Справа № 346/3701/24
Провадження № 22-ц/4808/1173/24
Головуючий у 1 інстанції Васильковський В. В.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.,

суддів: Девляшевського В.А., Максюти І.О.,

за участю секретаря Гудяк Х.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Атаманюка Володимира Михайловича на ухвалу Коломийського міськрайонного суду від 05 липня 2024 року, постановлену в складі судді Васильковського В.В., у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи Орган опіки і піклування Виконавчий комітет Коломийської міської ради, ОСОБА_2 , про встановлення факту самостійного виховання та матеріального утримання батьком малолітньої дитини,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 (заявник) через представника адвоката Атаманюка В.М. звернувся до суду 04.07.2024 р. із заявою про встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком своєї малолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ).

В обґрунтування заяви вказував, що його малолітня дочка ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (він також зареєстрований за цією адресою), проте фактично проживає разом із ним у АДРЕСА_2 .

Шлюб із його колишньою дружиною ОСОБА_2 - матір`ю їхньої спільної дочки розірвано судом згідно рішення від 13.03.2024 року. Цим рішенням визначено місце проживання їхньої дочки із ним (заявником) та встановлено, що колишня дружина заявника поїхала на роботу за межі України на тривалий час, де і перебуває до цього часу, через що суд вирішив за доцільне залишити доньку проживати разом із батьком.

Стверджував, що фактично він займається вихованням своєї малолітньої доньки, натомість матір дитини не бере жодної участі у її вихованні,

Заявник вказував, що у разі задоволення заяви він зможе представляти інтереси дітей та вчиняти будь-які інші правочини без участі матері. Крім того, в майбутньому у нього може виникнути необхідність оформлення документів щодо соціальної допомоги на малолітню дочку, яку він виховує, вирішення питань щодо переміщення дитини без документального оформлення згоди від матері тощо.

Також заявник зазначив, що встановлення факту самостійного утримання та виховання дитини необхідно для реалізації його прав, визначених ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 05 липня 2024 року відмовлено у відкритті провадженні у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Орган опіки і піклування Виконавчий комітет Коломийської міської ради, ОСОБА_2 , про встановлення факту самостійного виховання та матеріального утримання батьком своєї малолітньої дитини. Роз`яснено заявнику право подати до суду позовну заяву на загальних підставах.

Не погодившись із вказаною ухвалою, вважаючи її незаконною, адвокат Атаманюк В.М. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

Зокрема, зазначає, що встановлення факту самостійного виховання та матеріального утримання батьком своєї малолітньої дитини безпосередньо буде мати для заявника важливе значення, оскільки він зможе реалізувати право на відстрочку, передбачене статтею 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію". Тобто, після встановлення такого факту судом, заявник отримає захист від мобілізації та зможе на законних підставах самостійно виховувати свою малолітню дочку ОСОБА_4 , не будучи мобілізованим в будь-який момент. Звертає увагу суду, що у заяві посилався на те, що самостійно виховує та матеріально утримує дочку, а тому у випадку його мобілізації вона залишаться без батьківського виховання та належного матеріального забезпечення.

Вказує, що відповідно до статті п. 4 ч. 1 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, зокрема, жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.

У додатку 5 до постанови КМУ № 560 від 16.05.2024 р. передбачено перелік документів, який військовозобов`язаний має подати для оформлення відстрочки від мобілізації за вищезазначеною підставою, серед яких вказано документи, які підтверджують, що особа самостійно виховує та утримує дитину (рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини).

Тобто, законодавством чітко зазначено, яке рішення суду має бути подано і це рішення не про визнання незаконною відмови у оформленні відстрочки (в порядку адміністративного судочинства, як про це зазначав суд), а саме: про встановлення факту самостійного виховання дитини.

Звертає увагу суду, що жодного реального спору у цій справі немає, тому твердження суду першої інстанції про те, що нібито у подальшому може виникнути спір, пов`язаний із доведенням наявності підстав для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, фактично не відповідає законодавству. У випадку вирішення цієї заяви та встановлення самостійного виховання та матеріального утримання заявником своєї малолітньої дитини, жодного спору не виникатиме, оскільки саме встановлення такого факту судом стане підставою для оформлення відстрочки заявника від мобілізації. Оскільки на цей час відсутній реальний спір у справі, то заява підлягає розгляду судом саме в порядку окремого провадження.

Вважає, що фактично суд позбавив заявника доступу до правосуддя.

Просить ухвалу суду скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції для відкриття провадження у справі.

Відзив на апеляційну скаргу не подано. Відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Учасники справи та їх представники в засідання суду апеляційної інстанції не з`явилися, хоча належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи.

Представник скаржника - адвокат Атаманюк В.М. в апеляційній скарзі та у клопотанні про поновлення провадження у справі, просив розглядати справу без його та скаржника участі.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України та строків розгляду апеляційної скарги, колегія суддів ухвалила про розгляд справи за відсутності сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

У цій справі заявник ОСОБА_1 звернувся до суду в порядку окремого провадження із заявою про встановлення юридичного факту, а саме встановлення факту самостійного виховання дитини та матеріального утримання батьком своєї малолітньої дитини, зокрема, з метою (згідно з доводами заявника) отримання соціальної допомоги як батько, що самостійно виховує дитину, а також отримання відстрочки від мобілізації.

Відмовляючи у відкритті апеляційного провадження за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, суд першої інстанції керувався тим, що у цій справі є спір про право, що згідно ч.4 ст.315 ЦПК України є підставою для відмови у відкритті провадження у справі.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його правильним з огляду на таке.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).

Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 293 ЦПК України).

Суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру (частина перша статті 315 ЦПК України).

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (частина друга статті 315 ЦПК України).

Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду (частина четверта статті 315 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 вересня 2022 року в справі №139/122/14-ц (провадження №61-3238св22) вказано, що під спором про право розуміють перешкоди у здійсненні цивільного права, які згідно із законом можуть бути усунені за допомогою суду. Спір про право пов`язаний виключно з порушенням, оспоренням або невизнанням, а також недоведенням суб`єктивного права, при якому існують конкретні особи, які перешкоджають в реалізації права. При відсутності цих елементів відсутній спір про право.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 січня 2023 року в справі №198/99/15-ц (провадження №61-7049св22) вказано, що згідно з частиною шостою статті 294 ЦПК України, якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах. Спір про право - це формально визнана суперечність між суб`єктами цивільного права, що виникла за фактом порушення або оспорювання суб`єктивних прав однією стороною цивільних правовідносин іншою і яка потребує врегулювання самими сторонами або вирішення судом. Отже, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають в реалізації такого права.

У справі, яка переглядається, заявник просить суд установити, зокрема, факт самостійного виховання ним малолітньої дитини, проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки для матері дитини.

З огляду на зазначене, вбачається, що у справі, яка розглядається, є спір про право, зокрема, спір щодо участі одного з батьків у вихованні дитини та/або ухилення від участі у вихованні, який підлягає розгляду в порядку позовного провадження з обов`язковим залученням органу опіки та піклування (частини четверта, п`ята статті 19 СК України) .

Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Такий факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини.

Факт, про встановлення якого просить ОСОБА_1 , не підлягає з`ясуванню в порядку окремого провадження, оскільки з поданої заяви вбачається спір про право, який не може розглядатися в судовому порядку безвідносно до дій заінтересованих осіб щодо конкретних прав, свобод та інтересів заявника.

Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.

Інститут окремого провадження не може використовуватися для створення преюдиційних фактів з метою подальшого вирішення будь-якого спору про право.

Заява ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, не підлягає судовому розгляду в окремому провадженні, оскільки за встановлених у цій справі обставин існує спір про право щодо участі одного з батьків у вихованні й утриманні дитини.

З урахуванням закріпленого в сімейному законодавстві принципу невідчужуваності сімейних обов`язків, неможливості відмови від них, у тому числі від обов`язків виховання дитини, питання про встановлення факту самостійного виховання дитини не може з`ясовуватись безвідносно до дій другого з батьків та може вирішуватись у межах спору про право між батьками дитини за загальним правилом у позовному провадженні.

Аналогічні правові висновки висловила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.09.2024 року у справі №201/5972/22.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суддя першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що вимога, з якою заявник ОСОБА_1 звернувся до суду, має спір про право, що згідно ч.4 ст.315 ЦПК України є підставою для відмови у відкриття провадження у справі.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та зводяться до власного тлумачення закону, а тому відхиляються апеляційним судом у зв`язку з їх необґрунтованістю.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що ухвала постановлена судом в межах норм визначених процесуальним законом, а доводи апеляційної скарги не спростовують її законність.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Атаманюка Володимира Михайловича залишити без задоволення.

Ухвалу Коломийського міськрайонного суду від 05 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: В.А. Девляшевський

І.О. Максюта

Повний текст постанови складено 09 жовтня 2024 року.