ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

06 листопада 2024 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/687/24

Головуючий у першій інстанції - Маринченко О. А.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1534/24

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.

суддів: Онищенко О.І., Шитченко Н.В.,

із секретарем - Піцан В.М.,

учасники справи: позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадженняз повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 03 вересня 2024 року (місце ухвалення - м. Чернігів, повний текст рішення складено 09.09.2024) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Кравченко В.В. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя. В обґрунтування посилався на те, що між сторонами 08.09.2000 було зареєстровано шлюб, який за рішенням суду розірвано 14.09.2021. За час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі ними спільними коштами, зусиллями та працею було набуто майно, на яке поширюється статус спільного сумісного майна подружжя, а саме земельна ділянка 0,1000 га в межах згідно з планом, кадастровий номер :02:046:5891, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка на даний час зареєстрована за відповідачкою по справі - ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, реєстровий № 2303, посвідченого 24.04.2008 приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Гостар Л.А. 11.09.2008 на ім`я ОСОБА_2 було видано Державний акт на право власності на вказану земельну ділянку серії ЯЖ № 370829.

У позові позивач просить:

- визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер :02:046:5891, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 370829 від 11.09.2008 належить ОСОБА_2 ;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку земельної ділянки площею 0,1000 га, кадастровий номер :02:046:5891, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

- визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку земельної ділянки площею 0,1000 га, кадастровий номер :02:046:5891, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

У березні 2024 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подала зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя. Враховуючи уточнену позовну заяву ОСОБА_2 просить:

- визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер :02:046:5891, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), яка зареєстрована за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 24.04.2008 приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Гостар Л.А.;

- поділити майно та визнати за ОСОБА_2 право власності на 3/4 часток у праві власності на земельну ділянку загальною площею 0,1000 га в межах згідно з планом, кадастровий номер :02:046:5891, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), а за ОСОБА_1 - право на 1/4 частку вказаної земельної ділянки.

Зустрічний позов обґрунтовано тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 01.08.1992 по 25.03.1996, та через деякий час знову уклали шлюб 08.08.2000 за час якого придбали спірну земельну ділянку. В обґрунтування відступу від рівності сторін щодо розподілу часток ОСОБА_2 посилається на те, що у шлюбі у сторін народилися діти: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 15.10.2018 сторони разом із дітьми виїхали до Сполучених Штатів Америки, а в 2019 році звернулися із заявою про політичний притулок у Сполучених Штатах Америки.

Позивачка зазначає, що у листопаді 2019 року ОСОБА_1 насильно утримував та бив ОСОБА_2 , намагаючись не дати їй покинути спільну оселю та піти на роботу. Стосунки між подружжям погіршувалися через постійне застосування ОСОБА_1 фізичного насилля.

За період 2020-2022 років рішеннями Окружного суду округу Медісон, Алабама були винесені рішення щодо ОСОБА_1 про обмежене спілкування з дітьми та їх відвідування у зв`язку з неналежним вихованням дітей та прояву до них насильницьких дій, на підставі дій ОСОБА_1 щодо викрадення дітей було вирішено відібрати у батька дітей та заборонити спілкування, стягнення з відповідача аліментів на дочок, а вироком суду від 21.11.2023 року ОСОБА_1 був визнаний винним у вчиненні злочину - міжнародне батьківське викрадення та через визнання своєї вини отримав умовний строк і був звільнений з-під варти. Вказаним вироком суду ОСОБА_1 зобов`язано сплатити на користь ОСОБА_2 10 481, 36 доларів США. Однак, вказана сума ним не виплачена.

Крім того, ОСОБА_2 в обґрунтування зустрічного позову посилається на результати проведення експертно-психологічного дослідження психологічних ознак сексуальної поведінки на відеоматеріали з камери спостереження, яка була встановлена в квартирі, в якій ОСОБА_1 проживав разом із дочками, було складено висновок та підтверджено наявність психологічних ознак сексуальної поведінки батька ОСОБА_1 щодо його малолітніх дітей у вигляді індивідуального прояву сексуальної поведінки з боку батька до своїх дітей, у зв`язку з чим ОСОБА_2 звернулась до правоохоронних органів за захистом порушених прав дітей, внаслідок чого за частиною другою статті 156 Кримінального КодексуУкраїни були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 02225.

На даний час діти перебувають з матір`ю, проходять курси психореабелітації і їх стан почав покращуватися.

Позивачка зазначає, що ОСОБА_1 є власником 1/3 частки квартири, ордер на яку отримувала мати ОСОБА_2 , а тому він не мав жодного відношення до цієї квартири.

Враховуючи наявність зобов`язань по сплаті аліментів, зобов`язань по сплаті грошових коштів за вироком, безпідставного отримання у власність 1/3 частки квартири, судимості за вчинення міжнародного викрадення дітей, наявності кримінального провадження за статтею 156 Кримінального Кодексу України та того, що спільні діти проживають разом із ОСОБА_2 і піклування про них здійснює лише вона без будь-якої допомоги з боку відповідача, просила відступити від принципу їх рівності з посиланням на те, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї (ст. 70 ч.2 СК України).

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова віл 03.09.2024 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя - задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку земельної ділянки площею 0,1000 га, кадастровий номер :02:046:5891, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку земельної ділянки площею 0,1000 га, кадастровий номер :02:046:5891, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

У задоволенні решти вимог за первісним позовом - відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя - відмовлено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1826, 70 грн у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

В обґрунтування рішення суд прийшов до висновку, що спірна земельна ділянка була набута ОСОБА_2 у період перебування в шлюбі з ОСОБА_1 , а тому вона є їх спільною сумісною власністю, беручи до уваги те, що у разі поділу майна частки дружини та чоловіка є рівними і підстав для відступу від засад рівності часток подружжя відповідно до частин другої та третьої статті 70 Сімейного кодексу України суд не знайшов, а тому первісний позов підлягає частковому задоволенню, а у задоволенні зустрічного позову - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду представник ОСОБА_2 - адвокат Блохіна Н.В. подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати повністю, та ухвалити нове, яким поділити майно та визнати за ОСОБА_2 право на 3/4 частки у праві власності на земельну ділянку загальною площею 0,1000 га в межах згідно з планом, кадастровий номер :02:046:5891, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення - для будівництва обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), а за ОСОБА_1 право на 1/4 частки земельної ділянки, та стягнути з відповідача на користь позивачки судові витрати у вигляді судового збору та оплати правової допомоги адвоката.

У скарзі апелянт посилається на те, що оскаржуване рішення суду є незаконним та необґрунтованим, суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи та якими обґрунтовуються позовні вимоги, внаслідок чого мотивів відхилення доводів ОСОБА_2 у своєму рішенні не навів, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом порушено норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги є аналогічними доводам зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 , скаржник посилається, що оскільки діти перебувають з мамою, проходять курси психологічної реабілітації, внаслідок чого їх стан почав покращуватись, а батько в цьому участі не бере; відповідач є власником 1/3 частки квартири, ордер на яку отримувала мати позивачки, а відповідач не мав жодного відношення до неї, оскільки в ордері був відсутній; наявні зобов`язання по сплаті аліментів; наявні зобов`язання по сплаті грошових коштів за вироком; спільні діти проживають разом з позивачкою та піклування про дітей лежить лише на ній без будь-якої допомоги з боку відповідача, вважає, що розмір частки ОСОБА_2 у майні, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя складає 1/4 частини, а ОСОБА_1 1/4.

На виконання вимог ст. 361 ЦПК України учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи, проте відзив на апеляційну скаргу до суду подано не було.

Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судове засідання сторони не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином (а.с. 87-90, 94-97 т. 2).

За клопотанням представника ОСОБА_2 - адвоката Блохіної Н.В. розгляд справи було призначено в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою системи відеоконференцзв`язку. Заявнику було роз`яснено, що відповідно до приписів ч. 5 статті 212 ЦПК України ризики технічної неможливості участі в відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву.

Представник ОСОБА_2 - адвокат Блохіної Н.В. до відеокнференції не підключилась через неможливість підключення до «Електронного суду» через технічні неполадки у її засобах, у зв`язку з чим просила суд визнати поважними причини неявки (а.с. 104 зворот, т. 2).

Судом апеляційної інстанції були вчинені всі необхідні дії для розгляду справи в режимі відоконференції, що підтверджується довідкою (а.с. 110 т. 2) та скріншотом з програми «ВКЗ» відеоконференція (а.с. 111 т. 2), проте представник ОСОБА_2 - адвокат Блохіна Н.В. на зв`язок в режимі відеоконференції не вийшла.

Відповідно до ч. 5 ст. 212 ЦПК України ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, його представник, який подав відповідну заяву, крім випадку коли суд після призначення судового засідання чи під час такого засідання втратив технічну можливість забезпечити проведення відеоконференції.

До початку розгляду справи від представника ОСОБА_1 - адвоката Кравченка В.В. надійшла заява про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв`язку з його зайнятістю в іншому судовому засіданні (а.с. 99-101 т. 2), проте суд апеляційної інстанції вважає, що справа підлягає розгляду, враховуючи, що на адресу ОСОБА_1 судом апеляційної інстанції було направлено судову повістку з зазначенням часу та місця розгляду справи, проте судова кореспонденція повернута до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 109 т. 2), що відповідно до п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України свідчить про вручення повісток у день проставляння у поштових повідомленнях таких відміток. Будь-яких клопотань від позивача ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції не надходило.

За змістом пункту 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України відмітка про відсутність особи за адресою місця проживання вважається врученням судової повістки цій особі.

Отже, наведена норма права дає підстави вважати, що врученою судова повістка вважається в день проставляння у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, що узгоджується з висновками, викладеними в постановах Великої Палати Верховного Суду від 29.07.2022 у справі № 148/2412/19 (провадження № 61-18085св21).

Вислухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про одруження 08.09.2000 між сторонами було зареєстровано шлюб (а.с. 138 т. 1).

Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 169 т. 1).

19.05.2021 Окружним судом округу Медісон, Алабама, США, у справі № DR-2020-003407.00 видано ордер на вилучення, згідно з яким було доведено, що діти сторін перебувають під загрозою викрадення та жорстокого поводження в руках свого батька ОСОБА_6 та мають бути негайно вилучені з-під його опіки та повернуті під піклування їх матері ОСОБА_7 (а.с. 197 зворот т. 1).

19.05.2021 Окружним судом округу Медісона, Алабама, США в справі № DR-2020-900957.00 № DR- 2020-003407.00 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 ухвалено остаточне рішення про розірвання шлюбу/остаточний захисний припис про попередження насильства, згідно з яким між сторонами розірвано шлюб на безстроковий термін на підставі безповоротного розладу шлюбу, що є наслідком насильства зі сторони чоловіка. Крім того, суд вирішив, зокрема, що позивач зобов`язується одноосібно встановити юридичну та фізичну опіку над дітьми сторін за умови, що відповідач не матиме права на побачення і спілкування з дітьми. Відповідач зобов`язується виплачувати позивачу грошову допомогу на дитину, що складає 955 доларів США щомісяця. Вимоги позивача щодо виплати аліментів не звертаються до стягнення за цим приписом (а.с. 202-204 т. 1).

Матеріали справи містять копію заочного рішення Новозаводського районного суду від 14.09.2021, яким позов ОСОБА_1 задоволено, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрований 08.09.2000 у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернігівського міського управління юстиції, актовий запис № 1106 - розірвано (а.с. 13-14 т. 1).

Ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 26.08.2022 провадження в указаній справі - закрито, оскільки ОСОБА_1 подано позов про розірвання шлюбу до Новозаводського районного суду м. Чернігова 08.06.2021, хоча 19.05.2021 Окружним судом округу Медісона, Алабама, США в справі № DR-2020-900957.00 № DR- 2020-003407.00 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 ухвалено остаточне рішення про розірвання шлюбу (а.с. 15-16 т. 1).

Вироком Окружного суду Сполучених Штатів Америки Північного округу Алабами від 21.11.2023 у кримінальній справі (за злочини, вчинені після 01 листопада 1987 року) № 5:22-сr-9-LCB-HNJ ОСОБА_8 визнано винним, зокрема, у міжнародному батьківському викраденні та зобов`язано відшкодувати ОСОБА_9 , як постраждалій від кримінальної діяльності підсудного 10481,36 доларів США (а.с. 165-168 том 1).

З копії витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0002225 вбачається, що 14.05.2022 до Єдиного реєстру досудових розслідувань було внесено відомості за частиною другою статті 156 Кримінального кодексу України на підставі ухвали Деснянського районного суду м. Чернігова та розпочато досудове розслідування (а.с. 139 т. 1).

Матеріали справи містять копію договору купівлі-продажу земельної ділянки від 24.04.2008, посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Гостар Л.А., зареєстрованого в реєстрі за № 2303, згідно якого ОСОБА_10 (продавець) продав, а ОСОБА_2 (покупець) купила земельну ділянку площею 0,1000 га, надану для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:046:5891 (а.с. 42 т. 1).

П. 1.4. вказаного договору містить відомості про те, що на момент укладення цього договору покупець перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , який подав відповідну заяву про згоду на придбання земельної ділянки, підпис на якій посвідчено нотаріально.

Оригінальний примірник заяви про згоду чоловіка на купівлю земельної ділянки, справжність підпису на якій засвідчено 24 квітня 2008 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Гостар Людмилою Анатоліївною, за реєстровим № 2301, зберігається в матеріалах нотаріальної справи у нотаріуса, що посвідчив цей договір (а.с. 51 т. 1).

Копією державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 370829 від 11.09.2008 підтверджується, що ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,1000 га, кадастровий номер :02:046:5891, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 18 т. 1).

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та визнаючи за кожним із сторін право власності по 1/2 частці спірної земельної ділянки за кожним, суд першої інстанції прийшов до висновку, що спірне майно, заявлене до поділу, було придбано сторонами у період зареєстрованого шлюбу, на підставах, що не заборонені законом, та належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя суд не знайшов підстав для відступу від засад рівності часток подружжя відповідно до ч. 2-3 ст. 70 СК України зазначивши при цьому, що посилання позивачки за зустрічним позовом на необхідність відступу від засад рівності часток подружжя у зв`язку з тим, що відповідач за зустрічним позовом має судимість за вчинення міжнародного викрадення дітей та те, що здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні за ст. 156 КК України, не можуть слугувати достатньою підставою для такого відступу, а вже були та можуть бути предметом розгляду про притягнення винної особи до кримінальної відповідальності. Крім того, доводи представника позивача за зустрічним позовом, зазначені в якості підстав для збільшення частки позивача, про те, що ОСОБА_1 не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї та дітей, не утримував їх, не підтверджені належними доказами.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд, оскільки судом першої інстанції обставини справи з`ясовані в обсязі, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.

Доводи апеляційної скарги цей висновок суду не спростовують, враховуючи наступне.

Згідно зі статтею 60 Сімейного Кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із частиною четвертою статті 368 Цивільного Кодексу України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Згідно з частинами першою, другою статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Згідно з пунктом 3 частиною першою статті 57 СК України, - особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, а також те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

З урахуванням вимог чинного законодавства та встановлених обставин справи, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що майно, заявлене до поділу, було придбано сторонами у період зареєстрованого шлюбу та належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 08.09.2000 по 14.09.2021, під час якого ОСОБА_2 24.04.2008 придбала земельну ділянку площею 0,1000 га, надану для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:046:5891, згоду на придбання якої в письмовому вигляді надав ОСОБА_1 .

Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Верховний Суд виходить з того, що у справах про поділ спільного майна подружжя необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).

Тлумачення частини першої статті 71СК України свідчить, що як поділ спільного сумісного майна в натурі, так і визначення розміру часток кожного з них, може здійснюватися на підставі: договору подружжя; рішення суду при наявності спору між подружжям.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (див. пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21).

Поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України).

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина друга статті 71 СК України).

У разі поділу спільної сумісної власності необхідно настільки, наскільки це можливо, встановити, для кого зі сторін спору майно, яке є предметом поділу, має більше значення, враховуючи різні обставини його набуття та використання сім`єю (див. пункт 66.1 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 жовтня 2022 року у справі № 757/64512/16-ц (провадження № 61-12274св21) зазначено, що якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду викладеної у постанові від 27.12.2019 у справі № 297/2837/17, проживання дітей з одним із подружжя само собою не є підставою для збільшення частки у майні при його розподілі тому з подружжя, з ким проживають діти. При вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки, коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК України). Проживання дітей з позивачем, з огляду на встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини та положення статті 70 СК України, саме по собі не є підставою для збільшення частки у майні одному з подружжя.

Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Головними принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок доведення обґрунтованості усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.

Згідно з частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач, є підставою для відмови у позові, а в разі, якщо на тому наполягає відповідач, - для відхилення його заперечень проти позову. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

У постанові від 23.05.2018 у справі № 350/1697/14-ц Верховний Суд погодився з висновком суду апеляційної інстанції про те, що сама по собі заборгованість зі сплати аліментів не є обставиною, яка має істотне значення для відступлення від рівності часток подружжя на підставі частини третьої статті 70 СК України. Не є такою обставиною і факт засудження позивача за спричинення відповідачу умисних легких тілесних ушкоджень.

У постанові від 20.02.2019 у справі № 127/4451/17 Верховний Суд зазначив, що наведені відповідачем обставини, а саме: недостатній розмір аліментів, перебування сина на її утриманні та його проживання разом із нею, не є достатніми підставами для відступлення від засад рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності, та вважав обґрунтованими висновки судів першої та апеляційної інстанцій про рівність часток подружжя.

У постанові від 08.07.2020 у справі № 754/11103/16-ц Верховний Суд дійшов висновку про те, що проживання дітей з позивачем, з огляду на встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини та положення статті 70 СК України, само по собі не є підставою для збільшення частки одного з подружжя при поділі спільного майна.

У постанові від 18.11.2020 у справі № 344/3574/17 Верховний Суд виходив із того, що не встановлено підстав для необхідності відступлення від рівності часток подружжя при поділі майна на користь позивача з урахуванням інтересів дитини, оскільки позивачем не надано доказів того, що відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання дочки. Навпаки, відповідно до рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 15.06.2016 стягнуто аліменти з відповідача на користь позивача на утримання дочки, яка проживає з матір`ю. Наявність у відповідача заборгованості за аліментами не є тією обставиною, яка має істотне значення для застосування частини третьої статті 70 СК України.

З урахуванням викладеного вище доводи апеляційної скарги щодо зменшення частки одного з подружжя за обставин, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї та, як вважає апелянт, що оскільки діти перебувають з мамою, проходять курси психореабелітації, внаслідок чого їх стан почав покращуватись, а батько в цьому участі не бере; відповідач є власником 1/3 частки квартири, ордер на яку отримувала мати позивачки, а відповідач не мав жодного відношення до неї, оскільки в ордері був відсутній; наявні зобов`язання по сплаті аліментів; наявні зобов`язання по сплати грошових коштів за вироком; спільні діти проживають разом з позивачкою та піклування про дітей лежить лише на ній без будь-якої допомоги з боку відповідача, вважає, що розмір частки ОСОБА_2 у майні, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя складає 3/4 частини, а ОСОБА_1 1/4, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, оскільки як вже було встановлено, спірне майно заявлене в позові до поділу між подружжям, є спільною сумісною власністю сторін у справі, яке набуте ними за час шлюбу, підстав для відступу від засад рівності часток подружжя відповідно до ч. 2-3 ст. 70 СК України судом не встановлено, апеляційна скарга не містить посилання на належні та допустимі докази на підтвердження обставин, якими позивач за зустрічним позовом обґрунтовує наявність підстав для задоволення вимог.

Позивачка ОСОБА_2 хоча і посилалась на обставини самоусунення відповідача протягом тривалого часу від виконання своїх обов`язків з утримання дітей, проте в матеріалах справи відсутні дані про утримання дітей тільки ОСОБА_2 , що за її доводами ставить її у більш невигідне матеріальне становище поряд із відповідачем, відсутні також в матеріалах справи і дані про доходи останньої.

Проживання дітей з ОСОБА_2 , з огляду на встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини та положення статті 70 СК України, саме по собі не є підставою для збільшення частки у майні одному з подружжя. Наявність інших обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірної земельної ділянки, позивач не довела.

Ураховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновком суду першої про те, що спірне майно, заявлене до поділу, було придбано сторонами у період зареєстрованого шлюбу, на підставах, що не заборонені законом, та належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, разом з тим, відмовляючи у задоволенні зустрічного позову про поділ майна подружжя з відступом від засад рівності часток подружжя, суд не знайшов підстав для відступу від засад рівності часток подружжя відповідно до ч. 2-3 ст. 70 СК України.

Щодо посилання апелянта в апеляційній скарзі на ненадання судом першої інстанції мотивованої оціни кожному доказу, що, на думку апелянта, свідчить про невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильно встановлено характер правовідносин сторін, порушення судом норм матеріального та процесуального права, є необґрунтованими, оскільки підстави на які посилається позивачка за зустрічним позовом не доведені належними і допустимими доказами, а обставини вказані в позову враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення суду та відповідні висновки викладені у мотивувальній частині.

Судом апеляційної інстанції враховано висновки Верховного Суду викладені в постанові від 30.11.2022 у справі № 373/185/21, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення суду - без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 03 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 11.11.2024.

Головуючий Судді: