ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6900/24 Справа № 203/2452/23 Суддя у 1-й інстанції - Колесніченко О. В. Суддя у 2-й інстанції - Максюта Ж. І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 жовтня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Максюти Ж.І.

суддів - Космачевської Т.В., Ткаченко І.Ю.

за участю секретаря - Ніколиної А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Андросової Катерини Іванівни на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 квітня 2024 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання припиненими договорів позики та іпотеки, визнання відсутніми прав вимоги, скасування рішень про державну реєстрацію прав та обтяжень, припинення іпотеки та обтяжень житлового приміщення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2023 року ОСОБА_1 за представництва адвоката Андросової К.І. пред`явив позов до ОСОБА_2 на предмет припинення зобов`язань за договором позики та забезпечення іпотекою з тих підстав, що 14 січня 2014 рок між позивачем і відповідачем (громадянкою російської федерації) укладений нотаріально посвідчений договір позики на суму 1 598 600,00 грн., значна частина коштів за яким на суму 1 287 415,00 грн. повернута згідно заяви самої відповідачки від 04 вересня 2017 року, проте відповідач ухиляється від прийняття виконання зобов`язань за договором позики на залишок боргу в сумі 311 185,00 грн., не виходить на зв`язок, місце її знаходження встановити неможливо, внаслідок чого порушується право власності позивача на передане в забезпечення виконання зобов`язань на підставі договору іпотеки від 14 січня 2014 року майно позивача нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 площею 176,7 кв.м., оскільки це нерухоме майно знаходиться під забороною і позбавляє позивача можливості розпорядитися цим майном, тому, оскільки строк виконання зобов`язань за договором позики встановлений до 01 лютого 2015 року та строк позовної давності за ст. 257 ЦК України сплив, а відповідачем не ініційовано ні позову про стягнення боргу, ні розпочато процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки, то ці обставини породжують правову невизначеність позивача як боржника і власника предмету іпотеки у правовідносинах з кредитором, у зв`язку з чим позивач, з урахуванням уточненої позовної заяви від (а.с.162-169) просив суд:

1)визнати таким, що припинений договір позики грошових коштів, посвідчений 14 січня 2014 року за реєстровим № 9 приватним нотаріусом Алуштинського міського нотаріального округу Буховець Ю.В.;

2)визнати таким, що припинений договір іпотеки, посвідчений 14 січня 2014 року за реєстровим № 10 приватним нотаріусом Алуштинського міського нотаріального округу Буховець Ю.В.;

3)визнати відсутнім у громадянки російської федерації ОСОБА_2 права вимоги від ОСОБА_1 за договором позики грошових коштів, посвідчений 14 січня 2014 року за реєстровим № 9 приватним нотаріусом Алуштинського міського нотаріального округу Буховець Ю.В.;

4)визнати відсутнім у громадянки російської федерації ОСОБА_2 права вимоги від ОСОБА_1 за договором іпотеки, посвідчений 14 січня 2014 року за реєстровим № 10 приватним нотаріусом Алуштинського міського нотаріального округу Буховець Ю.В.;

5)скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 9899844 від 14 січня 2014 року 12:51:49, про реєстрацію іпотеки (номер запису про іпотеку 4241398) щодо об`єкту нерухомого майна, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, нежитлова будівля загальною площею 176,7 кв.м., яка складається із: будівля літ. А-1 поз.1-12, ганки літ.а, а1,а2, розташована за адресою: АДРЕСА_1 в;

6)скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 9898942 від 14 січня 2014 року 12:37:01, про обтяження об`єкту нерухомого майна, реєстраційний номер 01, нежитлова будівля, розташована за адресою: АДРЕСА_1 в, забороною відчуження, номер запису про обтяження 4240843;

7)припинити іпотеку (номер запису про іпотеку 4241398 від 14 січня 2014 року 12:37:24, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 9899844 від 14 січня 2014 року 12:51:49, підстава виникнення іпотеки договір іпотеки, серія та номер: 10, виданий 14 січня 2014 року, видавник: приватний нотаріус Алуштинського міського нотаріального округу Буховець Ю.В.) об`єкта нерухомого майна реєстраційний номер 01, нежитлова будівля загальною площею 176,7 кв.м., яка складається із: будівля літ. А-1 поз.1-12, ганки літ.а, а1,а2, розташована за адресою: АДРЕСА_1 в;

8)припинити обтяження заборона на нерухоме майно (номер запису про обтяження 4240843 від 14 січня 2014 року 12:29:07, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер:9898942 від 14 січня 2014 року 12:37:01, підстава виникнення іпотеки договір іпотеки, серія та номер 10, виданий 14 січня 2014 року, видавник: приватний нотаріус Алуштинського міського нотаріального округу Буховець Ю.В.) об`єкта нерухомого майна реєстраційний номер 01, нежитлова будівля, розташована за адресою: АДРЕСА_1 в;

9)судові витрати покласти на відповідачку.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 квітня 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання припиненими договорів позики та іпотеки, визнання відсутніми прав вимоги, скасування рішень про державну реєстрацію прав та обтяжень, припинення іпотеки та обтяжень житлового приміщення відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Андросова К.І., посилаючись на те, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає те, що висновок суду стосовно того, що позивач не скористався виконати свій обов`язок шляхом внесення коштів на депозит нотаріуса, спростовується тим, що чинне законодавство не місить обов`язку боржника скористатися виключно таким способом припинення невизначеності у стосунках з кредитором та захисту своїх прав до моменту звернення до суду з відповідним позовом, а тому на підставі ст. 537 ЦК України боржник має лише право виконати свій обов`язок шляхом внесення коштів або цінних паперів на депозит нотаріуса.

Що стосується висновків суду першої інстанції стосовно того, що позивач не надавав доказів звернення до відповідача з пропозицією прийняття виконання зобов`язання, то апелянт вважає, що оскільки судом встановлено факт реєстрації місце проживання відповідачки на території України, яка належним чином повідомлена про день та час розгляду справи, однак відповідачка до суду не з`явилася та про причини неявки до суду не повідомила, своїх пояснень та доказів не надала, участі у процесі не приймала, а тому цей факт свідчить про те, що остання тривалий час не перебуває на території України та її життєві інтереси тривалий час знаходяться на окупованій території, або на території РФ громадянкою якої вона є.

Також, апелянт звертає увагу на те, що основним аргументом щодо задоволення позовних вимог є факт спливу строків позовної давності, оскільки згідно п. 3 Договору позики, строком повернення коштів встановлено 01.02.2015 року, а тому оскільки ОСОБА_1 в межах строку дії позовної давності (01.02.2015-01.02.2018 )не вчиняв дій, які б свідчили про визнання ним суми боргу поза межами тих коштів, які прийняла ОСОБА_2 за заявою від 04.09.2017 року, строк позовної давності для ОСОБА_2 на решту суми не переривався на підставі ст. 264 ЦПК України, а тому сплив 01.02.2018 року.

Відзив на апеляційну скаргу учасниками справи подано не було.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 14 січня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладений договір позики грошових коштів, посвідчений приватним нотаріусом Алуштинського міського нотаріального округу АР Крим Буховець Ю.В. за реєстровим №9, за умовами якого, що є обов`язковими для сторін згідно ст. 629 ЦК України, позикодавець ОСОБА_2 передала позичальнику ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 1 598 600,00 грн., що на момент укладення цього договору склало 200 000,00 доларів США, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів без оплати відсотків у строк до 01 лютого 2015 року (п.п.1, 2,3 договору).

Відповідно до п.2 договору грошові кошти, які є предметом цього договору, передані позикодавцем та одержані позичальником до підписання цього договору.

За умовами п.5 договору позика вважається повернутою в момент повної сплати суми боргу.

Також 14 січня 2014 року в забезпечення своєчасного повернення до 01 лютого 2015 року 1 598 600,00 грн. позики громадянин України ОСОБА_1 передав в іпотеку громадянці російської федерації ОСОБА_2 , яка з дозволом на імміграцію має постійне місце проживання в Україні на законних підстав, нежитлову будівлю, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 в, на умовах укладеного ними договору, посвідченого приватним нотаріусом Алуштинського міського нотаріального округу АР Крим Буховець Ю.В. за реєстровим № 10 (а.с.7-9).

Вказана нежитлова будівля належить позивачу на праві власності на підставі договору дарування, посвідченого 22 травня 2009 року за реєстровим № 571 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Зарею Н.Г. та зареєстрованого КП «ДМБТІ» ДОР 22 липня 2009 року, реєстраційний номер будівлі в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 3232160.

Одночасно з посвідченням договору іпотеки приватним нотаріусом Алуштинського міського нотаріального округу АР Крим Буховець Ю.В. на підставі ст. 73 Закону України «Про нотаріат» накладена заборона відчуження зазначеного в договорі іпотеки майна нежитлової будівлі, яка належить ОСОБА_1 до припинення іпотеки, зареєстрована в реєстрі за № 11 (а.с.10).

Також судом встановлено, що 04 вересня 2017 року ОСОБА_2 зробила заяву, посвідчену приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Зарею Н.Г. та зареєстровану в реєстрі за № 1355 (а.с.13), якою підтвердила повернення ОСОБА_1 частини грошових коштів, які були одержані ним за договором позики грошових коштів від 14 січня 2014 року, в сумі 1 287 415,00 грн., що еквівалентно 50 000,00 доларам США на день повернення коштів за курсом НБУ. Також відповідач заявила, що сума коштів, що еквівалентна 50 000,00 доларам США, нею прийнята в рахунок часткового погашення боргу за договором позики грошових коштів, посвідченого приватним нотаріусом 14 січня 2014 року, а залишок боргу за вищезазначеним договором складає суму коштів, що є еквівалентом 150 000,00 доларів США.

Судом встановлено та визнано позивачем, що основне зобов`язання за договором позики від 14 січня 2014 року боржником (позивачем у справі), виконано лише частково, на суму 1 287 415,00 грн. і це виконання прийнято кредитором (відповідачем у справі) згідно нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_2 від 04 вересня 2017 року.

Також судом встановлено, що між позивачем та відповідачем існують розбіжності у визначенні суми решти боргу за договором позики, оскільки позивач стверджує, що залишок боргу складає 311 185,00 грн., а відповідач вважає, що залишок боргу складає сума, еквівалентна 150 000,00 доларам США.

Разом з тим, позивач, визнавши обставини того, що зобов`язання за договором позики не виконані, оскільки відбулось лише часткове виконання, та не встановивши місце знаходження кредитора і вважаючи що остання ухиляється від прийняття виконання зобов`язання, не вносив залишок належних з нього кредиторові грошей у депозит нотаріуса, як це визначено ч.1 ст. 537 ЦК України.

Так, згідно нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_2 від 04 вересня 2017 року вона, громадянка російської федерації, зареєстрована та проживає в квартирі АДРЕСА_2 , дані про що повністю узгоджуються з відомостями Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 11 січня 2024 року за вих. № 6/5-148 про те, що ОСОБА_2 зареєстрована в кв. АДРЕСА_2 з 01 грудня 2014 року по день надання відповіді.

Одночасно за даними Центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 08 грудня 2023 року ОСОБА_2 територію України ніколи не полишала і регулярно здійснювала перетин лінії розмежування з тимчасово окупованою територією України через пункт пропуску Чонгар з в`їздом на материкову частину України з липня 2018 року до 15 грудня 2021 року, зокрема з 18 липня 2018 року по 22 серпня 2019 року, з 11 вересня 2019 року по 14 січня 2020 року, з 21 січня 2020 року по 16 вересня 2020 року, з 09 жовтня 2020 року по 03 лютого 2021 року, з 09 квітня 2021 року по 11 квітня 2021 року, з 05 вересня 2021 року по 17 жовтня 2021 року. Востаннє, ОСОБА_2 перетнула лінію розмежування з тимчасово окупованою територією України у пункті пропуску Чонгар з виїздом на півострів Крим 15 грудня 2021 року та більше на материкову Україну станом на 11 год.01 хв. 08 грудня 2023 року в умовах воєнного стану не поверталася (а.с.137).

Разом з тим, позивачем не надано жодних належних та допустимих згідно ст.ст. 77-78 ЦПК України доказів того, що він звертався до ОСОБА_2 за останнім відомим зареєстрованим місцем проживання свого кредитора у місті Дніпрі за прийняттям нею виконання зобов`язань за договором позики, хоч би у будь-якому розмірі, зокрема, і в тому розмірі, який позивач вважав повним виконанням, як і відсутні докази того, що відповідач відмовилась прийняти виконання зобов`язання у запропонованій позивачем сумі.

Згідно з вимогами ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.2 ст.1047 ЦК України).

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

За статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно вимог ч.ч.1, 2, 3 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Частиною 1 ст. 537 ЦК України визначено, що боржник має право виконати свій обов`язок шляхом внесення належних з нього кредиторові грошей або цінних паперів у депозит нотаріуса, нотаріальної контори або на рахунок ескроу в разі: 1) відсутності кредитора або уповноваженої ним особи у місці виконання зобов`язання; 2) ухилення кредитора або уповноваженої ним особи від прийняття виконання або в разі іншого прострочення з їхнього боку; 3) відсутності представника недієздатного кредитора.

Частиною 2 ст. 537 ЦК України передбачено, що нотаріус повідомляє кредитора у порядку, встановленому законом, про внесення боргу у депозит.

За умовами ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості.

Такий висновок суду першої інстанції є правильним та таким, що відповідає нормам закону та фактичним обставинам справи.

У статті 15 Цивільного кодексу України зазначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Перевіряючи законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, встановивши на основі дослідження всіх наявних у справі доказів у їх сукупності та співставленні, їх належної оцінки, правильного визначення характеру спірних правовідносин і норм права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, дійшов правильного висновку про про відсутність підстав для задоволення позовних вимог відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Наведені в апеляційній скарзі доводи, висновків суду не спростовують, переважно зводяться до незгоди із встановленими судом обставинами, та спрямовані на переоцінку доказів у справі, що в силу вимог статті 367 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи в апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Враховуючи наведене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Підстав для скасування судового рішення не вбачається.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, витрати позивача по сплаті судового збору, пов`язані з поданням апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Андросової Катерини Іванівни - залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: