ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2024 року

м. Хмельницький

Справа № 686/1364/23

Провадження № 22-ц/4820/1134/24

Хмельницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Корніюк А.П. (суддя - доповідач), П`єнти І.В., Талалай О.І., секретар судового засідання Дияк Я.А.

за участю позивачки-відповідачки ОСОБА_1 , відповідача-позивача ОСОБА_2 , його представника Гуменюк А.П.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу №686/1364/23 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , поданою в його інтересах адвокатом Гуменюк Алею Павлівною, на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 06 березня 2024 року (суддя Приступа Д.І.) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи та представника учасника справи, дослідивши доводи апеляційної скарги і матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

В січні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, в якому зазначала, що рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 31 жовтня 2019 року було розірвано шлюб, укладений 10 листопада 2013 року між нею та ОСОБА_2 . Позивачка вказала, що в період шлюбу сторонами було придбано квартиру АДРЕСА_1 , однак вони не можуть дійти згоди щодо поділу зазначеного майна, а тому ОСОБА_1 просила суд поділити спільне майно подружжя визнавши за нею право власності на частини квартири АДРЕСА_1 та припинити право власності ОСОБА_2 на частину цієї квартири.

В лютому 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою, в якій зазначав, що у 2015 році ним продано належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_2 за 94 526,28 грн та 13.08.2015 ним здійснено внесок у розмірі 285 244 грн до ЖБК «Укрбуд-2» для придбання квартири АДРЕСА_1 . А тому ОСОБА_2 вважає, що його особиста частка у спірній квартирі становить 33/100. Також, відповідач-позивач вказує, що домоволодіння, що знаходиться за адресою по АДРЕСА_3 та земельна ділянка, що розташована за цією ж адресою, були придбані за сімейні кошти, в інтересах сім`ї, а тому це майно також є спільною сумісною власністю подружжя.

Зважаючи на викладене, ОСОБА_2 просив суд визнати за ним 33/100 частини кв. АДРЕСА_1 , як особисту приватну власність; визнати спільною сумісною власністю подружжя наступне майно: 66/100 частини кв. АДРЕСА_1 ; домоволодіння, що знаходиться за адресою АДРЕСА_3 ; земельну ділянку кадастровий номер :02:001:0036 за адресою: АДРЕСА_3 ; виділити у власність ОСОБА_2 кв. АДРЕСА_1 ; виділити у власність ОСОБА_1 : домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , земельну ділянку кадастровий номер :02:001:0036 за адресою: АДРЕСА_3 ; припинити право власності ОСОБА_2 на частину домоволодіння та частину земельної ділянки кадастровий номер :02:001:0036, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_3 ; припинити право власності ОСОБА_1 на 33/100 частини кв. АДРЕСА_1 .

В квітні 2023 року ОСОБА_1 подала до суду позовну заяву (справа №686/9951/23) про поділ майна подружжя, в якій зазначила, що під час перебування у шлюбі із ОСОБА_2 ними було придбане наступне майно: домоволодіння та земельна ділянка кадастровий номер :02:001:0036 площею 0,25 га за адресою: АДРЕСА_3 . У зв`язку із чим просила суд поділити вказане спільне майно подружжя; визнати право власності за ОСОБА_1 на частину домоволодіння за адресою: АДРЕСА_3 площею 48,7 кв.м., що складається з житлового будинку А-1, хліва Б, гаража В, хліва Г, підвалу Д; припинити право власності ОСОБА_2 на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_3 площею 48,7 кв.м., що складається з житлового будинку А-1, хліва Б, гаража В, хліва Г, підвалу Д; визнати право власності за ОСОБА_1 на земельної ділянки, кадастровий номер :02:001:0036 площею 0,25 га, для будівництва і обслуговування будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_3 ; припинити право власності ОСОБА_2 на земельної ділянки, кадастровий номер :02:001:0036 площею 0,25 га, для будівництва і обслуговування будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_3 .

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 червня 2023 року об`єднано справи №686/1364/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 і зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та №686/9951/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя в одне провадження. Присвоєно об`єднаній справі №686/1364/23.

В вересні 2023 року ОСОБА_2 подав до суду заяву про зміну предмету позову, в якому просив суд визнати за ним 33/100 частини квартири АДРЕСА_1 особистою приватною власністю; визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 наступне майно: 66/100 частини квартири АДРЕСА_1 ; домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , земельну ділянку кадастровий номер :02:001:0036, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , земельну ділянку кадастровий номер :02:001:0037, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . Виділити у власність ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 ; виділити у власність ОСОБА_1 домоволодіння, що знаходиться адресою: АДРЕСА_3 ; виділити у власність ОСОБА_1 земельну ділянку кадастровий номер :02:001:0036, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ; виділити у власність ОСОБА_1 земельну ділянку кадастровий номер :02:001:0037, що находиться за адресою: АДРЕСА_3 . Припинити право власності ОСОБА_2 на домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ; припинити право власності ОСОБА_2 на земельної ділянки кадастровий номер :02:001:0036, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ; припинити право власності ОСОБА_2 на земельної ділянки кадастровий номер :02:001:0037, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ; припинити право власності ОСОБА_1 на 33/100 частини квартири АДРЕСА_1 . Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 57 858 грн грошової компенсації за відхилення від рівності часток у майні подружжя.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 06 березня 2024 року первісний позов та зустрічний позов задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 право власності на частину квартири АДРЕСА_1 . Залишено у власності ОСОБА_2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на частину домоволодіння по АДРЕСА_3 площею 48,7 кв.м., що складається з житлового будинку А-1, хліва-Б, гаража-В, Хліва-Г, підвалу-Д. Залишено у власності ОСОБА_2 частину домоволодіння по АДРЕСА_3 площею 48,7 кв.м., що складається з житлового будинку А-1, хліва-Б, гаража-В, Хліва-Г, підвалу-Д.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на частину земельної ділянки кадастровий номер :02:001:0036 площею 0,25 га, для будівництва і обслуговування будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_3 . Залишено у власності ОСОБА_2 частину земельної ділянки кадастровий номер :02:001:0036 площею 0,25 га, для будівництва і обслуговування будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_3 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на частину земельної ділянки кадастровий номер :02:001:0037 площею 0,2307 га, для ведення особистого селянського господарства за адресою: АДРЕСА_3 . Залишено у власності ОСОБА_2 частину земельної ділянки кадастровий номер :02:001:0037 площею 0,2307 га, для ведення особистого селянського господарства за адресою: АДРЕСА_3 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3 489,20 грн судових витрат.

В задоволенні решти вимог відмовлено.

Не погоджуючись з цим рішенням суду, ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Гуменюк А.П., оскаржив його в апеляційному порядку, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, ОСОБА_2 вказує, що суд першої інстанції не надав належної оцінки тій обставині, що він, відчуживши 09.07.2015 за 94526,28 грн квартиру АДРЕСА_2 , що належала йому на праві особистої приватної власності, вклав ці та інші кошти у сплату 13.08.2015 внеску у розмірі 285 244,00 грн на виконання договору про сплату внесків від 08.08.2015, що укладений між ОСОБА_2 та ЖБК « Укрбуд-2» щодо будівництва багатоповерхового житлового будинку з вбудованими приміщеннями нежитлового призначення по АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 зауважує, що під час надання своїх пояснень у судовому засіданні ОСОБА_1 зазначила, що під час придбання квартири вона знаходилась у декретній відпустці, що в цей час їм не вистачало коштів, на запитання, на які ж кошти вони придбали квартиру, ОСОБА_1 не надала чіткої відповіді, а тому на, думку відповідача - позивача, ним доведено, що на придбання квартири він витратив свої кошти, у сумі 94 526, 28 грн. У зв`язку із чим, ОСОБА_2 вважає, що суд безпідставно не взяв до уваги, що його особиста частка у спірній квартирі становить 33/100 .

Також, апелянт посилається на те, що суд першої інстанції прийшов до хибного висновку про те, що, зазначений у зустрічній позовній заяві розподіл нерухомого майна не є співмірним, адже ним було надано та долучено в якості доказу висновок про вартість квартири АДРЕСА_1 , у відповідності до якого її ринкова вартість становить 895 965 грн; 66 /100 вказаної квартири в грошовому еквіваленті становить 591 336 грн, а 33/100 - 295 668 грн. Відповідно до висновку про вартість майна, ринкова вартість спірного домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 становить 219 420 грн; згідно висновків про експертну грошову оцінку земельної ділянки ринкова вартість земельної ділянки кадастровий номер :02:001:0036 становить 183 000 грн, а земельної ділянки кадастровий номер :02:001:0037 - 73 200 грн. І будь-яких доказів, які б спростували вищезазначену вартість майна позивачкою-відповідачкою надано не було.

ОСОБА_2 зазначає, що обсяг та вартість майна, що було придбане у період шлюбу сторін складає 1 066 956 грн; розмір частки ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в грошовому еквіваленті становить по 553 478 грн. Разом з тим, враховуючи, що його частка у квартирі АДРЕСА_1 становить 66/100, тому просив визнати за ним решту 33/10 частки квартири, а домоволодіння та дві земельні ділянки визнати за ОСОБА_1 , у зв`язку із чим наявна різниця у частках. Таким чином, ОСОБА_2 вважає, що оскільки вартість частки 33/100 квартири становить 295 668 грн, а вартість домоволодінні та двох земельних ділянок - 237 810 грн, тому компенсація для ОСОБА_1 за розходження часток складає 57 858 грн. На думку ОСОБА_2 , вказаний поділ відповідає інтересам як позивачки-відповідачки так і його, адже дотриманий баланс рівності часток і в подальшому дасть змогу розпоряджатися майном самостійно і незалежно одне від одного.

Зважаючи на викладене, ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Гуменюк А.П., просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_1 до апеляційного суду не надходив.

ОСОБА_2 та його представник Гуменюк А.П. підтримали апеляційну скаргу з підстав у ній наведених.

ОСОБА_1 заперечила проти задоволення апеляційної скарги, просить оскаржуване рішення залишити без змін.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно положень частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 10.11.2013 до 31.10.2019 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 31 жовтня 2019 року (а.с.6).

Під час перебування в шлюбі сторонами придбано: квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 17-21), домоволодіння за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.102), земельну ділянку 0,2307 га кадастровий номер :02:001:0037 (а.с.100) та земельну ділянку 0,2500 га кадастровий номер :02:001:0036 за адресою АДРЕСА_3 (а.с.101).

Згідно висновків про вартість майна №64/01-14, №65/01-14 від 13.04.2023 ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 становить 895965 грн, а домоволодіння по АДРЕСА_3 - 219420 грн (а.с.85, 86).

Відповідно до висновків про експертну грошову оцінку земельної ділянки від 14.08.2023 ринкова вартість земельної ділянки кадастровий номер :02:001:0037 становить 73200 грн та земельної ділянки кадастровий номер :02:001:0036 - 183000 грн (а.с.103, 106).

Встановивши, що квартира АДРЕСА_1 , домоволодіння та земельні ділянки за адресою: АДРЕСА_3 є об`єктом спільної власності сторін, як подружжя, та врахувавши не спростування ОСОБА_2 принципу презумпції спільного майна подружжя і не доведення факту придбання ним спірної квартири частково (33/100) саме за власні кошти, міськрайонний суд прийшов до висновку про наявність законних підстав для часткового задоволення вимог сторін про поділ спірного нерухомого майна в рівних частках. Та визнав за ОСОБА_1 право власності на частину квартири АДРЕСА_1 ; на частину домоволодіння по АДРЕСА_3 ; на частину земельної ділянки кадастровий номер :02:001:0036 та на частину земельної ділянки кадастровий номер :02:001:0037 за адресою: АДРЕСА_3 , залишивши частину зазначеного майна у власності ОСОБА_2 .

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають нормам матеріального і процесуального права та узгоджуються із матеріалами справи.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

Так, відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина 1 статті 61 СК України).

З огляду на положення статті 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За статтею 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою відповідно до ЦК України.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина 1 статті 69 СК України).

Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 статті 70 СК України встановлено,що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Положеннями частини 1 статті 71 СК України визначено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

З огляду на частини 1, 2 статті 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

З огляду на викладене, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, оцінивши у відповідності до вимог статті 89 ЦПК України надані учасниками справи докази, вірно застосував норми матеріального права і дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірне нерухоме майно набуте у власність сторонами за час перебування у зареєстрованому шлюбі та за спільні кошти, а тому вказане нерухоме майно є спільним сумісним майном подружжя.

А тому, доводи апеляційної скарги про невідповідність оскаржуваного судового рішення нормам матеріального права є безпідставними.

Судова колегія відхиляє доводи апеляційної скарги про незаконність судового рішення з підстав не з`ясування судом першої інстанції походження коштів, що були сплачені ОСОБА_2 під час придбання спірної квартири та не надання правової оцінки доводам останнього, що на придбання спірної квартири ОСОБА_2 витратив особисті кошти у сумі 94526,28 грн, отримані від продажу квартири АДРЕСА_2 , що належала останньому на праві приватної власності.

Так, конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

І відповідно до частин 1, 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оцінюючи у відповідності із вимогами статті 89 ЦПК України надані учасниками справи та їх представниками докази: копію договору про сплату внесків від 08.08.2015 №22.01.1.061 (а.с.17-21), копію договору купівлі-продажу квартири від 09.07.2015 (а.с.32), копію Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 03.01.2023 (а.с.33-34), копію технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1 в житловому будинку від 04.10.2016 (а.с.35-36), суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про недоведеність вкладення ОСОБА_2 у придбання 33/100 спірної квартири саме особистих коштів, що отримані від продажу майна, належного останньому на праві приватної власності. Адже сам по собі факт відчуження ОСОБА_2 09.07.2015 майна, що належало йому на праві приватної власності, беззаперечно не підтверджує факт придбання останнім частини спірної квартири за кошти, отримані від реалізації свого майна.

І так як спірна квартира АДРЕСА_1 була придбана та зареєстрована 09.09.2016 за ОСОБА_2 на підставі витягу із членів ЖБК, серія та номер:68-В, виданий 16.03.2016, видавник: ЖБК «Укрбуд-2», як покупцем, тобто в період зареєстрованого шлюбу сторін, та за відсутності належних, достовірних і достатніх доказів того, що це майно набуте відповідачем-позивачем частково за власні кошти, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що спірне майно з моменту державної реєстрації права власності є спільною сумісною власністю подружжя, а той факт, що воно зареєстровано за одним із подружжя, не позбавляє іншого права на частку у такому майні.

Аргументи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку вказавши, що зазначений ОСОБА_2 в позовній заяві поділ нерухомого майна, не є співмірним, колегією суддів не приймаються, оскільки сторонам виділено в порядку поділу спільного майна подружжя у приватну власність по 1/2 частині спірного нерухомого майна.

Порушень процесуального закону, які б були підставою для скасування рішення, судом першої інстанції не допущено.

Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання арреllatio - дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція по суті є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист.

Рішення суду ґрунтується на повно, всебічно досліджених матеріалах справи, постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав в межах доводів апеляційної скарги для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , поданою в його інтересах адвокатом Гуменюк Алею Павлівною, залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 06 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 24 червня 2024 року.

Судді А.П. Корніюк

І.В. П`єнта

О.І. Талалай