ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6087/24 Справа № 190/192/24 Суддя у 1-й інстанції - Фирса Ю.В. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого- судді Демченко Е.Л.

суддів - Барильської А.П., Макарова М.О.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційну скаргу акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення недоплаченого розміру матеріальної допомоги на оздоровлення, -

в с т а н о в и л а:

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - АТ «Українська залізниця») про стягнення недоплаченого розміру матеріальної допомоги на оздоровлення, мотивуючи його тим, що з 04 вересня 2012 року працює на підприємстві відповідача на різних посадах, з 06 липня 2016 року переведена електромеханіком дільниці 2 групи.

Вказувала що за період з 2017 року по 2021 рік перебувала у щорічних відпустках, користувалася правом на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення, але підприємство, в порушення умов п.3.1.12. колективного договору на 2012 рік, який діяв і в подальшому та яким було визначено розмір допомоги на оздоровлення у розмірі 40% тарифної ставки на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги, посилаючись на внесення погоджених з профспілкою змін до колективного договору, виплачувало таку допомогу не в повному обсязі, чим допустив тривале порушення прав працівників.

Посилаючись на те, що на цей час відповідач має перед нею заборгованість у сумі 9 540 грн., просила суд ухвалити рішення, яким стягнути вказану заборгованість та стягнути 2 500 грн. витрат на правову допомогу.

Рішенням П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2024 року позов задоволено.

В апеляційній скарзі АТ «Українська Залізниця», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позову, оскільки положенням Закону України від 06 грудня 2016 року №1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (далі - Закон №1774-VIII), а саме пунктом 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, крім розрахунку щорічного обсягу фінансування статутної діяльності політичних партій. Заявлені вимоги про стягнення недоплаченої суми матеріальної допомоги на оздоровлення за 2017, 2018, 2019 рік, тобто до введення на території України карантину та продовження у зв`язку із цим процесуальних строків. Крім того, на час звернення із вказаним позовом позивачка не довела про порушення своїх прав та недоотримання матеріальної допомоги на оздоровлення.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч.1 ст.369 ЦПК України).

Зважаючи на те, що ціна позову становить 9 540 грн. та не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено та це підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 з 04 вересня 2012 року працює у структурному підрозділі «П`ятихатська дистанція сигналізації та зв`язку» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця».

Пунктом 3.1.12. колективного договору на 2012 рік, укладеного між начальником П`ятихатської дистанції сигналізації та зв`язку та Головою профспілки П`ятихатської дистанції сигналізації та зв`язку, схваленого конференцією трудового колективу дистанції колії 28 березня 2012 року, який є чинним станом на 2021 рік, встановлено, що при кожному наданні працівникам дистанції щорічної відпустки загальної тривалості або не менше її половини незалежно від періоду її надання виплачувати матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 40% відсотків тарифної ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги.

Пунктом 1.3. колективного договору визначено, що необхідні зміни і доповнення до колективного договору, що не погіршують соціального та економічного становища працівників дистанції колії вносяться протягом строку його дії за погодженням сторін і затверджуються на спільному засіданні керівництва дистанції колії і профспілкового комітету, а всі інші - на конференції трудового колективу.

Відповідно до спільної постанови начальника СП «П`ятихатська дистанція сигналізації та зв`язку» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» та Голови профспілки структурного підрозділу «П`ятихатська дистанція сигналізації та зв`язку» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» за №1 від 16 січня 2017 року постановлено продовжити здійснювати виконання зобов`язань, діючого колективного договору СП «П`ятихатська дистанція сигналізації та зв`язку» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» у 2017 році до 31 грудня 2017 року.

Згідно копії постанови СП «П`ятихатська дистанція сигналізації ьта зв`язку» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» та профспілки структурного підрозділу «П`ятихатська дистанція сигналізації та зв`язку» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» за №2 від 31 березня 2017 року постановлено застосувати 01 квітня 2017 року у діючому колективному договорі ДП «П`ятихатська залізниця» замість величини «мінімальна заробітна плата» розрахункову величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом».

Відповідно до копії постанови начальника СП «П`ятихатська дистанція сигналізації та зв`язку» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» та Голови профспілки структурного підрозділу «П`ятихатська дистанція сигналізації та зв`язку» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» за №1 від 15 січня 2018 року постановлено продовжити здійснювати виконання зобов`язань, діючого колективного договору СП «П`ятихатська дистанція сигналізації та зв`язку» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» у 2018 році до 31 грудня 2018 року.

Відповідно до копії постанови начальника СП «П`ятихатська дистанція сигналізації та зв`язку» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» та Голови профспілки структурного підрозділу «П`ятихатська дистанція сигналізації та зв`язку» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» за №П.-1 від 09 січня 2019 року постановлено продовжити здійснювати виконання зобов`язань, діючого колективного договору СП «П`ятихатська дистанція сигналізації та зв`язку» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» у 2019 році до укладення колективного договору АТ «Укрзалізниця».

Відповідно до копії постанови начальника СП «П`ятихатська дистанція сигналізації та зв`язку» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» та Голови профспілки структурного підрозділу «П`ятихатська дистанція сигналізації та зв`язку» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» за №1 від 15 січня 2020 року постановлено, продовжити здійснювати виконання зобов`язань, діючого колективного договору СП «П`ятихатська дистанція сигналізації та зв`язку» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» у 2020 році до укладення колективного договору АТ «Укрзалізниця».

Відповідно до копії постанови начальника СП «П`ятихатська дистанція сигналізації та зв`язку» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» та Голови профспілки структурного підрозділу «П`ятихатська дистанція сигналізації та зв`язку» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» за №1 від 15 січня 2021 року постановлено продовжити здійснювати виконання зобов`язань, діючого колективного договору СП «П`ятихатська дистанція сигналізації та зв`язку» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» у 2021 році до 31 грудня 2021 року.

Відповідно до постанови начальника СП «П`ятихатська дистанція сигналізації та зв`язку» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» та профспілки структурного підрозділу «П`ятихатська дистанція сигналізації та зв`язку» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» за №148 від 14 червня 2021 року постановлено внести зміни до колективного договору ВСП «П`ятихатська дистанція сигналізації та зв`язку», а саме у пункті 3.1.12. викласти в новій редакції: «При наданні працівникам щорічної відпустки загальної тривалості або не менше її половини (у випадках поділу відпустки на частини), незалежно від періоду її надання, виплачувати один раз на рік, за письмовою заявою працівника, матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 50 відсотків тарифної ставки чи посадового окладу за посадою, котру обіймає працівник, встановленого штатним розписом на дату подання заяви, але не менше двох прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених законодавством України на 01 січня (податкового) звітного року».

У періоди з 03 травня 2017 року по 03 червня 2017 року, з 12 травня 2018 року по 12 червня 2018 року, з 15 травня 2019 року по 14 червня 2019 року, з 13 травня 2020 року по 13 червня 2020 року, з 12 травня 2021 року по 11 червня 2021 рік позивачу надавалась щорічна тарифна відпустка.

Відповідно наданих суду розрахунків заробітної плати «П`ятихатиської дистанції сигналізації та зв`язку» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» позивачці ОСОБА_1 була виплачена матеріальна допомога на оздоровлення за 2 017 рік - 2 105 грн. , за 2018 рік - 2 308 грн., за 2019 рік - 2 401 грн., за 2020 рік - 2 627 грн., за 2021 рік - 2 838 грн.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що він законний, обґрунтований та доведений належними та допустимими доказами, які не спростовані відповідачем. Дії відповідача щодо невиплати позивачці частини матеріальної допомоги на оздоровлення за період 2017-2021 роки є неправомірними, тому заявлені позивачем позовні вимоги підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з вимогами статті 10 КЗпП України, колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.

Відповідно до вимог статті 13 КЗпП України та статті 7 Закону України «Про колективні договори і угоди», зміст колективного договору визначається сторонами.

Статтею 13 КЗпП України визначено, що у колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій і т.і.) колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії.

Згідно приписів статті 18 КЗпП України, положення колективного договору розповсюджуються на всіх працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими для роботодавця та працівника.

Відповідно до вимог частини 2 статті 97 КЗпП України, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

01 січня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №1774 - VIII від 06 грудня 2016 року, згідно п.3,5 розділу ІІ якого, установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 грн. Установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина у колективних договорах та угодах усіх рівнів. Сторонам, які уклали колективні договори і угоди, у тримісячний строк привести їх норми у відповідність із цим Законом згідно із законодавством. До внесення змін до колективних договорів і угод усіх рівнів щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно умов вказаного закону, мінімальна заробітна плата перестала бути розрахунковою величиною при визначенні розмірів заробітної плати та інших виплат, в тому числі вона не могла бути застосована як розрахункова величина у колективних договорах та угодах усіх рівнів. Сторони, які укладали такі договори мали б привести їх до норм вказаного закону протягом 3 місяців.

Однак, стаття 58 Конституції України передбачає, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Стаття 22 Конституції України гарантує, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Проаналізувавши у сукупності положення ст.ст.22,58 Конституції України, статті 9 КЗпП України, можна зробити висновок, що нові Закони, які погіршують становище працівників, зокрема призводять до зменшення певних виплат, розмір яких врегульований до прийняття цих Законів, договорами про працю не мають зворотної сили.

Прийняття Закону України «Про внесення змін до законодавчих актів України» №1774-УІІІ від 06 грудня 2016 року не створює юридичних наслідків щодо застосування п.3.1.12. колективного договору, в частині виплати допомоги на оздоровлення, оскільки питання виплати матеріальної допомоги на оздоровлення, умови виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, обставини, за яких вона виплачується, а також кому саме вона може бути виплачена першочергово, визначається, в даному випадку, колективним договором, п.3.1.12. якого визначено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40% відсотків ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги.

Прийняття спільної постанови СП «П`ятихатська дистанція сигналізації та зв`язку» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» та Голови профспілки структурного підрозділу «П`ятихатська дистанція сигналізації та зв`язку» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» за №2 від 31 березня 2017 року про застосовування з 01 квітня 2017 року замість величини мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом» є діями, що погіршують становище працівників порівняно із законодавством та вказана постанова повинна була прийматися не за погодженням сторін на спільному засіданні керівництва СП «П`ятихатська дистанція сигналізації та зв`язку» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» та профспілки структурного підрозділу «П`ятихатська дистанція сигналізації та зв`язку» Регіональної філії «Придніпровська залізниця», а на конференції трудового колективу, оскільки на момент прийняття вказаної постанови, мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3 200 грн, отже вказана сума є більшою за 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, така різниця між вказаними величинами має місце і в наступних роках,

Таким чином, при визначенні позивачці розміру матеріальної допомоги на оздоровлення підлягає застосуванню не спільна СП «П`ятихатська дистанція сигналізації та зв`язку» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» та профспілки структурного підрозділу «П`ятихатська дистанція колії» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» за №2 від 31 березня 2017 року, яка погіршує становище працівників, а п. 3.1.12. Колективного договору.

Будь-яких доказів того, що відповідачем у визначеному законом та колективним договором порядку, виконано вимоги вказаного закону щодо укладення чи приведення існуючих колективних договорів чи угод у відповідність із цим Законом, протягом трьох місяців, чи в подальшому, відповідачем суду не надано. Разом з тим, враховуючи положення Галузевої угоди, прийняття державних норм з рівнем гарантій нижче, ніж передбачено угодою, має наслідком продовження дії саме норм угоди, до закінчення терміну її чинності.

Згідно статті 7 Закону України «Про Державний бюджет на 2017 рік» мінімальна заробітна плата на 2017 рік встановлювалася на рівні 3 200 грн. Надаючи позивачці матеріальну допомогу до відпустки в 2017 році в розмірі 2 105 грн., замість розміру мінімальної заробітної плати, фактично відповідачем погіршено становище працівника, оскільки в даному випадку значно зменшується розмір матеріальної допомоги, яка згідно умов колективного договору підлягала виплати при отриманні відпустки та мала складати мінімальну заробітну плату по Україні на момент виплати допомоги. Беручи до уваги викладене, суд приходить до висновку, що недоплаченою позивачу є сума 1 095 грн. (3 200 - 2 105 = 1 095).

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3 723 грн., а позивачці надано матеріальну допомогу в розмірі 2 308 грн., відповідно недоплаченою є сума 1 415 грн. (3 723 - 2 308 = 1 415).

Згідно Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік» мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 4 173 грн., а позивачці надано матеріальну допомогу на рівні 2 401 грн., відповідно недоплаченою є сума 1 772 грн. (4 173 - 2 401 =1 722).

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» мінімальна заробітна плата по Україні з 01 січня 2020 року була встановлена на рівні 4 723 грн., а позивачці надано матеріальну допомогу в розмірі 2 627 грн., відповідно недоплаченою є сума 2 096 грн. (4 723- 2 627 = 2 096 ).

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік» мінімальна заробітна плата по Україні з 01 січня 2021 року встановлена на рівні 6 000 грн., а позивачці надано матеріальну допомогу в розмірі 2 828 грн, відповідно недоплаченою є сума 3 162 грн. (6 000 - 2 838 =3 162 ).

Отже, за вказаний період 2017-2021 років відповідач недоплатив позивачці матеріальну допомога в розмірі 9 540 грн, яка правомірно стягнута судом першої інстанції (1 095 + 1 415 + 1 772 + 2 096 +3 162 ).

Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції та не може погодитись з доводами сторони відповідача викладеними в апеляційній скарзі.

При цьому, судом першої інстанції вірно враховано положення статті 9 КЗпП України,згідно якої умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними, та констатовано, що вказана правова норма не вимагає будь-якої процедури визнання недійсними умов договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством, адже вона безпосередньо оголошує такі умови недійсними і не вимагають судової процедури визнання їх недійсними.

Колегією суддів не приймаються доводи апеляційної скарги відповідача про те, що пунктом 5 Розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №1774-VIII встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим законом не застосовується, як розрахункова величина у колективних договорах та угодах усіх рівнів. Сторонам, які уклали колективні договори і угоди, у тримісячний строк привести їх норми у відповідність із цим Законом згідно із законодавством. До внесення змін до колективних договорів і угод усіх рівнів щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Проаналізувавши у сукупності положення статі 22,58 Конституції України, статті 9 КЗпП України, колегія суддів вважає,що нові Закони, які погіршують становище працівників, зокрема, призводять до зменшення певних виплат, розмір яких врегульований до прийняття цих Законів, договорами про працю, не мають зворотної сили.

Виходячи з наведеного вище колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що дії відповідача щодо невиплати позивачу частини матеріальної допомоги на оздоровлення за період 2017-2021 роки є неправомірними, тому заявлені позивачем позовні вимоги підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги про безпідставне не застосування судом першої інстанції строків позовної давності відхиляються.

Згідно частини 2 статті 233 КЗпП України у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин (2017, 2018, 2019, 2020, 2021 роки), в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком.

Крім того, згідно з п.1 Прикінцевих положень КЗпП України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) строки, що тривали протягом всього спірного періоду, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Так, протягом спірного періоду позивачка ОСОБА_1 перебувала у відпустках та їй виплачувалася матеріальна допомога на оздоровлення у розмірі меншому, аніж це передбачено правовими нормами.

Доводи апеляційної скарги в цілому повторюють доводи позовної заяви, належна оцінка яким надана судом першої інстанції, не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Українська Залізниця» залишити без задоволення.

Рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 18 червня 2024 року.

Головуючий: Е.Л.Демченко

Судді: А.П.Барильська

М.О.Макаров