ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2024 року

м. Харків

справа № 646/6153/20

провадження № 22-ц/818/1033/24

Харківській апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря судового засідання Тітченко О.В.

сторони справи:

позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним ОСОБА_1

відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харків апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2023 року у складі судді Янцовської Т.М.,-

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2020 року ОСОБА_1 вернулась до суду з позовом про визначення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 шляхом виділення їй в користування на її 1/6 частку у спільній частковій власності кімнату площею 10,6 кв.м, кухню, ванну площею 3,3 кв.м, вбиральню площею 0,9 кв.м, коридор площею 10,3 кв.м, передпокій, комору залишити у спільному користуванні. Також просила зобов`язати відповідачку усунути їй перешкоди в користуванні належною їй на праві власності 1/6 часткою квартири шляхом її вселення та розділити особові рахунки на оплату житлово - комунальних послуг відповідно до встановленого порядку користування.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_5 , після смерті якого відкрилася спадщина на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , житловою площею 45,4 кв.м, загальною площею 68,7 кв.м. Спадкоємцями після померлого є позивачка та відповідачка - дружина батька ОСОБА_2 . Донька спадкодавця ОСОБА_6 від спадщини відмовилась. Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Товстолужською О.В. після смерті ОСОБА_5 заведено спадкову справу №23/2017, видані свідоцтва про право на спадщину за законом позивачці на 1/6 частку майна та відповідачці на 2/6 частки спадкового майна. Відповідно до технічного паспорту на зазначену квартиру, виготовленого 06.09.2017 р. КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради, квартира складається з 4-х кімнат: 1а кімната 10,6 кв.м, 2-а кімната - 7,3 кв.м, 3-тя кімната - 7,1 кв.м, 4а кімната- 9,2 кв.м, кухня, ванна площею 3,3 кв.м, вбиральня площею 0,9 кв.м, коридор площею 10,3 кв.м, передпокою, комори, веранди. Оскільки відповідачка ОСОБА_2 в добровільному порядку не бажає пускати її в квартиру, змінила замки на дверях, чинить перешкоди для проживання в належній позивачці частині квартири, вна змушена звертатись до суду.

ОСОБА_2 звернулась до суду з зустрічним позовом про припинення права відповідачки ОСОБА_1 на частку, яка складає 1/6 частини у квартирі АДРЕСА_1 , що перебуває у спільній частковій власності, визнання за нею права власності на 1/6 частину зазначеної квартири.

В обґрунтування позову зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , після смерті якого відкрилася спадщина на 1/2 частину квартири. Спадкоємцями на вищевказане спадкове майно є позивачка - на 2/3 частки спадкового майна; відповідачка ОСОБА_1 - на 1/3 частки спадкового майна. Як у позивачки, так і у відповідачки виникло право власності на квартиру за вищезазначеною адресою. Відповідно до даних копії технічного паспорту загальна площа зазначеної квартири складає 68,7 м2, житлова площа квартири - 45,4 кв.м. Отже, на 1/6 частини спірної квартири ОСОБА_1 припадає 11,45 кв.м (68,7*1/6) квартири, утому числі житлова площа - 7,6 м2 (45,4* 1/6). Відповідно до ст. 47 Житлового кодексу України норма жилої площі встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу, а тому 1/6 частка ОСОБА_1 у спірній квартирі є незначною. Відповідно до висновку експертного будівельно-технічного та оціночно-будівельного дослідження №17937/20121 від 16.12.2020 об`ємно-планувальне рішення квартири і будинку не дозволяють виділити сторонам ізольовані приміщення із самостійними виходами, належні співвласникам частки квартири не можуть використовуватись як окремі квартири, або які можна переобладнати в такі квартири. Цим же висновком встановлено, що об`ємно-планувальне рішення квартири і розмір частки співвласника ОСОБА_1 не дозволяє встановити порядок користування квартирою у відповідності до ідеальної частки співвласника, що відповідає існуючим будівельним нормам. Згідно даних з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 05.01.2021 відповідачці ОСОБА_1 на праві приватної власності належить двокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_2 , а також 1/3 частка двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_3 . Крім того, до цього часу відповідачка ОСОБА_1 не користувалася і не користується своєю часткою у спірній квартирі, фактично мешкала і мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , про що свідчить первісна позовна заява, в якій адресою реєстрації та фактичного проживання відповідачка ОСОБА_1 вказала саме квартиру АДРЕСА_4 . Протягом всього часу ОСОБА_1 витрати по утриманню спірної квартири не несла, внаслідок чого ОСОБА_2 була змушена звернутися до суду з вимогою стягнення з ОСОБА_1 витрат по оплаті за житлово-комунальних послуг. Таким чином, частка ОСОБА_1 у спільній квартирі є незначною, квартира є неподільною річчю та не може використовуватись сторонами спільно, істотного порушення прав ОСОБА_1 у разі припинення права власності на її частку не вбачається. Позивачкою ОСОБА_2 з урахуванням вимог ч.2 ст. 365 ЦК України внесено на депозитний рахунок суду суму в розмірі 184635,00 гривень. Тому ОСОБА_2 просила зустрічний позов задовольнити, а в задоволенні первісного позову відмовити.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2023 року в задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що при вирішенні питань за вимогами як про визначення порядку користування спірною квартирою шляхом виділення ОСОБА_1 в користування на 1/6 частку у спільній частковій власності кімнату площею 10,6 кв.м, так і за вимогою ОСОБА_2 про визнання її права власності на 1/6 частку, будуть порушені права власника частини у спірному майні, відомості про якого матеріали справи не містять. Доказів про наявність перешкод ОСОБА_1 , що чиняться з боку ОСОБА_2 в частині користування спірною квартирою суду не надано.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , та ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_1 подали апеляційні скарги в яких посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просили рішення скасувати та ухвалити нове.

ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 просила задовольнити зустрічні позовні вимоги, а у задоволенні первісних відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що причини відмови у задоволенні її позову належним чином не мотивовані, зазначена судом підстава - не надання доказів того, кому належить частина спірної квартири є не суттєвою. Спірна квартира має лише двох співвласників які є сторонами дійсної справи.

ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_1 просив задовольнити первісні позовні вимоги, зустрічний позов залишити без розгляду відмовивши в поновленні строку на його пред`явлення.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд не надав належної оцінки наявним в матеріалах доказам, неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи та ухвалив рішення, що не відповідає фактичним обставинам справи і вимогам закону. Відповідно до правової позиції викладеної в Постанові Верховного суду України у справі №6-1500цс15 від 17 лютого 2016 року, якщо спірні правовідносини у вказаній справі не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Оскільки спірні правовідносини не стосуються поділу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Таким чином, з урахуванням висновку експерта № 25783 за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи від 17.05.2023 вбачається за можливе з незначним відступом від ідеальних часток співвласників виділити у користування позивачу - ОСОБА_1 на її 1/6 частку у спільній частковій власності кімнату площею 10,6 кв.м в квартирі, що розташована за адресою: АДРЕСА_5 .

Відповідно, як похідна від першої, підлягає задоволенню і вимога щодо розділу особових рахунків на оплату житлово-комунальних послуг, що надаються в квартиру АДРЕСА_1 відповідно до встановленого порядку користування, шляхом відкриття КП «Жилкомсервіс» із ОСОБА_1 , іпн. НОМЕР_1 , та ОСОБА_2 , , окремих особових рахунків по оплаті за житлово-комунальні послуги по утриманню квартири.

Висновок суду про не надання ОСОБА_1 доказів того, що ОСОБА_2 у будь-який спосіб чинить перешкоди у її вселенні в спірну квартиру, спростовується поведінкою останньої, яка категорично заперечує можливість проживання співвласниці у спірній квартирі, у зв`язку із чим звернулась до суду з зустрічним позовом. Інші особи, які б чинили їй перешкоди в користуванні спірною квартирою відсутні, а отже встановлення власника частини спірної квартири в даному випадку взагалі не вимагається.

Разом з тим, судом першої інстанції безпідставно поновлено строк для подання зустрічної позовної заяви, оскільки право на подачу зустрічного позову, який відповідач має право пред`явити у строк для подання відзиву на позов, форма і зміст зустрічного позову мають відповідати вимогам ст. 194 ЦПК України. Строк для подання відзиву встановлено п`ятнадцять днів з дня отримання ухвали суду про відкриття провадження. Отже, строк на подачу зустрічного позову є процесуальним строком, встановленим судом, який в силу вимог ч. 2 ст. 127 ЦПК може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду. Проте, суд першої інстанції вирішив питання щодо поновлення процесуального строку, а не його продовження. Також, позивач за зустрічним позовом не обґрунтовував пропущення процесуального строку обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Обґрунтовуючи поважність причин пропуску процесуального строку Позивач за зустрічним позовом зазначив про те, що лише 16.12.2020 було надіслано висновок експертного будівельно-технічного та оціночно - будівельного дослідження № 17937/20121, обранням стратегії захисту. Отже, з часу складання висновку експертного будівельно-технічного та оціночно-будівельного дослідження № 17937/20121 (16.12.2020) та датою звернення до суду і зустрічним позовом (18.03.2021) минуло більше 3-х місяців, а визначена відповідачем причина пропуску строку для подання зустрічної позовної заяви не характеризує об`єктивну неможливість відповідача вчасно реалізувати своє право, а свідчить про пасивну участь останнього в процесі розгляду даної справи. Так як, останній не був позбавлений можливості, в тому числі одночасно із відзивом на позовну заяву, подати до суду зустрічну позовну заяву.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 , дослідивши наявні у справі докази, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційних скарг, вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, відповідачці ОСОБА_2 13.12.2019 видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 на 2/6 частки чотирикімнатної квартири АДРЕСА_1 , з урахуванням 1/3 частки у спадщині, від якої відмовилась донька спадкодавця ОСОБА_6 .

Позивачці ОСОБА_1 12.02.2020 видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 на 1/6 частки чотирикімнатної квартири АДРЕСА_1 .

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 13.02.2020 частки квартири за адресою АДРЕСА_5 розподілені наступним чином: 1/6 квартири належать на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 12.02.2020 , 2/6 квартири знаходиться в приватній спільній частковій власності ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 13.12.2019.

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 05.01.2021 убачається, що позивачці ОСОБА_1 належить на праві власності квартира за адресою АДРЕСА_2 на підставі договору дарування, виданого 28.12.2016 приватним нотаріусом ХМНО Пейчевою В.В., 1/3 частини квартири за адресою АДРЕСА_3 на підставі свідоцтва про право власності від 25.06.2007 р.

Відповідно до договору дарування квартири від 23.06.2021 , посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Пейчевою В.В., зареєстрованого в реєстрі № 844, позивачка ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_7 двокімнатну квартиру АДРЕСА_4 .

Згідно з технічним паспортом від 06.09.2017 квартира АДРЕСА_6 знаходиться на 6 поверсі дев`ятиповерхового будинку, складається з чотирьох кімнат площею 10,6 кв.м, 18,5 кв.м, 7,1 кв.м та 9,2 кв. м, кухні площею 7,8 кв. м, вбиральні площею 0,9 кв.м, ванної кімнати площею 3,3 кв.м, коридору площею 10,3 кв.м, передпокою, комори, веранди.

З висновку експерта № 25783 за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи від 17.05.2023 р. убачається, що надати варіанти користування квартирою, що розташована за адресою АДРЕСА_5 відповідно до часток співвласників у праві власності на квартиру не уявляється можливим. Виділити у користування позивачці ОСОБА_1 на її 1/6 частку у спільній частковій власності кімнату площею 10,6 кв. м. в квартирі за вищезазначеною адресою можливо з відступом від ідеальних часток співвласників.

З висновку експертного будівельно-технічного та оціночно-будівельного дослідження №17937/20121 від 16.12.2020 р. за заявою ОСОБА_8 убачається, що виділити в натурі 1/6 частку квартири АДРЕСА_1 не уявляється можливим. Розмір компенсації за 1/6 частку квартири складає 184 635 гривень. Встановити користування квартирою у відповідності до ідеальних часток дослідження співвласників не уявляється можливим.

Згідно з квитанцією від 11.03.2021 року № ПН894 ОСОБА_2 відповідно до вимог частини другої статті 365 ЦК України внесла на депозитний рахунок ТУ ДСА України в Харківській області грошову суму в розмірі 184635,00 гривень.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу (стаття 396 ЦК України) .

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ від 24 листопада 1986 року у справі «Gillow v. the U.K.»), так і на наймача (рішення ЄСПЛ від 18 лютого 1999 року у справі «Larkos v. Cyprus»).

Між сторонами, як співвласниками у праві спільної власності, виник спір щодо порядку користування приміщеннями в квартирі, яка належить їм на праві спільної сумісної власності.

За приписами статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК України передбачено право власника використовувати житло для власного проживання, проживання інших членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Відповідно до статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю (стаття 368 ЦК України).

За частиною першою статті 356, частиною першою статті 357 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Спірна квартира сторонам у справі належить на праві спільної сумісної власності. Частки співвласників визначені.

Матеріали справи містять відомості про розмір сторін часток у майні.

Частиною третьою статті 358 ЦК України встановлено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Стаття 391 ЦК України передбачає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відповідно до статті 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Згода про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю між співвласниками не досягнута.

У постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15 зроблено висновок, що стаття 358 ЦК України свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

При встановленні порядку користування будинком (квартирою) кожному зі співвласників передається в користування конкретна частина будинку (квартири) з урахуванням його частки в праві спільної власності на будинок (квартиру). Разом з тим виділені в користування приміщення можуть бути і неізольовані, і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно.

Встановлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень в натурі, не припиняє право спільної часткової власності, оскільки такі частини не перетворюються в об`єкт самостійної власності кожного з них.

Вказаний правовий висновок висловлений у постанові Верховного Суду України від 03 квітня 2013 року у справі № 6-12цс13, від якого не відійшов Верховний Суд у постанові від 31 липня 2019 року у справі № 127/7320/13 (провадження № 61-18125св18).

З аналізу змісту частини третьої статті 358 ЦК України можна дійти висновку, що надання співвласнику у користування частини майна має ґрунтуватися на встановленні відповідності між розміром частки в праві спільної часткової власності, та часткою того майна, надання якого у користування вимагає такий співвласник. За домовленістю співвласників, може бути допущений відступ від засади відповідності між розміром частки у праві та розміром частки у майні.

Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Звертаючись з цим позовом, позивач, серед іншого, просила виділити в її користування кімнату, площею 10,6 кв. м.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що спірна квартира належить сторонам на справі спільної часткової власності, між ними існує спір щодо користування цим майном.

При визначенні порядку користування спірною квартирою між співвласниками, судова колегія бере до уваги запропонований позивачкою варіант, який враховує інтереси усіх співвласників та є найбільш наближеним до належних їм ідеальних часток у власності.

Крім цього питання щодо передачі позивачці в користування конкретної частини квартири (кімнати) вирішується з урахуванням її частки в праві спільної власності на квартиру.

Згідно з технічним паспортом від 06.09.2017 р. квартира АДРЕСА_6 знаходиться на 6 поверсі дев`ятиповерхового будинку, складається з чотирьох кімнат площею 10,6 кв.м, 18,5 кв.м, 7,1 кв.м та 9,2 кв. м, кухні площею 7,8 кв. м, вбиральні площею 0,9 кв.м, ванної кімнати площею 3,3 кв.м, коридору площею 10,3 кв.м, передпокою, комори, веранди.

Згідно висновку експерта № 25783 за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи від 17.05.2023 р. убачається, що надати варіанти користування квартирою, що розташована за адресою АДРЕСА_5 відповідно до часток співвласників у праві власності на квартиру не уявляється можливим. Виділити у користування позивачці ОСОБА_1 на її 1/6 частку у спільній частковій власності кімнату площею 10,6 кв. м. в квартирі за вищезазначеною адресою можливо з відступом від ідеальних часток співвласників (т. 1 а.с. 113-117).

З урахуванням викладеного, апеляційний суд вважає, що наявні підстави для задоволення позову ОСОБА_1 та визначення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 шляхом виділення їй в користування на її 1/6 частку у спільній частковій власності кімнату площею 10,6 кв.м, оскільки що відповідатиме її частці у праві спільної власності на квартиру, відхилення у площі від ідеальних часток є незначним і відповідатиме справедливому балансу інтересів усіх співвласників цього нерухомого майна відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Аргументи ОСОБА_2 у зустрічному позові щодо неможливості поділу спірної квартири та що частка ОСОБА_1 є незначною є необґрунтованими, оскільки під час розгляду справи позивачка просила саме визначити порядок користування квартирою та не ставила питання про її поділ чи виділення частки в натурі.

Оскільки ОСОБА_2 звернулась до суду з зустрічним позовом в якому зазначала про не бажання вселення ОСОБА_1 до спірної квартири, судова колегія доходить висновку, що вимоги ОСОБА_1 про вселення її у спірну квартиру є обґрунтованими.

Також, згідно зі ст. ст. 66, 67, 162 ЖК України за користування житловим приміщенням, що належить громадянинові на праві приватної власності, сплачується плата за утримання будинку, прибудинкової території та плата за спожиті комунальні послуги.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та пункту 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, які затверджені постановою КМУ від 08.10.1992 року N 572, встановлено, що власники та наймач (орендар) квартири зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем відповідно до типового договору Згідно з пунктом 10 зазначених Правил у разі, коли між мешканцями квартири відсутня згода щодо оплати житлово-комунальних та інших послуг, плата розподіляється.

Таким чином, вимоги про розподіл особових рахунків не підлягають задоволенню, оскільки для їх розподілу є відповідна процедура передбачена законом.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими, зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 задоволенню не підлягають.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду (частина п`ята статті 11 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1) частини другої статті 16 ЦК України).

У статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Відповідно до правового висновку викладеного у постанові Верховного Суду від 31 травня 2023 року у справі № 169/740/20 тлумачення вказаних норм свідчить, що:

припинення права на частку в одного співвласника одночасно виступає для інших співвласників підставою набуття права на частку;

рішення суду про припинення права на частку є підставою, з якою закон пов`язує набуття для іншого (інших) співвласника(-ів) права на частку;

визнання права є способом захисту, що використовується при порушенні. Необхідність у застосуванні цього способу захисту виникає у випадках, коли оспорюється або не визнається право, тобто певне суб`єктивне право;

у співвласника, який тільки пред`являє позов про припинення права на частку, відсутнє суб`єктивне право, яке не визнається або оспорюється. Рішення суду буде лише підставою для правонабуття. У випадку відсутності суб`єктивного права власності неможливо стверджувати й про його порушення, тобто невизнання чи оспорювання, що виступало б передумовою для визнання права;

недопустими є поєднання конструкції позову про припинення права на частку (стаття 365 ЦК України) та визнання права (пункт 1) частини другої статті 16 ЦК України) одночасно.

Тлумачення пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України свідчить, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою (див. зокрема., постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 233/4580/20 (провадження № 61-12524сво21).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року в справі № 754/16751/18 (провадження № 61-10039св21) зроблено висновок, що: «аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та технічних характеристик об`єкта, який є спільним майном. […] Правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Приписи пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України («таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї») перш за все спрямовані на регулювання майнових відносин, учасниками яких є співвласники - фізичні особи».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 (провадження № 14-40цс21) від вказано, що «право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга статті 365 ЦК України)».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) зроблено висновок, що «відсутність конструкції («за наявності одночасно») в статті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності».

ОСОБА_2 довела існування однієї з обставин, передбачених ч.1 ст.365 ЦПК у вигляді неподільності спірної квартири, проте в супереч вимог ст.,ст.12, 81 ЦПК України не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що припинення права власності ОСОБА_1 на 1/6 частину спірної квартири не завдасть істотної шкоди її інтересам, яка іншого житла на праві власності на час вирішення дійсного спору не має.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати зміні його мотивувальної частини.

Оскільки доводи апеляційних скарг знайшли своє часткове підтвердження в суді апеляційної інстанції, апеляційні скарги належить задовольнити частково, а рішення суду в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 - скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про часткове задоволення позову. В частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 рішення суду належить змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційна скарга та позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню, то з ОСОБА_2 на її користь підлягає стягненню 4204,00 грн (1681,60 + 2522,40) судового збору сплаченого в суді першої та апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст.367,368,369,376,381- 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційні скарги ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2023 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визначити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 шляхом виділення ОСОБА_1 в користування на її 1/6 частку у спільній частковій власності кімнати площею 10,6 кв.м.

Залишити у спільному користуванні співвласників ОСОБА_3 , ОСОБА_1 кухню, ванну площею 3,3 кв.м, вбиральню площею 0,9 кв.м, коридор площею 10,3 кв.м, передпокій, комору.

Зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні власністю 1/6 частки квартири АДРЕСА_1 шляхом вселення ОСОБА_1 .

Рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

Здійснити перерозподіл судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_2 ( РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір 4204 (чотири тисячі двісті чотири) грн 00 коп сплачений в судах першої та апеляційної інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 червня 2024 року.

Головуючий О. Ю. Тичкова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук