Справа № 509/5500/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2024 року Овідіопольський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді - Козирського Є.С.

при секретарі - Лисенко О.Д.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в смт. Овідіополь, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання права власності,-

ВСТАНОВИВ:

15 вересня 2023 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача , в якому просив суд визнати право особистої приватної власності ОСОБА_1 на садовий будинок з господарчими будівлями та спорудами під № НОМЕР_1 та земельну ділянку площею 0,0600 га, кадастровий номер :00:02:006:0370 за адресою садівничий кооператив «Механізаторів», смт.Великодолинське, Овідіольський район, Одеська область.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач 14 вересня 2014 року продав власну квартиру АДРЕСА_1 , які перейшла до нього у спадок після смерті матері, після чого 3 жовтня 2014 року було куплено садовий будинок з господарчими будівлями та спорудами під № НОМЕР_1 та земельну ділянку площею 0,0600 га, кадастровий номер :00:02:006:0370 за адресою садівничий кооператив «Механізаторів», смт.Великодолинське, Овідіольський район, Одеська область. Позивач вказує, що у відповідачки під час шлюбу не було жодних доходів та не було власних заощаджень, тому вважає, що зазначене майно належить виключно йому та є його особистою приватною власністю, також, позивачем були надані записи телефонної розмови з відповідачкою, як доказ визнання нею майна його особистою приватною власністю.

Відповідно до автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано судді Овідіопольського районного суду Одеської області Козирському Є.С.

Ухвалою суду від 18 вересня 2023 року провадження по справі відкрито, відповідачу надано п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву.

04 жовтня 2023 року від представника відповідача адвоката Хижняк Анастасії Володимирівни до суду надійшов відзив, у якому зазначив, що вимоги щодо визнання особистою приватною власністю чоловіка нерухомого майна не визнає, обгрунтовуючи це тим, що відповідно до сімейного законодавства майно, набуте за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, крім того, зазначають, що відповідачка працювала та мала власний дохід, в підтвердження цього надали трудову книжку (серійний номер НОМЕР_2 ), де вказано, що відповідачку 14.07.2008 року було прийнято на роботу майстером парикмахером за трудовим договором № 3 зареєстрований у центрі зайнятості СПД «Кушмаренко» від 14.07.2008 року СП «Київського р-ну» Міському Ц.З. м. Одеси, а 22.02.2010 року звільнено з роботи за власним бажанням відповідно до статті 38 КЗпП України. Після чого ОСОБА_4 у Державній податковій службі України отримала Свідоцтво платника єдиного податку ( Cерія НОМЕР_3 ) за державною реєстрацією суб`єкта господарювання (юридичної особи або фізичної особи підприємця відповідно до закону ) вип. № 0097463 від 02.12.2011 р. за видом діяльності №93.02.0 надання перукарнями та салонами краси.

08 грудня 2023 року ухвалою суду було продовжено підготовче провадження, так як 60-денний строк підготовчого провадження закінчюється, а з урахуванням вищевикладених обставин, без продовження такого строку неможливо провести належну підготовку справи до розгляду, суд позбавлений можливості з`ясувати питання, передбачені ч. 2 ст. 197 ЦПК України та провести підготовче судове засідання, тому суд прийшов до висновку про необхідність продовження строку підготовчого провадження на 30 днів.

Судове засідання призначено на 05.12.2023 року на 10:30 год.

05 грудня 2023 року представник позивача звернувся до суду з клопотанням про витребування доказів, в якому просив суд витребувати від Приморської державної податкової інспекції Головного управління ДПС в Одеській області (вул. Південна, 1, м. Одеса) відомості про доходи ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , починаючи з 2005 року по 2015 рік, оскільки у відзиві на позовну заяву відповідачка зазначає, що вона зареєстрована як ФОП, відповідно до доданих копій документів, у Приморській районній податковій інспекції м. Одеси, тобто вела підприємницьку діяльність. Крім того, як випливає з трудової книжки, працювала з 2008р. по 2010р. Однак доказів отримання доходу та його розміру, на який вона посилається, не надала.

Ухвалою суду від 05 грудня 2023 року вирішено задовольнити клопотання представника позивача та витребувати з Приморської державної податкової інспекції Головного управління ДПС в Одеській області (вул. Південна, 1, м. Одеса) відомості про доходи відповідачки ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , починаючи з 2005 року по 2015 рік.

Наступне судове засідання призначено на 22.01.2024 року об 11:00 год.

Ухвалою суду від 22.01.2024 року підготовче провадження по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання права власності закрито. Призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні у приміщенні Овідіопольського районного суду Одеської області (67801, смт. Овідіополь, вул. Берегова, 9) на 22.02.2024 року на 10:30 год.

23 січня 2024 року до суду надійшло клопотання від представника позивача адвоката Ларіонова С.Б. про витребування доказів, в якому просив суд витребувати від Головного управління ДПС в Одеській області Державної податкової служби України (вул. Семінарська, 5, м. Одеса, 65044) відомості про доходи відповідачки, починаючи з 2010 року по 2013 рік включно.

Судом витребувані відомості від податкової служби про доходи відповідачки за 2005-2015р.р. Однак, ГУ ДПС в Одеській області надало відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків за 2005-2009р.р. та за 2014-2015р.р. За 2010-2013 р.р. такі відомості відсутні або неповні. Враховуючи, що саме за цей період передує придбанню спірного майна, та має важливе значення для встановлення обставин з метою повного та всебічного вирішення спору, необхідно додатково витребувати ці відомості.

Ухвалою суду від 23 січня 2024 року було ухвалено клопотання про витребування доказів задовольнити та витребувати від Головного управління ДПС в Одеській області Державної податкової служби України (вул.Семінарська, 5, м. Одеса, 65044) відомості про доходи позивачки , починаючи з 2010 року по 2013 рік включно.

22.02.2024 року о 10:30 було проведено судове засідання, наступне судове засідання призначено на 02.04.2024 року о 10:30 год.

02.04.2024 року о 10:30 було проведено судове засідання, наступне судове засідання призначено на 15.04.2024 року о 10:30 год.

15.04.2024 року на судовому засіданні було опитано свідків.

Наступне судове засідання призначено на 20.05.2024 року об 11:00 год.

Наступне судове засідання призначено на 11.06.2024 року о 10:30 год.

Позивач ОСОБА_1 , та представник позивача ОСОБА_2 , в судове засідання з`явилися, позовні вимоги підтримали, просили задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судове засідання з`явилася, позовні вимоги не визнала, просила відмовити в задоволенні позову.

Дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, вислухавши пояснення сторін, суд приходить до наступних висновків.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини.

Згідно ст. 3 СК України визначено, що сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Судом встановлено, що 05 вересня 2009 року між позивачем та відповідачем був зареєстрований шлюб Першим Суворовським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції за актовим записом №769.

03 жовтня 2013 року між гр. ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу, реєстровий № 824. Відповідно до наданого позивачем договору продавець передає майно у власність покупця. Предметом договору є земельна ділянка під № НОМЕР_1 , площею 0,0600 га., кадастровий номер :02:006:0370, яка розташована на території Великодолинської селищної ради за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, смт. Великодолинське, СК «Механізатор», що є приватною власністю продавця на підставі Державного акту серії ЯЕ № 652854 на право власності на земельну ділянку, виданого Відділом земельних ресурсів у Овідіопольському районі Одеської області 10 вересня 2007 року, акт зареєстровано в книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю та на право: постійного користування землею, договорів оренди землі за № 33, виданого на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого Куркан Н.Ф., приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області 28.04.2006 року за реєстровим № 2916. Цільове призначення земельної ділянки - для ведення садівництва.

Також, 03 жовтня 2013 року між гр. ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу, реєстровий № 823. Відповідно до наданого позивачем договору продавець передає майно у власність покупця. Предметом договору є садовий будинок з господарчими будівлями та спорудами під № НОМЕР_1 , площею 0,0600 га., кадастровий номер :02:006:0370, яка розташована на території Великодолинської селищної ради за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, смт. Великодолинське, СК «Механізатор».

Рішенням Приморського районного суду м. Одеса від 29.08.2023 по справі № 522/5985/23 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 розірвано.

Суд вважає, що згідно з положеннями ст. 57 СК України визначено підстави визнання особистою приватною власністю дружини та чоловіка, а саме: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду". 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Суд звертає увагу на те, що у статті 65 СК України передбачено, зокрема, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

В наданому позивачем Договорі купівлі-продажу під реєстровим № 824 від 03 жовтня 2013 року до позовної заяви в пункті 2.5. зазначено, що земельна ділянка є спільною сумісною власністю, оскільки придбана у період зареєстрованого шлюбу. Цей договір вчинений за письмовою згодою чоловіка покупця, справжність підпису на якій засвідчена ОСОБА_6 , приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу 01 жовтня 2013 року за реєстровим номером 822, викладеною окремою заявою, яка зберігається у справах приватного нотаріуса, аналогічне і зазначене у Договорі купівлі-продажу під реєстровим № 823.

У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 липня 2021 року у справі № 161/8116/19 (провадження № 61-22259св19), Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2023 року у справі № 357/9482/21 (провадження № 61-12596св22) вказано, що наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя.

20 березня 2024 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 712/3590/22, провадження № 61-14297св23 (ЄДРСРУ № 117890701) зазначив, що згода дружини, чоловіка на розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поширюється на як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, а також наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя; у разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпоряджаються майном (коштами) на набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність.

Отже, до складу майна, що підлягає поділу включається спільне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, у тому числі, яке знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена, зокрема в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Однак, позивачем не надано доказів, які би доводили той факт, що спільно набуте майно під час шлюбу, а саме: садовий будинок з господарчими будівлями та спорудами під № НОМЕР_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 37) та земельну ділянку площею 0,0600 га, кадастровий номер :02:006:0370 за адресою: садівничий кооператив «Механізатор», смт.Великодолинське, Овідіопольський район, Одеська область (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 37) є його особистою приватною власністю.

В пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Відповідно сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29.05.2019 року у справі № 522/19610/15-ц (провадження 61-35779ск18).

Позивачем було надані записи телефонної розмови з відповідачкою, однак Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у рішенні № 369/1923/15-ц від 04 липня 2018 року підкреслює, що засади рівності і змагальності у судовому процесі виведені ним із принципу верховенства права, якому підпорядкована вся Конвенція, та є складовими частинами права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції. Принцип рівності сторін у процесі у розумінні справедливого балансу між сторонами вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно іншої сторони.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Фактично спростування презумпції спільної сумісної власності та доказування, що садовий будинок з господарчими будівлями та спорудами під № НОМЕР_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 37) та земельну ділянку площею 0,0600 га, кадастровий номер :02:006:0370 за адресою: садівничий кооператив «Механізатор», смт.Великодолинське, Овідіопольський район, Одеська область (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 37) є особистою приватною власністю позивача засновано лише на договорі купівлі-продажу його особистої квартири.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що належних, допустимих і достатніх доказів, що саме особисті гроші позивача були використані на купівлю земельної ділянки і не були витрачені на інші потреби, до суду не надано, тому є визначені законом підстави для відмови в задоволенні позовної заяви.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами».

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Керуючись ст.ст. 259, 263-265,315,319 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання права власності відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

У випадку, якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 18.06.2024 року.

Суддя: Є. С. Козирський