Справа № 128/2066/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 листопада 2024 року м. Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області

в складі:

головуючого судді Бондаренко О.І.

секретаря судового засідання Літневської А.Р.

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права на незавершене будівництво, -

В С Т А Н О В И В:

13.09.2022 до Вінницького районного суду Вінницької області надійшли матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права на незавершене будівництво.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.09.2022, головуючим суддею обрано суддю Вінницького районного суду Вінницької області Саєнко О.Б.

05.09.2023 суддею Вінницького районного суду Вінницької області Саєнко О.Б. було заявлено самовідвід від подальшого розгляду даної справи , з метою уникнення будь-яких обставин, що можуть викликати сумнів у неупередженості, безсторонності (об`єктивності ) судді в ході подальшого розгляду даної цивільної справи, як в учасників справи, так і стороннього спостерігача , а також майбутнього рішення у даній справі.

Ухвалою судді Вінницького районного суду Вінницької області Саєнко О.Б. від 06.09.2023 заяву про самовідвід в цивільній справі № 128/2066/22 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права на незавершене будівництво задоволено, відведено головуючу суддю Саєнко Олену Борисівну від розгляду вищевказаної цивільної справи, матеріали зазначеної цивільної справи передано для визначення іншого судді в порядку, встановленому статтею 33 ЦПК України.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.09.2023 головуючим суддею обрано суддю Вінницького районного суду Вінницької області Бондаренко О.І.

Ухвалою судді від 11.09.2023 цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права на незавершене будівництво прийнято до провадження судді Вінницького районного суду Вінницької області Бондаренко О.І. та призначено підготовче судове засідання з повідомленням учасників справи.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що він з 1998 року до січня 2013 року проживав із відповідачкою однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вони вели спільне господарство, виховували дітей відповідачки від попереднього шлюбу та за весь цей час в будь-якому іншому шлюбі вони не перебували. Проживали вони разом в житловій квартирі відповідачки, яка знаходиться в АДРЕСА_1 та весь цей час вважали себе подружжям.

Згідно Державного акта на право власності на земельну ділянку відповідачка ОСОБА_3 є власником земельної ділянки площею 0, 25 га, розташованої в АДРЕСА_2 , для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Дана земельна ділянка набута відповідачкою в порядку безоплатної приватизації.

В 1999 році вони з відповідачкою на даній земельній ділянці розпочали будівництво житлового будинку. До 2008 року було збудовано житловий будинок, потреб та криницю, після чого до 2012 року було збудовано гараж, до якого прибудовано сарай, збудовано приміщення котельні, облаштовано вигрібну яму, зроблено паркан.

Позивач особисто займався закупівлею будівельних матеріалів, значну частину робіт виконував самостійно, свої доходи спрямовував на будівництво даного будинковолодіння, отримані як компенсацію кошти за частку в спадковому майні також спрямував на дане будівництво.

На час звернення до суду, на вищевказаній земельній ділянці знаходиться житловий будинок з господарськими спорудами, а саме: житловий будинок літ. «А», загальною площею 97,3 кв. м, житловою площею 46,3 кв.м, коридор 1-1 площею 13,8 кв м, кімната 1-2 площею 16 кв. м, кухня 1-3 площею 9,9 кв. м, кімната 1-4 площею 12 кв. м. кімната 1-5 площею 18,3 кв. м, гараж 1-6 площею 27,3 кв. м, погріб «п/А» - площею 33.5 кв. м, ганок площею 12,5 кв. м, прибудова літ. «а» -площею 11,8 кв.м, гараж літ. «Б площею 31,7 кв.м, сарай літ. «б» - площею 21,0 кв.м, убиральня, літній душ літ. «В площею 4,4 кв.м, криниця № 1, огорожа № 2 фундамент №3, вигрібна яма, ще підтверджується копією технічного паспорту на житловий будинок від 30.01.2017.

Дані об`єкти завершені будівництвом, але не прийняті до експлуатації та право власності на них не зареєстроване у встановленому законом порядку, так як відповідачка добровільно відмовляється ввести в експлуатацію житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами.

Коли постало питання реєстрації права власності на збудоване житло, між сторонами стали виникати непорозуміння, оскільки відповідачка заперечувала право позивача на 1/2 частку будинковолодіння, тому позивач в 2013 році вимушений буя звернутись до суду з позовом.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 22.08.2014, яке ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 08.10.2014 залишено без змін, позов ОСОБА_1 задоволено частково. Встановлено факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по січень 2013 року та визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку будівельних матеріалів, які були використані в процесі будівництва житлового будинку з господарськими будівлями спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_2 .

Судом першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, були встановлені наступні обставини та правовідносини між сторонами, зокрема, вищевикладені.

Так, ОСОБА_3 вела записи щодо будівництва будинку, дійсність яких вона підтвердила в судовому засіданні, згідно яких будівництво тривало протягом 2001 2009 років, та відповідачкою не заперечувалась трудова участь позивача у здійсненні таких робіт. Надані відповідачкою зображення будівництва також свідчать, що будівельні роботи з будівництва будинку тривали, в тому числі, протягом 2003 року та будівництво станом на 2014 рік не закінчено. Згідно наданих ОСОБА_1 копій накладних та товарних чеків на придбання будівельних матеріалів, встановлено, що будівельні роботи тривали з 1999 року по 2012 рік, при цьому деякі з цих накладних виписані на ім`я позивача .

Також в цивільній справі №128/2705/13-ц були досліджені копії письмових пояснень відповідачки ОСОБА_3 , даних нею 03.01.2013 по кримінальному провадженню по факту крадіжки в неї документів. Відповідачка ОСОБА_3 давала пояснення, що позивач ОСОБА_1 є її чоловіком, співмешканцем та вони проживали разом з 1998 року.

Під час допиту по цьому ж кримінальному провадженню свідок ОСОБА_4 , син відповідачки, який також був допитаний під час судового розгляду справи за даним позовом, пояснював, що «з 1998 року по 2009 рік з ними проживав ОСОБА_1 . З 2009 року ОСОБА_5 проживає в с. Пултівцях в будинку, який він будував разом з мамою».

Згідно копії постанови про закриття кримінального провадження за ознакам злочину, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України від 19.03.2013, про яку сторонам по справі було відомо та яка ними не оскаржувалась, встановлено, що під час допиту потерпілої ОСОБА_3 вона повідомила, що на протязі 14 років вона проживала з ОСОБА_1 та заробляючи гроші вони вкладали їх в будівництво будинку, що в с. Пултівці.

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанції вважали доведених проживання позивача та відповідачки однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 1998 року по січень 2013 року та підтвердили участь позивача у будівництві спірного будинку, його трудову і фінансову участь в будівництві, як до 01.01.2004, так і після, тобто спірне майно придбавалось внаслідок спільної праці, як позивача, так і відповідачки, саме з метою набуття спільного майна, ведення спільного господарства та побуту.

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , в якому просив суд (з урахуванням змін позовних вимог)

визнати об`єктом незавершеного будівництва збудований ОСОБА_1 та ОСОБА_3 за час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу житловий будинок з господарським будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку об`єкта незавершеного будівництва - житлового будинку з господарським будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_2 , та виділити йому в натурі 1/2 частку указаного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 25 листопада 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано незавершеним будівництвом житловий будинок АДРЕСА_2 . Виділено ОСОБА_1 1/2 частину об`єкта незавершеного будівництва у вигляді житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами на АДРЕСА_2 , за першим варіантом висновку експерта від 25 квітня 2019 року № 449, зокрема, житловий будинок літ. «А», загальною площею 48,7 кв. м, частину коридору 1-1 площею 3,0 кв. м, кімнату 1-5 площею 18,3 кв. м, гараж 1-6 площею 27,3 кв. м, вартістю 51 224 грн 40 коп., погріб «п/А» - 25 361 грн, ганок площею 6,6 кв. м - 901 грн 30 коп, сарай літ. «б» - 8 512 грн, 1/2 частину криниці № 1 - 6 812 грн 50 коп., 1/2 частину огорожі № 2 - 4 500 грн 50 коп., 1/2 частину фундаменту під огорожу - 9 448 грн 50 коп., всього 106 760 грн 20 коп. з часткою в 50/100. У іншій частині вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 20 лютого 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено, рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 25 листопада 2019 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що оскільки сторони не надали доказів того, що будівництво спірного будинку розпочато з дотриманням будівельних норм та правил, правові підстави для визнання цього об`єкта незавершеним будівництвом відсутні.

Постановою Верховного суду від 18 листопада 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, постанову Вінницького апеляційного суду від 20 лютого 1020 року залишено без змін.

Постанову касаційного суду мотивовано тим, що відсутність дозвільної технічної документації на будівництво спірного домоволодіння унеможливлює його визнання об`єктом незавершеного будівництва і до зміни статусу об`єкта самочинного будівництва та прийняття його в експлуатацію питання про поділ та визнання права власності на 1/2 частину самочинного будівництва є передчасним. Тому, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки позивачем не було надано належних і допустимих доказів отримання дозвільних документів на самочинне будівництво.

Після отримання постанови Верховного суду від 18.11.2021 ОСОБА_1 , через запит адвоката, звернувся до Архівного відділу Жмеринської районної ДА Вінницької області та отримав: копію рішення виконавчого комітету Жмеринської районної ради народних депутатів Вінницької області №54 від 24.11.1994 про надання дозволу ОСОБА_3 на будівництво індивідуального житлового будинку з господарськими будівлями; копію Дозволу на право виконання будівельних робіт; копію Будівельного паспорту за 1994 рік, виданого на ім`я ОСОБА_3 .

Вищезазначені документи свідчать про те, що будівництво здійснювалося ні підставі будівельного паспорту, реєстраційний номер 25 від 29 листопада 1994 року, який зареєстрований у виконкомі Пултівецької сільської ради народних депутатів 12 грудня1994 року та на підставі рішення виконкому Жмеринської районної ради народних депутатів від 24 листопада 1994 року про надання дозволу на право виконання будівельних робіт.

Таким чином, підтверджений факт наявності у ОСОБА_3 дозвільної технічної документації на будівництво спірного домоволодіння, а тому будівництво спірного домоволодіння не є самочинне.

При розгляді в судах цивільних справ №128/2705/13-ц та №128/1839/17 ОСОБА_3 навмисно приховала факт наявності в неї дозвільної технічної документації на будівництво спірного домоволодіння, що призвело до грубого порушення майнових прав ОСОБА_1 та призвело до значних матеріальних втрат на ведення судових справ.

За наведених обставин позивач звертається до суду з позовною заявою, в якій просить визнати за ним, як за співзабудовником, право на 1/2 частку збудованого ним за час проживання з ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, але не прийнятого в експлуатацію, житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 97,3 кв.м. та житловою 46,3 кв.м.

На вказану позовну заяву 13.01.2023 представником відповідача ОСОБА_3 адвокатом Галіциною В.В. надано відзив, в якому сторона відповідача позов не визнає, заперечує щодо його задоволення з наступних підстав.

Згідно рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 22.08.2014 по цивільній справі № 128/2705/13-ц було частково задоволено позов та встановлено факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по січень 2013 року, визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку будівельних матеріалів, які були використані в процесі будівництва житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_2 , в задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Дане рішення суду набуло законної сили на підставі ухвали Апеляційного суду вінницької області від 08 жовтня 2014 року.

Також вже існувала і інша цивільна справа за позовом ОСОБА_1 № 128/1839/17.

Так, у липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про виділ в натурі частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, визнання об`єктом незавершеного будівництва, визнання права власності на 1/2 частину об`єкта незавершеного будівництва у вигляді житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 25 листопада 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково, визнано незавершеним будівництвом житловий будинок АДРЕСА_2 , виділено ОСОБА_1 1/2 частину об`єкта незавершеного будівництва у вигляді житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_2 за першим варіантом висновку експерта від 25 квітня 2019 року № 449, зокрема, житловий будинок літ. "А", загальною площею 48,7 кв. м, частину коридору 1-1 площею 3,0 кв. м, кімнату 1-5 площею 18,3 кв. м, гараж 1-6 площею 27,3 кв. м, вартістю 51 224 грн 40 коп., погріб "п/А" - 25 361 грн, ганок площею 6,6 кв. м - 901 грн 30 коп., сарай літ. "б" - 8 512 грн, 1/2 частину криниці № 1 - 6 812 грн 50 коп., 1/2 частину огорожі № 2 - 4 500 грн 50 коп., 1/2 частину фундаменту під огорожу - 9 448 грн 50 коп., всього 106 760 грн 20 коп. з часткою в 50/100, у іншій частині вимог відмовлено.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 20 лютого 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено, рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 25 листопада 2019 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

ОСОБА_1 не погодився з постановою Вінницького апеляційного суду від 20 лютого 2020 року по справі № 128/1839/17 і подав касаційну скаргу.

Однак, згідно постанови Верховного Суду палати Касаційного цивільного суду від 18 листопада 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 було залишено без задоволення, а постанову Вінницького апеляційного суду від 20 лютого 2020 року по справі № 128/1839/17 залишено без змін.

На думку сторони відповідача, фактично спір між з ОСОБА_1 вже було вирішено судами і фактично судами було досліджено ті самі докази щодо предмета спору.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 22.08.2014 по цивільній справі № 128/2705/13-ц вже було визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку будівельних матеріалів, які були використані в процесі будівництва житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_2 .

Не відповідає дійсності обставини, які зазначає у своєму новому позові ОСОБА_1 про те, що лише після отримання ним постанови Верховного Суду палати Касаційного цивільного суду від 18 листопада 2021 року він отримав на запит адвоката копію Дозволу на право виконання будівельних робіт.

Так, до касаційної скарги ОСОБА_1 ще в 2020 році ним надавалася копія будівельного паспорту, виданого в 1994 році забудовнику ОСОБА_3 , в якому міститься Дозвіл на право виконання будівельних робіт районного архітектору Жмеринського району від 30.11.1994 на підставі рішення виконкому Жмеринської районної ради народних депутатів від 24.11.1994, дата початку будівельних робіт 1.12.1994, вони були додані ним до касаційної скарги і таким чином, були враховані при розгляді справи № 128/1839/17 Верховним Судом палатою Касаційного цивільного суду, постанова від 18 листопада 2021 року.

Висновки постанови Верховного Суду палати Касаційного цивільного суду від 18 листопада 2021 року по справі № 128/1839/17 є чіткими, однозначними, судом касаційної інстанції було досліджено усі ті самі докази, які в даний час надає до суду ОСОБА_1 у справі № 128/1839/17. Нових доказів, які могли б вплинути на вирішення цього спору, ОСОБА_1 не подано суду.

Судами у справі № 128/1839/17 були вже встановлені усі важливі обставини справи, фактично щодо того самого предмета спору, оскільки ОСОБА_1 вже просив суд виділити йому 1/2 частку незавершеного будівництва у вигляді житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами на АДРЕСА_2 , а тому повторний розгляд фактично одного й того самого спору є беззаперечною підставою для відмови в позові ОСОБА_1 .

Так, постановою Верховного Суду палати Касаційного цивільного суду від 18 листопада 2021 року по справі № 128/1839/17, встановлено наступне: предметом позовних вимог у справі, яка переглядається у порядку касаційного провадження, є вимоги про визнання спірного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами об`єктом незавершеного будівництва, виділ в натурі частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, визнання права власності на 1/2 частину об`єкта незавершеного будівництва у вигляді житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області 22 серпня 2014 року у справі № 128/2705/13-ц, яке набрало законної сили 08 жовтня 2014 року, встановлено, що будівництво спірного будинку та господарських споруд розпочато до набуття (06 грудня 2007 року) ОСОБА_3 права власності на земельну ділянку.

Судом апеляційної інстанції встановлено та не спростовується матеріалами справи, що дозвіл на початок будівельних робіт в установленому порядку не надавався та план забудови не затверджувався, вказані об`єкти нерухомого майна побудовані без затвердження технічної документації на забудову земельної ділянки та станом на момент розгляду цієї справи в експлуатацію не введені.

З огляду на викладене, апеляційний суд обґрунтовано вважав, що відсутність дозвільної технічної документації на будівництво спірного домоволодіння унеможливлює його визнання об`єктом незавершеного будівництва і до зміни статусу об`єкта самочинного будівництва та прийняття його в експлуатацію питання про поділ та визнання права власності на 1/2 частину самочинного будівництва є передчасним.

Апеляційний суд також врахував, що питання поділу об`єктів права спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 вирішувалось під час розгляду справи № 128/2705/13-ц. Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 22 серпня 2014 року у цій справі, зокрема, визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку будівельних матеріалів, які були використані під час будівництва житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами за адресою АДРЕСА_2 .

За таких обставин суд дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки позивачем не було надано належних і допустимих доказів отримання дозвільних документів на самочинне будівництво, а питання поділу будівельних матеріалів уже вирішено судом.

Так, до теперішнього часу не прийнято в експлуатацію самочинно збудований і незавершений будівництвом житловий будинок, який на даний час є лише будівельними матеріалами, які були використані в процесі будівництва житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_2 .

Право власності на земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, яка розташована за адресою : АДРЕСА_2 було набуто ОСОБА_3 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку лише 06 грудня 2007 року, виданий на підставі рішення Пултівецької сільської ради Вінницького району Вінницької області від 19 квітня 2007 року, тобто в порядку приватизації і вона не була набута за спільні кошти з ОСОБА_1 . А будівництво житлового будинку за цією адресою було розпочато ще 01.12.1994 року, тобто, коли ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не проживали однією сім`єю.

Сама по собі наявність будівельного паспорту виданого в 1994 році на ім`я лише ОСОБА_3 і Дозволу на право виконання будівельних робіт районного архітектору Жмеринського району від 30.11.1994 р. на підставі рішення виконкому Жмеринської районної ради народних депутатів від 24.11.1994 року, дата початку будівельних робіт 1.12.1994 р., без зазначення конкретної адреси в будівельному паспорті, не спростовує того факту, що будівництво спірного об`єкту в АДРЕСА_2 було здійснено на земельній ділянці, яка ще не була у власності ОСОБА_3 . В даний час об`єкт не прийнято в експлуатацію і є самочинним, оскільки це будівництво не відповідає параметрам визначеним в будівельному паспорті, що чітко відображено у технічному паспорті від 30 січня 2017 року, що виготовлений КП «ВООБТІ» і наданий позивачем до позову, в якому наявний штамп про самочинне будівництво та відхилення від проекту. Так, згідно відміток наявних в технічному паспорті від 30 січня 2017 року зазначено: збудовано самочинно Котельня «а»; а також наявний штамп про відхилення збудованих будівель від проекту: За проектом: житловий будинок під літерою «А» площею забудови 98,0 кв. м, сарай-літня кухня під літерою «Б» площа забудови 45,0 кв. м; фактично: житловий будинок під літерою «А» площею 121,5 кв. м, гараж під літерою «Б» площею 31,7 кв. м; сарай під літерою «б» площею 21,0 кв. м.

Тому, до теперішнього часу спірний об`єкт є самочинним будівництвом, не прийнятий в експлуатацію, право власності на нього не зареєстровано. Доказів, на спростування цих фактів позивачем ОСОБА_1 не надано, оскільки фактично з моменту розгляду справи № 128/1839/17 Верховним Судом нічого не змінилося і основне будинок в експлуатацію не прийнятий, він не відповідає будівельному паспорту, містить самочинні будівлі, а тому без прийняття в експлуатацію не може бути визнаний незавершеним будівництвом.

Окрім того, після вирішення спору судом в листопаді 2021 року, відповідачем вже самостійно було здійснено ряд ремонтних робіт в спірному об`єкті будівництва, взагалі без участі ОСОБА_1 , на які він не має законного права претендувати, так само як і на інші будівельні матеріали та ремонтні роботи, які були виконані відповідачем після рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 22.08.2014 по цивільній справі № 128/2705/13-ц.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання права на незавершене будівництво не підлягають до задоволення, оскільки спірний будівельний об`єкт не прийнятий в експлуатацію, є самочинним будівництвом, так як збудований з відхиленням від проекту, містить самочинні споруди, а тому не може бути визнаний об`єктом незавершеного будівництва.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 20 лютого 2020 року, яка залишена в силі на підставі постанови Верховного Суду палати Касаційного цивільного суду від 18 листопада 2021 року по справі № 128/1839/17, було зроблено вірний висновок про те, що: сторони не позбавлені можливості вирішити питання щодо узаконення спірного будинку відповідно до Порядку проведення технічного обстеження і прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, будівель і споруд сільськогосподарського призначення, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), збудовані на земельній ділянці відповідного цільового призначення без дозвільного документа на виконання будівельних робіт, затвердженого наказом Міністерства Регіонального розвитку будівництва та житлово-комунального господарства України від 03 липня 2018 року № 158, яким врегульовано прийняття в експлуатацію об`єктів самочинного будівництва, зокрема будинків, збудованих в період з 05 серпня 1992 року до 09 квітня 2015 року.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває право власності на нього. Визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого в експлуатацію, в судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено.

Також, Велика Палата Верховного Суду у справі № 200/22329/14-ц зазначила, що "визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого до експлуатації, в судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено", ця позиція викладена також у постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-159цс15.

Таким чином, відповідач вважає, що позов ОСОБА_1 є безпідставним і не підлягає до задоволення; раніше вона пропонувала ОСОБА_1 для того, щоб вирішити спір мирним шляхом, сплатити йому половину вартості будівельних матеріалів за спірний об`єкт будівництва, однак він категорично відмовився.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, мотивуючи їх обставинами, викладеними в позовній заяві, просив позов задоволити.

Представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Галіцина В.В. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, заперечувала щодо їх задоволення, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву.

Суд, заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши та оцінивши матеріали справи, прийшов до висновку, що в позові ОСОБА_1 слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини громадянина захищаються судом та відповідно до вимог чинного цивільного процесуального законодавства України кожній особі гарантується право звернення безпосередньо до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як вбачається з матеріалів справи (а.с. 23 - 27) рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 22.08.2014, встановлено факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по січень 2013 року; визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку будівельних матеріалів, які були використані в процесі будівництва житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що знаходяться в АДРЕСА_2 .

Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 08.10.2014 рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 22.08.2014 залишено без змін.

Крім того, рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 25.11.2019 визнано незавершеним будівництвом житловий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_2 ; виділено ОСОБА_1 1/2 частину об`єкту незавершеним будівництвом у вигляді житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_2 , за першим варіантом висновку експерта №449 від 25.04.2019 року, а саме, по житловому будинку, під літерою «А»: загальною площею 48,7 кв.м.: частину коридору 1-1, площею 3,0 кв.м., кімнату 1-5, площею 18,3 кв.м., гараж 1-6, площею 27,3 кв.м., вартістю 51 224,4 грн., погріб «п/А», вартістю 25 361 грн., ганок, площею 6,6 кв.м., вартістю 901,3 грн., сарай літера «б», вартістю 8 512 грн., 1/2 частину криниці №1, вартістю 6 812,5 грн., 1/2 частину огорожі №2, вартістю 4 500,5 грн., частину фундаменту під огорожу, вартістю 9 448,5 грн., всього на суму 106 760,2 грн. з часткою в 50/100.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 20.02.2020 рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 25 листопада 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання житлового будинку з господарськими спорудами об`єктом незавершеного будівництва, виділ у натурі 1/2 частки майна та визнання права власності на майно, відмовлено (а.с. 28 - 34).

Постановою Верховного Суду Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18.11.2021 постанову Вінницького апеляційного суду від 20.02.2020 залишено без змін.

У вказаній постанові апеляційної інстанції зазначено, що сторони не позбавлені можливості вирішити питання щодо узаконення спірного будинку відповідно до Порядку проведення технічного обстеження і прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, будівель і споруд сільськогосподарського призначення, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), збудовані на земельній ділянці відповідного цільового призначення без дозвільного документа на виконання будівельних робіт, затвердженого наказом Міністерства Регіонального розвитку будівництва та житлово-комунального господарства України від 03 липня 2018 року № 158, яким врегульовано прийняття в експлуатацію об`єктів самочинного будівництва, зокрема будинків, збудованих в період з 05 серпня 1992 року до 09 квітня 2015 року.

Відповідно до ч.2 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Предметом позовних вимог у справі, яка переглядалася у порядку касаційного провадження, були вимоги про визнання житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 об`єктом незавершеного будівництва, виділ в натурі частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, визнання права власності на 1/2 частину об`єкта незавершеного будівництва у вигляді житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами.

Особливості виникнення права власності на новостворене нерухоме майно визначено у частині другій статті 331 ЦК України: право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Аналіз положень статті 331 ЦК України у системному зв`язку з нормами статей 177-179, 182 цього Кодексу, частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації, а державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 200/22329/14-ц (провадження № 14-483цс19) та у постанові Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 347/1836/15-ц викладено правовий висновок про те, що визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого до експлуатації, у судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено.

Отже, новостворене нерухоме майно, будівництво якого здійснено в передбаченому законом порядку, набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього.

До прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію. Визнаючи при цьому право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання (постанова Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі № 6-388цс15).

Будівництво вважається самочинним, якщо у діях особи є хоча б одна із ознак, передбачених частиною першою статті 376 ЦК України: 1) об`єкт нерухомості збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області 22.08.2014, встановлено, що будівництво житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 розпочато до набуття (06 грудня 2007 року) ОСОБА_3 права власності на земельну ділянку.

Сама по собі наявність будівельного паспорту, виданого в 1994 році на ім`я лише ОСОБА_3 і дозволу на право виконання будівельних робіт районного архітектору Жмеринського району від 30.11.1994 р. на підставі рішення виконкому Жмеринської районної ради народних депутатів від 24.11.1994 року, дата початку будівельних робіт 1.12.1994 р., без зазначення конкретної адреси в будівельному паспорті, не спростовує того факту, що будівництво спірного об`єкту в АДРЕСА_2 було здійснено на земельній ділянці, яка ще не була у власності ОСОБА_3 .

Судом апеляційної інстанції встановлено, що дозвіл на початок будівельних робіт в установленому порядку не надавався та план забудови не затверджувався, вказані об`єкти нерухомого майна побудовані без затвердження технічної документації на забудову земельної ділянки та станом на момент розгляду цієї справи в експлуатацію не введені.

Тобто, відсутність дозвільної технічної документації на будівництво спірного домоволодіння унеможливлює його визнання об`єктом незавершеного будівництва і до зміни статусу об`єкта самочинного будівництва та прийняття його в експлуатацію питання про поділ та визнання права власності на 1/2 частину самочинного будівництва є передчасним.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, питання поділу об`єктів права спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 вирішувалось під час розгляду справи № 128/2705/13-ц.

Згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом в постанові від 11 грудня 2019 року по справі № 347/1836/15-ц, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває право власності на нього. Визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого в експлуатацію, в судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено.

Також, Велика Палата Верховного Суду у справі № 200/22329/14-ц зазначила, що «визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого до експлуатації, в судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено», ця позиція викладена також у постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-159цс15.

В даний час об`єкт не прийнято в експлуатацію і є самочинним, оскільки це будівництво не відповідає параметрам, визначеним в будівельному паспорті, що відображено у технічному паспорті від 30 січня 2017 року, виготовленому КП «ВООБТІ», в якому наявний штамп про самочинне будівництво та відхилення від проекту (а.с. 17 - 20).

Так, згідно відміток, наявних в технічному паспорті від 30.01.2017, збудовано самочинно Котельня «а», а також наявний штамп про відхилення збудованих будівель від проекту: За проектом: житловий будинок під літерою «А» площею забудови 98,0 кв. м, сарай-літня кухня під літерою «Б» площа забудови 45,0 кв. м; фактично: житловий будинок під літерою «А» площею 121,5 кв. м, гараж під літерою «Б» площею 31,7 кв. м; сарай під літерою «б» площею 21,0 кв. м.

До теперішнього часу спірний об`єкт є самочинним будівництвом, не прийнятий в експлуатацію, право власності на нього не зареєстровано.

Як було зазначено стороною відповідача, в листопаді 2021 року ОСОБА_3 вже самостійно було здійснено ряд ремонтних робіт в житловому будинку, без участі ОСОБА_1 , на які він не може претендувати, так само як і на інші будівельні матеріали та ремонтні роботи, які були виконані нею після ухвалення рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 22.08.2014 по цивільній справі № 128/2705/13-ц.

Таким чином, з огляду на викладене, оскільки на даний час житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 в експлуатацію не прийнятий, а є лише будівельними матеріалами, які були використані в процесі його будівництва, тому й не може бути визнаний незавершеним будівництвом, з огляду на що в задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити.

Суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» від 09.12.1994 р.). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 р.).

Такі висновки також викладені у постанові Верховного Суду від 12.01.2021 у справі № 607/9865/16-ц.

Керуючись ст. ст. 15, 16, 317, 319, 321, 331, 368, 372 ЦК України, ст. ст. 5, 4, 10, 76, 128, 224, 264, 265, 268, 273 274 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права на незавершене будівництво відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Вінницького апеляційного суду через Вінницький районний суд Вінницької області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 11.11.2024.

Суддя Оксана БОНДАРЕНКО