Номер провадження: 22-ц/813/1382/24
Справа № 505/2789/22
Головуючий у першій інстанції Івінський О.О.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.05.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Громіка Р.Д., Сегеди С.М.,

при секретарі: Узун Н.Д.,

за участю представника позивача ОСОБА_1 , представника апелянта ОСОБА_2 ,

переглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Рябця Олександра Михайловича в інтересах ОСОБА_3 на рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 24 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Подільської міської ради Подільського району Одеської області про визнання права власності на самочинне будівництво,-

в с т а н о в и в:

08 вересня 2022 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Подільської міської ради Подільського району Одеської області про визнання права власності на самочинне будівництво, у якому просив суд визнати за ним, ОСОБА_4 , право власності на самовільно реконструйовану нежитлову будівлю магазину та бару, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 834,2 кв.м, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що у 2021 році він реконструював магазин, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та міні бар « ІНФОРМАЦІЯ_1 », який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом добудови приміщення бару, загальною площею 834,2 кв.м. Вищевказані нежитлові будівлі належать йому на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 1344, виданий 19.07.2019, посвідченого приватним нотаріусом Подільського міського нотаріального округу Крисюк Л.В. та договору купівлі-продажу, серія та номер: 1691, виданий 02.09.2019, посвідченого приватним нотаріусом Подільського міського нотаріального округу Крисюк Л.В. Зазначений об`єкт нерухомості розташований на земельній ділянці з цільовим призначенням «Для будівництва і обслуговування будівель торгівлі» кадастровий номер :02:011:0124, яка перебуває у його користуванні (Договір оренди земельної ділянки, укладений 23.12.2019 терміном на 5 років на підставі рішення Подільської міської ради №746-VII від 02.10.2019) та розташований на земельній ділянці з цільовим призначенням «Для будівництва і обслуговування будівель торгівлі» кадастровий номер :02:011:0125, яка перебуває у його користуванні (Договір оренди земельної ділянки, укладений 28.11.2019 року терміном на 5 років. У зв`язку з тим, що порядок прийняття в експлуатацію об`єктів містобудування, які підпадають під категорію самочинного будівництва, не врегульований, єдиним способом захисту прав є судовий захист, і у разі задоволення позову необхідно звернутися до управління ДАБК для прийняття їх в експлуатацію. Зазначив, що згідно технічного паспорту, виготовленого 07 вересня 2022 року на будівлю, та довідки, №339, від 07.09.2022, виданої Комунальним підприємством «Інвентарізатор», не було порушено Державних санітарних, протипожежних та будівельних норм і правил, а також прав інших осіб, власників суміжних земельних ділянок, тому вважає, що вирішення питання визнання права власності в судовому порядку є крайньою мірою захисту права власності за відсутності інших можливих заходів захисту речових прав на нерухоме майно та не порушення при цьому прав інших осіб. За таких обставин ОСОБА_4 з об`єктивних причин позбавлений можливості захистити своє право власності на майно у встановленому досудовому порядку.

Позивач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився та надав заяву у якій просить розгляд справи проводити без його участі, на заявлених позовних вимогах наполягав.

Представник відповідача, Подільської міської ради Подільського району Одеської області, у судове засідання не з`явився, надав клопотання про розгляд справи за відсутності представника.

Рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 24 листопада 2022 року позовну заяву ОСОБА_4 до Подільської міської ради Подільського району Одеської області про визнання права власності на самочинне будівництво задоволено. Суд визнав за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на самовільно реконструйовану нежитлову магазину та бару, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 834,2 кв.м.

17 квітня 2023 року адвокат Рябец Олександр Михайлович в інтересах ОСОБА_3 звернувся до суду із апеляційною скаргою на рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 24 листопада 2022 року, у якій просив суд поновити строк на апеляційне оскарження вказаного судового рішення та скасувати рішення суду, а у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що при ухваленні вказаного судового рішення було порушено його права та законні інтереси, як мешканця Подільської міської територіальної громади, оскільки ОСОБА_3 бажав отримати у користування земельну ділянку, що розташована по пр-ту Перемоги, біля існуючого універсаму «Імперіал» м. Подільськ, яка межує із земельними ділянками, наданими в оренду позивачу, за кадастровими номерами :02:011:0124 та :02:011:0125, але рішенням Подільської міської ради №339-І від 21.12.2022 йому було відмолено в надані дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду у зв`язку з тим, що на ній знаходиться об`єкт нерухомого майна, що перебуває у власності іншої особи. Крім того, рішення постановлено з порушенням норм процесуального та матеріального права.

У частині 4 статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у постанові від 05 лютого 2020 року у справі №521/12093/19 (провадження №61-20975св19) дійшов наступного правового висновку: «відмовляючи у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В., апеляційний суд не врахував, що він звернувся до суду як особа, яка не брала участі у справі, вважаючи, що суд вирішив питання про його права, свободи, інтереси та (або) обов`язки (частина перша статті 352 ЦПК України).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Тлумачення наведених вище норм процесуального права свідчить про

те, що суд апеляційної інстанції лише в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість дійти висновку щодо вирішення, чи невирішення судом першої інстанції питань про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції та подала апеляційну скаргу. При цьому, якщо обставини про вирішення судом першої інстанції питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі,

не підтвердились, апеляційне провадження підлягає закриттю.

Тобто апеляційному суду необхідно було відкрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В., а у разі з`ясування, що судовим рішенням питання про його права, свободи, інтереси та (або) обов`язки не вирішувалося, закрити апеляційне провадження відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України».

За таких правових підстав ухвалою Одеського апеляційного суду від 15 червня 2023 року поновлений адвокату Рябцю Олександру Михайловичу в інтересах ОСОБА_3 строк на апеляційне оскарження рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 24 листопада 2022 року та відкрите апеляційне провадження за апеляційною скаргою адвоката Рябця Олександра Михайловича в інтересах ОСОБА_3 на рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 24 листопада 2022 року.

В судове засідання, призначене на 30 травня 2024 року об 15 год 30 хв з`явились: представник позивача ОСОБА_1 , представник апелянта ОСОБА_2 ,інші сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі, відзиві адвоката Кресюна Василя Андрійовича в інтересах позивача ОСОБА_4 на апеляційну скаргу, у якому просив суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, та додаткових поясненнях адвоката Рябця Олександра Михайловича в інтересах ОСОБА_3 на відзив на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга є неприйнятною та провадження за апеляційною скаргою підлягає закриттю за таких підстав.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, а також право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

За змістом статей 316, 317, 321, 391 ЦК України право власності це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але в межах, передбачених законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Гарантуючи захист права власності, закон надає право власнику вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391, 392 ЦК України.

За статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (стаття 331 ЦК України).

Судом першої інстанції встановлено, що згідно договору оренди землі б/н від 23.12.2019, укладеного між територіальною громадою міста Подільська в особі Подільської міської ради та ОСОБА_4 строком на 5 (п`ять) років, позивачем було набуто право оренди земельної ділянки площею 0,0228 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_4 є власником нежитлової будівлі-будівлі міні-бару «Мрія», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Договором купівлі-продажу нежитлової будівлі-будівлі міні-бару «Мрія» розташованій на земельній ділянці розміром 0,0228 га, посвідченого приватним нотаріусом Подільського міського нотаріального округу Одеської області Крисюк Л.В. 02.09.2019, №1691.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №179480369 від 02.09.2019, ОСОБА_4 02.09.2019 зареєстрував право власності на нежитлову будівлю, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім того, відповідно до договору оренди землі б/н від 28.11.2019, укладеного між територіальною громадою міста Подільськ в особі Подільської міської ради та ОСОБА_4 строком на 5 (п`ять) років, позивачем було набуто право оренди земельної ділянки площею 0,0932 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_4 є власником нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , розташованій на земельній ділянці площею 0,0932 кв.м, що підтверджується Договором купівлі-продажу нежитлової будівлі посвідченого приватним нотаріусом Подільського міського нотаріального округу Одеської області Крисюк Л.В. 19.07.2019, №1344.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №174839908 від 23.07.2019, ОСОБА_4 22.07.2019 зареєстрував право власності на будівлю магазин, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно висновку оцінювача експертних досліджень про оціночну (ринкову) вартість об`єкта експертної грошової оцінки складеного СПД ОСОБА_5 від 15.09.2022, ринкова вартість нежитлової будівлі загальною площею 834,2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , становить 301 000,00 грн.

Відповідно до копії технічного паспорту, виданого КП «Інвентаризатор» від 01.09.2022 на громадський будинок, вбачається, що по АДРЕСА_1 , розташований магазин літ «А1», кафе-бар «А2», складське приміщення «Б» загальною площею 834,2 кв.м. За результатами проведеного обстеження об`єкта, стан несучих та огорожуючих конструкцій оцінюється як придатний до нормальної експлуатації та відповідає вимогам ДБН, та придатна для використання в якості магазину та кафе-бару.

Нежитлова будівля магазину та бару по АДРЕСА_1 позивачем реконструйована самовільно.

Пунктом 10 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів затвердженого Постановою КМУ №461 від 13.04.2011 передбачено, що у випадку визнання права власності на самочинно збудований об`єкт за рішенням суду він приймається в експлуатацію за умови можливості його надійної та безпечної експлуатації за результатами проведення технічного обстеження такого об`єкта.

Пунктом 12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» передбачено, що у справах, пов`язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього (ч. 2 ст. 376 ЦК України).

Разом із цим власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (ч. 2 ст. 375 ЦК України), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб (ч. 5 ст. 376 ЦК України).

Вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов`язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними.

За приписами ч. 5 ст. 376 ЦК України на вимогу власника земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Дослідивши наявні докази по справі та враховуючи вищевикладене, суд дійшов до переконання, що самочинне будівництво було здійснено позивачем ОСОБА_4 без передбаченого законом дозволу, однак з початку будівництва жодних заяв, претензій та скарг не надходило, що свідчить про відсутність факту порушення прав інших осіб цим будівництвом.

Згідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). В разі якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться, в тому числі, на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Позивач не може в адміністративному порядку вирішити питання про визнання за ним права власності на самовільно реконструйовану нежитлову будівлю магазину та бару, загальною площею 834,2 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки дане нерухоме майно відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України є самочинним будівництвом.

Згідно ч. 3 ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Враховуючи, що ОСОБА_4 є користувачем земельної ділянки на якій розташована самовільно реконструйована нежитлова будівля магазину та бару, яка розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 834,2 кв.м, та не порушує права інших осіб, тому суд першої інстанції дійшов до висновку, що вимоги позивача є законними та обґрунтованими, а тому позов підлягає задоволенню.

Відповідно до частини 4 статті 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Устименко проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації»), яка з огляду на положення статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується судами при розгляді справ як джерело права, повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Повноваження вищих судів мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень. Жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного й обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення.

Право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті її преамбули, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Принцип юридичної визначеності є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. В його основі лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень («що вирішено вирішено і не має переглядатися до безмежності») (рішення ЄСПЛ від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України», заява №24465/04). У разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (див. справу «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], №28342/95, п. 61, ECHR 1999-VII).

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (дивитись справу «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява №52854/99, п. 52, ECHR 2003-IX).

У справі «Желтяков проти України» Європейським судом з прав людини зазначено, що одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає, що після остаточного вирішення судами питання їхнє рішення не повинно ставилось під сумнів. Цей принцип передбачає повагу до остаточності судових рішень. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру. У вказаному рішенні Європейський суд з прав людини також наголосив, що суд повинен з`ясувати, чи вимагає ситуація грубого втручання у остаточне рішення суду, зокрема, якщо було допущено серйозне порушення процесуальних норм або з метою виправлення помилок правосуддя.

У справі «Трегубенко проти України», розглядаючи доводи Уряду про виправдання втручання у майнові права заявника з посиланням на те, що таке втручання було спрямоване на правильне застосування законодавства, Європейський Суд з прав людини зробив висновок про те, що, хоча правильне застосування законодавства беззаперечно становить «суспільний інтерес», але, виходячи із обставин справи, цей інтерес мав на меті порушення основних принципів правової визначеності та доступу до суду.

У Доповіді щодо верховенства права Європейської комісії «За демократію через право» (Венеціанської комісії), схваленій на 86-му пленарному засіданні 2526 березня 2011 року, зазначено, що правова визначеність вимагає, щоб юридичні норми були чіткими і точними та спрямованими на забезпечення того, щоб ситуації та правовідносини залишались передбачуваними. Існування суперечливих рішень, що їх виніс верховний чи конституційний суд, у будь-якому разі є несумісним із принципом юридичної визначеності. Тому вимагається, щоб суди, особливо вищих інстанцій, запроваджували механізми, що надають можливість уникати суперечливості та забезпечувати узгодженість їхньої судової практики.

Такий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі №2-1678/05 (провадження №14-262цс19).

Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 07 квітня 2020 року у справі №504/2457/15 (провадження №14-726цс19) зробила наступний правовий висновок, що «саме по собі набуття особою, яка не брала участі у справі, права власності на майно щодо якого виник спір, зокрема після ухвалення судом першої інстанції рішення, не обов`язково свідчить про те, що судовим рішенням вирішено питання щодо її прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків. Натомість питання про те, чи вирішено судовим рішенням питання щодо прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків особи, яка не брала участі у справі, має вирішуватись виходячи з конкретних обставин справи та з урахуванням змісту судового рішення. Отже, підстав для відступлення від висновку Верховного Суду України, викладеного у постановах від 13 березня 2017 року №6-1783цс16 та від 06 вересня 2017 року №6-1099цс17, не вбачається».

Схожій правовий висновок зробив Верховний Суд у постанові від 26 червня 2019 року №1519/2-432/11 (провадження №61-13763св18 та у постанові від 26 червня 2019 року у справі №2-5495/11 (провадження №61-3847св18).

У частині 1 статті 352 ЦПК України встановлено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

За змістом зазначеної статті та правового висновку Верховного Суду України у постанові від 03 лютого 2016 року у справі №6-885цс15, право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судове рішення завдає їм шкоди, що виражається у несприятливих для них наслідках. Особи, які не брали участі у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку ті судові рішення, які безпосередньо встановлюють, змінюють, обмежують, або припиняють права або обов`язки цих осіб.

Отже, первинним для розгляду апеляційної скарги адвоката Рябця Олександра Михайловича в інтересах ОСОБА_3 , особи, яка не брала участі у цій справі, є з`ясування апеляційним судом тієї обставини, чи вирішив суд оскаржуваним рішенням питання про права, інтереси та (або) обов`язки вказаної особи.

Встановлено, що до апеляційної скарги не додано будь-яких безспірних доказів про те, що при вирішення даного спору про визнання права власності на будівлю бара порушені права та обов`язки ОСОБА_3 .

За таких обставин, ухвалене судове рішення не завдає ОСОБА_3 шкоди, що виражається у несприятливих для нього наслідках, не залучення його до участі у справі не порушує його право на доступ до суду, тому суд першої інстанції не вирішував питання про права та обов`язки вказаної особи та у неї відсутнє право на апеляційне оскарження вказаного судового рішення й перегляд остаточного рішення судом першої інстанції за вказаною апеляційною скаргою було би грубим втручанням у принцип res judicata.

Згідно пункту 3 частини 1 статті 362 ЦПК України, суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

За таких підстав, виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що у даному випадку провадження за вказаною апеляційною скаргою підлягає закриттю.

Керуючись ст. ст. 352, 362, 367, 368, 382-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

у х в а л и в:

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою адвоката Рябця Олександра Михайловича в інтересах ОСОБА_3 на рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 24 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Подільської міської ради Подільського району Одеської області про визнання права власності на самочинне будівництво, закрити.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

С.М. Сегеда