпочаті в період з 2007 року і по даний час не були завершені, та будинок не введений в експлуатацію. Твердження позивача ОСОБА_3 ,що в період шлюбу вона разом із ОСОБА_5 проводила у вказаному будинку будівельні та ремонтні роботи, облаштовувала його, наскільки могла і знала, на думку відповідача, спростовуються показами свідків та поданими суду доказами.

Позивач не надав належних та допустимих доказів кількості матеріалів та обладнання, які було використано при будівництві спірного об`єкта нерухомості за час спільного проживання у шлюбі, та їх перелік, без зазначення (назви) цих матеріалів чи обладнання та їх вартості, що суперечить закону та правовій позиції Верховного Суду України - визначаючи при цьому право власності на матеріали чи обладнання суд у своєму рішенні має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання - постанова Верховного Суду України від 18 листопада 2015 р. № 6 -388 цс15.

З врахуванням вищевикладеного, та того, що позов ОСОБА_3 не містить належної та достатньої інформації, щодо предмета спору, є необґрунтованим, оскільки факт спільного проживання однією сім`єю в період з 2003р до 2007 року, як і спільного будівництва буд. АДРЕСА_1 після розірвання шлюбу, на думку відповідача, не доведено на підставі ст.ст. 10, 60 СК України.

23.07.2020 року до суду від позивача надійшли письмові заперечення на відзив відповідача, за яким позивач позов підтримала у повному обсязі, з підстав зазначених у цих запереченнях, та просила суд його задовольнити.

За ухвалою від 06.04.2021 року судом було залишено без розгляду заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , Ужгородський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, Відділ державної реєстрації актів цивільного стану Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області про встановлення факту, що має юридичне значення.

Заяву від 15.06.2020 року представника відповідача ОСОБА_14 про виклик свідків задоволено, викликано для допиту у якості свідка у цій справі наступних осіб:

- ОСОБА_15 , мешканку АДРЕСА_1 ;

- ОСОБА_16 , мешканця АДРЕСА_1 ;

- ОСОБА_13 , мешканку АДРЕСА_3 .

У відповідності до ч. 4 ст. 91 ЦПК України попереджено свідків про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання чи відмову від давання показань на вимогу суду.

Закрите підготовче провадження у цій справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

16.03.2023 року до суду також надійшли письмові додаткові пояснення до відзиву представника відповідача ОСОБА_4 адвоката Лишенко Н.С. за якими вона просить суд відмовити у задоволенні позову та до яких долучила додатково докази (а.с. 124 134, т. 2), які направлені всім учасникам справи. При цьому представник відповідача взагалі не обґрунтувала причини неподання цих доказів у встановлений судом строк у підготовчому судовому засіданні з причин, що не залежали від неї.

Проте, як зазначено у ч. 3, 8 ст. 83 ЦПК України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

З урахуванням викладеного, суд не приймає додатково подані представником відповідача докази до розгляду та уваги при ухваленні цього рішення.

29.03.2024 року до суду надійшло клопотання від третьої особи - ОСОБА_1 про залучення її до участі у справі у якості правонаступника первісного позивача - ОСОБА_3 .

До заяви додано лист від 20.12.2023 року № 35/02-14 приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Закарпатської області Колотухи Людмили Степанівни з якого вбачається, що спадкоємцями громадянки України ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_9 , на все інше майно (окрім майна, на яке складено заповіт, посвідчений нею 25.02.2013 року за реєстровим номером 472) згідно заповіту, посвідченого Гудковою Н.В., приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу 18.10.2007 року за реєстровим номером 1820, є в рівних долях по частці кожному її діти: дочка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 та син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_6 . Спадкова справа заведена нею, ОСОБА_17 , нотаріусом 25.07.2023 року за № 03/2023.

За ухвалою від 08.05.2024 року судом було клопотання від 29.03.2024 року третьої особи - ОСОБА_1 про залучення її до участі у справі у якості правонаступника первісного позивача - ОСОБА_3 , - задоволено. Залучено до участі у цій справі № 308/361/20 правонаступників позивача - ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_9 : ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_6 , які є третіми особами, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору у цій справі. Роз`яснено правонаступникам позивача, що у відповідності до ч. 2 ст. 55 ЦПК України усі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку він замінив.

06.10.2021 року представник відповідача адвокат Лишенко Н.С. подала до суду клопотання про закриття провадження по справі з тих підстав, що виходячи з системного аналізу положень ч. 1, 2 ст. 25, ч. 1 ст. 26 ЦК України та ч. 2 ст. 48 ЦПК України, на момент звернення з позовом до суду відповідач у справі має бути живим. В іншому випадку провадження у справі не може бути відкрите, а відкрите, на думку заявника, підлягає закриттю, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК, п. 1ч. 1 ст. 205 ЦПК України).

Зазначене клопотання в судовому засіданні 25.11.2022 року було залишено судом без розгляду, як передчасно подане, проте у подальшому ані відповідач, ані його представник до суду не прибули, зазначене клопотання не підтримали та не наполягали на його розгляді судом, тому суд не вбачає підстав задля його розгляду по суті.

16.03.2023 року представником відповідача адвокатом Лишенко Н.С. було подано до суду додаткові пояснення до відзиву, за якими вона просить суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі з підстав зазначених у цих поясненнях.

15.09.2023 року до суду надійшла заява від адвоката Лишенко Н.С., представника відповідача ОСОБА_4 про розгляд справи без участі відповідача та його представника (а.с. 168-169, т. 2).

15.05.2024 року від позивача ОСОБА_2 до суду надійшла заява від 15.05.2024 року про розгляд справи за його відсутності, за якою він позов підтримав та просив суд його задовольнити.

30.05.2024 року до суду надійшла заява від представника відповідача ОСОБА_4 адвоката Лишенко Н.С. про відкладення розгляду справи через хворобу відповідача, яка бажає особисто приймати участь у розгляді цієї справи, проте у жодне судове засідання відповідач до суду не прибував, вів справу через свого представника. При цьому, у заяві взагалі не зазначено про причини неприбуття до суду представника відповідача, яка раніше приймала участь у розгляді цієї справи.

Відповідно до ч. 1, 3, 4 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

В судовому засіданні 30.05.2024 року судом було з`ясовано думку позивача ОСОБА_1 щодо можливості завершення розгляду справи за відсутності відповідача та її представника, яка наполягала на завершенні розгляду справи по суті за зазначеної явки, оскільки судом розгляд справи неодноразово відкладався, значно затягнувся, і такі дії відповідача та її представника вона вважає свідомим затягуванням розгляду справи.

З урахуванням думки позивача ОСОБА_1 , судом було ухвалено завершити розгляд справи за зазначеної явки, оскільки відповідач та його представник подали до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, відповідач жодного разу до суду особисто не прибувала, розгляд справи відбувався за участі її представника, який не повідомив суду про поважні причини неявки, відтак суд розцінив такі дії відповідача, як такі, що спрямовані на свідоме затягування розгляду справи протягом тривалого проміжку часу, що є неприпустимим.

Судом також протягом двох років систематично викликалися до суду свідки, зазначені в ухвалі від 06.04.2021 року, які жодного разу до суду так і не прибули, причини неприбуття жодного разу не повідомили, відтак у відповідності до ст. 224 ЦПК України, судом, з урахуванням думки позивача, було в судовому засіданні 30.05.2024 року постановлено протокольну ухвалу про продовження судового розгляду за їх відсутності.

Заслухавши позивача, дослідивши подані сторонами документи та матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтується позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_5 та ОСОБА_3 19.07.1975 року одружилися, що підтверджується свідоцтвом про одруження НОМЕР_7 від 19.07.1975 року. Дружині залишено дошлюбне прізвище ОСОБА_8 .

Під час перебування у шлюбі у подружжя народилося двоє дітей:

- ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_8 від 27.12.1976 року;

- ОСОБА_2 , 1978 року народження, документальних підтверджень не надано.

10.06.1998 року позивач - ОСОБА_18 змінила своє прізвище на ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про переміну прізвища, імені, по батькові № НОМЕР_3 від 10.06.1998 року.

20.01.2003 року позивач - ОСОБА_19 змінила своє прізвище на ОСОБА_8 , що підтверджується свідоцтвом про переміну прізвища, імені, по батькові від 20.01.2003 року.

07.04.2003 року подружжя розлучилося, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу НОМЕР_2 від 21.08.2008 року, виданим повторно.

ІНФОРМАЦІЯ_8 ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_9 , до звернення позивача до суду із цим позовом.

Після смерті ОСОБА_5 до приватного нотаріуса Ужгородського районного нотаріального округу Венгер Ольги Анатоліївни звернулися із заявами на прийняття спадщини наступні особи (заведено спадкову справу № 5/2019), які є спадкоємцями:

17.08.2019 року ОСОБА_1 , 1976 року народження, - донька померлого;

ІНФОРМАЦІЯ_12 ОСОБА_2 , 1978 року народження, - син померлого;

ІНФОРМАЦІЯ_13 ОСОБА_4 , 1981 року народження, - дружина померлого, діюча від свого імені та від імені малолітніх: ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , що підтверджується листом нотаріуса від 13.01.2020 року № 1/02-14.

За життя ОСОБА_5 жодне, зареєстроване у встановленому законом порядку, майно не належало, що підтверджується Інформаціями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 11.04.2023 року № 328739597 та № 328739185.

Згідно довідки Руськокомарівської сільської ради Ужгородського району від 18.12.2019 року № 657/02-26 право власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , оформлено, власником земельної ділянки є ОСОБА_5 , згідно рішення 16 сесії 21 скликання від 02.12.1993 року. Проте жодних належних та допустимих доказів державного акту на землю, на підтвердження факту оформлення, у встановленому діючим законодавством порядку, права власності на земельну ділянку за ОСОБА_5 суду не надано. Відтак суд позбавлений можливості достовірно встановити правову підставу набуття земельної ділянки та її цільове призначення, що впливає на наявність/відсутність ознак самочинності будівництва.

З технічного паспорту на об`єкт нерухомого майна, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , складеного Ужгородським районним комунальним підприємством (бюро) технічної інвентаризації 30.08.2007 року вбачається, що на дату складання технічного паспорту, будинок, побудований ОСОБА_5 мав 98% готовності і складався із: житлового будинку літера А, огорожі літера № 1-2, колодязю літера І, тротуару літера ІІ. Аналогічна інформація також міститься і у інвентаризаційній справі № 227 2007 року.

Згідно рішення Руськокомарівської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області від 30.05.2008 року «Про затвердження висновку Ужгородського міжрайонного управління водного господарства» ОСОБА_5 було затверджено висновок Ужгородського міжрайонного управління водного господарства від 23.05.2008 року за № 49/301 та вказано на необхідність дотримуватися вимог Водного кодексу України та природоохоронного законодавства України.

З огляду на викладене, спір у цій справі виник з приводу недобудованого житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на які не зареєстровані за жодною із осіб у встановленому діючим законодавством порядку.

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про встановлення фактів:

- здійснення позивачем спільно з ОСОБА_5 будівництва будинку АДРЕСА_1 з 1993 до 2007 року на 98 % ступеню готовності;

- проживання позивача з ОСОБА_5 однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків з 2003 до початку 2008 року.

а також просить суд:

- визнати будівельні матеріали, конструктивні елементи та інженерні обладнання об`єкту незавершеного будівництва, з яких складається недобудований будинок АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності позивача та ОСОБА_5 ;

- визнати за позивачем право власності на 1/2 будівельних матеріалів, конструктивних елементів та інженерного обладнання об`єкту незавершеного будівництва, з яких складається недобудований будинок АДРЕСА_1 .

На підтвердження/спростування фактів спільного проживання та будівництва спірного будинку суду також надані наступні докази:

Довідка від 17.07.2020 року № 30-Д Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області на підтвердження того факту, що ОСОБА_3 із 09.01.1996 року по 05.04.1999 року працювала на посаді головного спеціаліста по контролю за призначенням пенсій і допомог контрольно ревізійного відділу цієї установи.

Довідка від 03.07.2020 року № 01-12-2/74 Закарпатської обласної спілки споживчих товариств (Облспоживспілка) на підтвердження того факту, що ОСОБА_5 у період з 24.07.1989 року по 26.05.2009 року працював на керівних посадах цього товариства.

Довідка Приватного підприємства «Ужгородський будинковий сервіс» від 08.07.2020 року № 105 згідно якої ОСОБА_5 був постійно зареєстрований та проживав у АДРЕСА_2 , в період з 13.02.1978 року по 12.04.2002 рік, коли був знятий з реєстраційного обліку. Повторно взятий на реєстраційний облік 25.09.2003 року та був постійно зареєстрований та проживав з 25.09.2003 року по 14.08.2007 року.

Довідка Приватного підприємства «Ужгородський будинковий сервіс» від 08.07.2020 року № 106 ОСОБА_20 була постійно зареєстрована та проживала у АДРЕСА_2 , в період з 13.02.1978 року по 13.12.2012 рік, коли і була знята з реєстраційного обліку.

Нотаріально посвідчену довіреність від 04.03.2003 року, яку ОСОБА_3 оформляла на ім`я ОСОБА_5 на продаж або обмін квартири з адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до ст. 9 ЦПК України цивільне судочинство в судах провадиться державною мовою. Суди забезпечують рівність прав учасників судового процесу за мовною ознакою. Суди використовують державну мову в процесі судочинства та гарантують право учасникам судового процесу на використання ними в судовому процесі рідної мови або мови, якою вони володіють. Учасники судового процесу, які не володіють або недостатньо володіють державною мовою, мають право робити заяви, надавати пояснення, виступати в суді і заявляти клопотання рідною мовою або мовою, якою вони володіють, користуючись при цьому послугами перекладача, в порядку, встановленому цим Кодексом.

З огляду на викладене, докази надані на підтвердження переказів, а.с. 147-154, т. 1, оцінюються судом критично та не приймаються до уваги, оскільки надані суду без перекладу, що унеможливлює їх дослідження судом та достовірне встановлення обставин на підтвердження яких вони надані.

Згідно із ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відтак, суд також оцінює критично, та не приймає до уваги як належний та допустимий доказ розписку від 02.03.2003 року (а.с. 192, т. 1), оскільки вона не містить обов`язкових реквізитів договору позики, передбачених ст. 1046 ЦК України, тому не може підтверджувати певні факти та обставини.

Суду надані заявки для відправки грошей ОСОБА_21 на ім`я ОСОБА_22 (а.с. 220-225, т. 1): від 01.07.1999 року на суму 350 доларів США; від 01.05.2003 року на суму 300 доларів США; від 31.08.2003 року на суму 350 доларів США.

Нарахування за послуги Мукачівського підприємства теплових мереж за травень 2005 року щодо ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_4 .

Довідка ЖРЕП № 3 від 26.05.2004 року № 3243 про те, що ОСОБА_5 прописаний один за адресою: АДРЕСА_4 .

Витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно від 14.10.2003 року № 1721152 відповідно до якого квартира за адресою: АДРЕСА_4 , зареєстрована на праві колективної власності за Виробничо-комерційним комбінатом.

Накладна від 13.12.2006 року № 0872 ТОВ «Універсал» на відвантаження ОСОБА_5 плитки керамічної на загальну суму 3 584,56 грн.

Квитанція ВАТ «Факторімпекс» до прибуткового касового ордеру від 29.01.2007 року № 00012 на оплату за паркет на суму 471,83 грн., товарно-транспортна накладна від 29.01.2007 року № 25 на суму 471,83 грн. на відвантаження ОСОБА_5 та податкова накладна.

Квитанція ВАТ «Факторімпекс» до прибуткового касового ордеру від 23.01.2007 року № 19 на оплату за паркет на суму 5 616,01 грн., товарно-транспортна накладна від 23.01.2007 року № 19 на суму 5 616,01 грн. на відвантаження ОСОБА_5 та податкова накладна.

Накладна від 04.01.2007 року № 0007 ТОВ «Універсал» на відвантаження ОСОБА_5 плитки керамічної на загальну суму 938,12 грн.

Як вбачається з довідки від 20.12.2023 року № 35/02-14 приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Закарпатської області позивач - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_14 , померла ІНФОРМАЦІЯ_9 , на все інше майно (окрім майна, на яке складено заповіт, посвідчений нею 25.02.2013 року за реєстровим номером 472) згідно заповіту, посвідченого Гудковою Н.В., приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу 18.10.2007 року за реєстровим номером 1820, спадкоємцями в рівних долях по частці кожному є її діти: дочка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 та син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_6 . Спадкова справа заведена нею, ОСОБА_17 , нотаріусом 25.07.2023 року за № 03/2023, які були залучені судом до участі у цій справі як позивачі, правонаступники померлого позивача.

З огляду на викладене, на момент ухвалення рішення у цій справі подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_5 померли, по суті спір продовжує існувати між їх спадкоємцями.

Відповідно до п. 5 ч. 1, ч. 2 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Згідно із ч. 1 ст. 318 ЦПК України у заяві повинно бути зазначено: який факт заявник просить встановити та з якою метою; причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; докази, що підтверджують факт.

Відповідно до ст. 319 ЦПК України у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів.

Первісний позивач у позовній заяві не обґрунтував для відновлення яких саме її порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів йому необхідно встановити факт спільного проживання між нею та померлим колишнім чоловіком та факт спільного будівництва ними спірного будинку.

У позові про встановлення юридичних фактів знову залучені позивачі також не обґрунтували для відновлення яких саме їх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів їм необхідно встановити факт спільного проживання між двома померлими особами та факт спільного будівництва ними спірного будинку.

Слід зазначити, що мета встановлення таких фактів різна, у первісного позивача вона полягала у відновленні порушених, на її думку, з боку колишнього подружжя сімейних прав щодо поділу спільного сумісного майна, право власності на яке не зареєстроване. А у знову залучених позивачів - мета полягає у відновленні їх цивільних прав щодо спадкування частки майна, яка належала їх матері за життя, проте не була оформлена через відсутність реєстрації права власності на спірний об`єкт нерухомості.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 22 квітня 2020 року у справі № 200/14136/17 (провадження № 61-15965св19) зазначено, що «справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження з`ясується, що має місце спір про право, суд залишає заяву без розгляду та роз`яснює заявникові, що він має право звернутися до суду з позовом на загальних підставах».

При вирішенні цього спору по суті суд враховує, що відповідно до ст.ст. 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно із ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 09.06.2020 року у справі № 347/2273/17 (провадження № 61-45856св18) якщо будівництво об`єкта нерухомого майна здійснювалося згідно із законом, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов`язки як забудовника входять до складу спадщини на підставі статті 1216 ЦК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як роз`яснюється в п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 р. № 7, якщо спадкодавцем було здійснене самочинне будівництво, до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва. Якщо право власності на самочинно зведену будівлю визнано судом за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій вона розміщена, то до складу спадщини входить право на відшкодування витрат на будівництво. До спадкоємців, які прийняли спадщину, у разі знесення самочинного будівництва переходить обов`язок відшкодувати вартість витрат на його знесення і приведення земельної ділянки до попереднього стану.

Додатково у п. 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва) від 30.03.2012 р. № 6 наголошується, що право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Права спадкоємців щодо самочинно збудованого майна визначаються судом відповідно до положень ст. 1218 ЦК та з урахуванням роз`яснень, наданих у п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 р. № 7.

Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 квітня 2023 року у справі № 511/2303/19 (провадження № 14-56цс22) захист права власності гарантовано Першим протоколом до Конвенції, відповідно до статті 1 якого передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення частини першої цієї статті дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а частина друга цієї статті визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом уведення в дію «законів». Більше того, верховенство права як один з фундаментальних принципів демократичного суспільства є наскрізним принципом усіх статей Конвенції (див. рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) у справах: від 20 травня 2010 року «Україна-Тюмень» проти України» (заява № 22603/02); від 25 червня 1996 «Амюр проти Франції» (Amuur v. France); «Колишній Король Греції та інші проти Греції» (Former King of Greece and Others v. Greece), № 25701/94, § 79, ECHR 2000-XII; «Малама проти Греції» (Malama v. Greece), № 43622/98, § 43, ECHR 2001-II).

Стаття 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У статті 321 ЦК України закріплено конституційний принцип непорушності права власності. За частинами першою та другою цієї статті ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За вимогами частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Зміст права власності полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Згідно з вимогами статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (стаття 190 цього Кодексу).

До речей як складової поняття майна, зокрема нерухомих, відповідно до положень статті 181 ЦК України належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Права та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України).

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (аналогічні положення містить і норма частини третьої статті 368 ЦК України).

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

За частиною першою статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними (частина перша статті 70 СК України).

У частині другій статті 372 ЦК України вказано, що в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Набуття права власності на об`єкти незавершеного будівництва визначено у статті 331 ЦК України. За змістом частини другої цієї статті право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

ЦК України у частині першій статті 376 ЦК України визначає поняття самочинного будівництва. Житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (частина друга зазначеної статті).

Інструкція щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затверджена наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 18 червня 2007 року № 55, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 06 липня 2007 року за № 774/14041, визначає порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна, крім земельних ділянок, та застосовується суб`єктами господарювання, які здійснюють технічну інвентаризацію об`єктів нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна.

Згідно з пунктом 2.3 зазначеної Інструкції не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.

Висновок про те, що самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу зробив і Верховний Суд України у постановах від 04 грудня 2013 року у справі № 6-130цс13 та від 30 вересня 2015 року у справі № 6-286цс15, а також Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду у постановах від 06 березня 2019 року у справі № 361/4685/17 (провадження № 61-44133св18), від 15 квітня 2020 року у справі № 307/3957/14-ц (провадження № 61-43540св18), від 03 червня 2020 року у справі № 722/1882/16-ц (провадження № 61-39287св18), від 16 березня 2021 року у справі № 562/542/19 (провадження № 61-14468св20), від 15 листопада 2021 року у справі № 279/790/18 (провадження № 61-5368св20), від 17 листопада 2021 року у справі № 182/4522/19 (провадження № 61-19065св20), від 16 лютого 2022 року у справі № 495/6053/19 (провадження № 61-1694св21), від 09 березня 2023 року у справі № 127/28862/21 (провадження № 61-9283св22) та ін.

Послідовна і судова практика Великої Палати Верховного Суду стосовно висновку про те, що особа не набуває права власності на самочинне будівництво (постанови від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16 (провадження № 14-445цс16) та від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (провадження № № 14-8цс21)).

Відповідно до вимог статей 328 та 329 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

За змістом зазначених норм матеріального права до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

У разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію.

Визнаючи при цьому право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання.

Аналогічні висновки зробив Верховний Суд України у постановах від 18 листопада 2015 року справі № 6-388цс15, від 27 травня 2015 року у справі № 6-159цс15 та від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2710цс15, тому підстав для відступу від таких висновків немає.

Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16, про те, що оскільки спірний об`єкт незавершеного будівництва збудований за час шлюбу за спільні кошти подружжя та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя; будівництво його закінчено й він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, але не приймається до експлуатації і право власності на нього не оформлюється з вини відповідача; позивачка позбавлена можливості здійснити вказані дії, що перешкоджає їй реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу зазначеного майна, є підстави для визнання за позивачкою права на частину спірного об`єкта незавершеного будівництва.

Згідно з вимогами статті 82 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь установленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам у цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Проаналізувавши надані суду докази, суд дійшов висновку, що позивачами не доведено суду належними та допустимими доказами факт спільного проживання їх батьків у період з 2003 до початку 2008 року, а також факт здійснення ними будівництва спірного будинку з 1993 до 2007 року на 98 % ступеню готовності.

У цій справі належними та допустимими доказами сторонами не доведено, що будівництво спірного об`єкту незавершеного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 , проводилося на законних підставах із отриманням відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, та з дотриманням будівельних норм і правил, відтак таке будівництво має ознаки самочинного.

При цьому, відповідно до вимог діючого законодавства, об`єкти самочинного будівництва не можуть бути успадковані, а перелік будівельних матеріалів, який може належати кожній із сторін неможливо встановити за наданими суду доказами.

Суд також враховує, що жодна із сторін не просила суд призначити експертизу задля встановлення переліку будівельних матеріалів, який підлягає поділу.

Крім того, при вирішення цього спору по суті, суд враховує, що за життя ОСОБА_5 був двічі одружений, а саме: із померлим позивачем - ОСОБА_3 він перебував у зареєстрованому шлюбі у період із 19.07.1975 року по 07.04.2003 рік, у подружжя народилося 2 дітей, та з відповідачем - ОСОБА_4 у період із - точну дату встановити за матеріалами справи неможливо по 04 липня 2019 року (дату смерті чоловіка), у подружжя народилося 3 дітей.

Наданими суду доказами підтверджується, що будівництво спірного будинку було розпочате ОСОБА_5 у першому шлюбі із ОСОБА_3 та було продовжене у другому шлюбі із ОСОБА_4 . На час розгляду справи в суді будівництво спірного будинку ще не завершене, будинок не введений в експлуатацію та право власності на нього не зареєстроване за жодною особою, відтак суд констатує, що частки першого подружжя не є рівними, наявні всі підстави задля відступу від ідеальної частки, проте суд позбавлений можливості достовірно встановити розмір частки кожної із сторін у цій справі та/або точний перелік будівельних матеріалів, який може належати кожній із сторін через відсутність експертизи та недостатність доказів, наданих сторонами на підтвердження проведення будівництва.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що слід відмовити у задоволенні позову повністю.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України витрати із сплати судового збору покласти на позивача у зв`язку з відмовою у позові.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 4, 5, 8, 9, 10, 12, 13, 17, 76-89, 223, 258 - 261, 265, 272, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Відмовити повністю у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які є правонаступниками ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , приватний нотаріус Ужгородського районного нотаріального округу Венгер Ольга Анатоліївна, про встановлення факту спільного будівництва будинку та проживання однією сім`єю, визнання об`єкту незавершеного будівництва об`єктом спільної сумісної власності та визнання права власності.

Витрати із сплати судового збору покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду.

Повний текст рішення складений 10.06.2024 року.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду Н.В. Дергачова