08.11.2024
Справа № 642/4717/24
Провадження № 2-з/642/27/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2024 року м. Харків

Ленінський районний суд м. Харкова у складі головуючого судді Бородіної О.В., за участю секретаря Брус М.М. розглянувши у підготовчому судовому засіданні заяву представника позивача ОСОБА_1 адвоката Таволжанського Миколи Володимировича про забезпечення позову по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів, та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про визначення місця проживання дитини, -

встановив:

В провадження Ленінського районного суду м. Харкова перебуває вказана цивільна справа.

Від представника позивача за первісним позовом приватної виробничо-комерційної фірми «Аміга» адвоката ОСОБА_1 адвоката Таволжанського Миколи Володимировича надійшла заява про забезпечення позову, в якій він просить вжити заходи забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ), вчиняти дії, спрямовані на зміну місця проживання малолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , вказуючи, що фактичним місцем проживання наразі якого є разом з їх батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , за адресою: АДРЕСА_1 , до ухвалення рішення у справі № 642/4717/24 про визначення місця проживання дітей. А також тимчасово заборонити виїзд за межі України малолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , до ухвалення рішення у справі №642/4717/24 про визначення місця проживання дітей, до прийняття рішення у справі та набрання рішенням суду законної сили.

Вимоги заяви обґрунтовані тим, що останній час відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 у будь-який час, почала забирати дітей з Харківської гімназії «Мармеландія». У разі необхідності телефонувати батькові і повідомляти про необхідність повернути їй дітей. Коли відповідач забирала дітей з навчального закладу, позивач - батько дітей перебував на роботі, та мусив забирати дітей після її завершення. Втім, після того, як матір дітей їх забрала, остання написала через месенджер Вайбер ОСОБА_1 та запитала про надання письмового дозволу на виїзд за кордон дітей разом із матір`ю. ОСОБА_1 запитував для чого вона бажає виїхати за кордон з дітьми на відпочинок чи для подальшого проживання на що отримав відповідь для проживання, що дітям буде краще жити за кордоном. Позивач вважає, що діти за таких умов втратять можливість спілкування з батьком, що однозначно негативно вплине на них. Позивач вказує, що діти - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , фактично проживають разом з ним за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказує, що мати забирає їх з навчального закладу тільки коли в неї є бажання або можливість. ОСОБА_1 , не заперечує щоб матір спілкувалася із дітьми, проводила з ними час, навіть забирала їх час від часу до себе на ночівлю, а проте вважає, що така поведінка з боку матері є негативною.

Позивач за первісним позовом до ухвалення рішення по справі хоче створити передумови для того, щоб рішення, яке буде прийняте судом з приводу місця проживання дітей було можливо виконати. ОСОБА_1 , вважає за недоцільне створювати ситуацію яка у майбутньому змусить його звертатися до суду із позовом про повернення дітей із-за кордону, та вважає, що будь-які проблеми, які будуть виникати із виконанням остаточного рішення у справі про визначення місця проживання дітей можна уникнути, шляхом застосування відносно матері дітей певні заходи забезпечення позову, посилаючись на те, що предметом судового розгляду в межах даної справи є немайнові вимоги у сімейних правовідносинах, які виникли між сторонами щодо того, з ким саме будуть проживати малолітні діти.

У підготовче судове засідання позивач та його представник не прибули, від представника позивача подано клопотання про відкладення підготовчого засідання.

Представник відповідача та позивача за зустрічним позовом у підготовчому засіданні проти задоволення заяви про забезпечення позову заперечувала. При цьому зазначила, що діти проживають разом із матір`ю у м. Харкові у орендованій квартирі, про що позивачу достовірно відомо. Також звертала увагу суду на те, що якби діти наразі проживали із батьком, він би не звертався із заявою про забезпечення позову.

Представник третьої особи у підготовче засідання не прибув, причини неявки не повідомили.

Вислухавши доводи учасників справи, дослідивши наявні в матеріалах заяви докази у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.

Згідно з частинами першою та другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачені статтею 150 цього кодексу заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

У частині 1 ст.150 ЦПК України закріплено види забезпечення позову.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Ключовим завданням при вирішенні необхідності забезпечення позовних вимог є забезпечення в подальшому виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності доводів заявника щодо забезпечення позову; збалансованості інтересів сторін; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірність утруднення виконання або невиконання рішення в разі невжиття таких заходів.

Відповідно до п. п. 2, 3, 4 ч.1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується, в тому числі, шляхом встановлення обов`язку заборони вчиняти певні дії; вчинити певні дії а також забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору.

У заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено: причини, у зв`язку з якими потрібно забезпечити позов; вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Відповідно до положень п.1 ч.1 ст.150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Системний аналіз наведених норм права дає можливість зробити висновок, що від позивача (заявника) вимагається вказати вид (захід) забезпечення позову, визначений статтею 150 ЦПК України, та обґрунтувати необхідність вжиття саме такого заходу забезпечення позову.

Відповідно до ч. 3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до пунктів 2, 3, 10 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується забороною вчиняти певні дії, встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин, іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням, і його суть полягає в тому, що таке обмеження захищає законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може спричинити неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає рівною мірою інтереси як позивача, так і відповідача.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а має на меті лише запобігти ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

У разі вжиття заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі

№ 381/4019/18, провадження № 14-729цс19, зазначено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову шляхом заборони виїзду за межі України малолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , до ухвалення рішення у справі №642/4717/24 про визначення місця проживання дітей, як на обґрунтування обраного виду забезпечення позову, посилався на те, що мати має намір вивезти дітей за межі України. Вивезення дітей за кордон зробить неможливим виконання судового рішення у справі за його позовом про визначення місця проживання малолітніх дітей з батьком.

Аналіз наведених вище норм вказує на те, що в цивільному процесуальному законодавстві відсутня правова норма, яка б надавала суду повноваження в порядку, передбаченому статтями 149-150 ЦПК України, застосувати заборону виїзду за межі України як спосіб забезпечення позову.

Відповідні правові висновки викладені у постановах Верховного Судувід 27 березня 2019 року у справі № 643/5842/16-ц, провадження № 61-47217св18, від 12 лютого 2020 року у справі № 288/162/19, провадження № 61-11750св19, на які зокрема посилається заявник в касаційній скарзі та підлягали застосуванню до спірних правовідносин.

Отже, обраний стороною позивача спосіб забезпечення позову шляхом заборони виїзду за межі України дитині не відповідає вимогам статті 150 ЦПК України.

З огляду на викладене суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову в цій частині.

Що стосується інших вимог, то суд зазначає наступне.

У постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 754/4437/18 (провадження № 61-47464св18) зроблено висновок про те, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Таким чином, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову. Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.Забезпечення позову спрямоване насамперед проти несумлінних дій відповідача, який за час розгляду справи може, зокрема, вчиняти дії на порушення прав, свобод чи законних інтересів позивача, які він має намір захистити (поновити).

Предметом судового розгляду в межах даної справи є немайнові вимоги у сімейних правовідносинах, які виникли між сторонами щодо того, з ким саме будуть проживати малолітні діти.

Суд, зазначає, що звертаючись до суду із зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 просила визначити місце проживання дітей разом із матір`ю. Проте ні в позові, ні в доданих матеріалах до зустрічної позовної заяви не зазначено, за якою адресою наразі проживають діти.

Та як зазначила представник ОСОБА_2 , вона на теперішній час проживає у м. Харкові у орендованій квартирі разом із дітьми.

Крім того, ні до первісного позову, ні до зустрічного позову не додано актів обстеження житлових умов, висновків відповідних служб, які б зафіксували дійсне фактичне місце проживання дітей.

При цьому і мати, і батько наполягають на тому, що діти проживають саме із ним.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, представник позивача посилався на те, що у позивача є всі передумови вважати, що відповідачка має намір змінити місце проживання їхніх дітей через небезпеку, пов`язану із військовою агресією рф, та вивезти їх за межі України, та має реальну можливість забрати дітей від батька та здійснити виїзд з місця її фактичного постійного проживання, що у свою чергу може утруднити виконання рішення суду або навіть зробити його неможливим та обумовлює необхідність вжиття заходів забезпечення позову.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову бути домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Необхідність застосування заходів забезпечення позову випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цих заходів призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуальної рівноправності сторін. Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 523/11320/19 (провадження № 61-6385св21).

При розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед результат розгляду справи по суті позову.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року № ETS № 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

У статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), практика якого відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується судами як джерело права, зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у найкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі за заявою «MAMCHUR v. UKRAINE», № 10383/09, § 100).

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі за заявою «HANT v. UKRAINЕ», № 31111/04, § 54).

У даній справі, вирішуючи питання про необхідність застосування заходів забезпечення позову, судом встановлено, що між сторонами справи склалися стосунки, які позбавляють можливості добровільно вирішити питання з ким саме будуть проживати діти на час вирішення спору щодо визначення місця проживання малолітніх дітей в судовому порядку.

Так, у постановіВерховного Суду від 4 серпня 2022 року, прийнятій у справі № 359/8620/20 (провадження № 61-4428св22) за подібних правовідносин, колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду також погодилась з висновками суду апеляційної інстанції про необхідність забезпечення позову про визначення місця проживання малолітніх дітей, зокрема, шляхом заборони відповідачу змінювати місце перебування малолітньої дитини без повідомлення позивача.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення заяви про забезпечення позову шляхом заборони відповідачу вчиняти дії, спрямовані на зміну місця проживання спільних дітей, без повідомлення позивача, місце проживання яких наразі підлягає визначенню.

Наведений захід забезпечення позову, який застосований судом до вирішення спору між сторонами по суті, відповідає вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності вимог позивача щодо забезпечення позову і спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову. Невжиття таких заходів забезпечення позову призведе до неможливості виконання судового рішення і виникнення між сторонами у справі конфліктних ситуацій та інших судових спорів. Інтереси дітей та права сторін не порушуються у зв`язку із вжиттям такого заходу.

Також слід зазначити, що суд врахував, що цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

Тобто, питання обгрунтованості позовних вимог перевіряються судом під час розгляду справи по суті і не мають розглядатися при забезпеченні позову, оскільки дана процесуальна дія є оперативним заходом, що вживається для забезпечення виконання рішення суду у разі його потенційного задоволення.

Отже, заборона вчиняти дії щодо зміни місця проживання дитини є співмірним заходом забезпечення позову, ніяким чином не порушуватиме прав відповідача та не призведе до негативних наслідків для останньої, а також відповідатиме інтересам як батька так і дитини, адже зможе усунути загрозу невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про визначення місця проживання дитини з огляду на наявність спору про визначення місця такого проживання.

За наведених вище обставин, суд дійшов висновку про часткове задоволення заяви про забезпечення позову у даній справі.

Керуючись ст. ст.149-153, 268 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:.

Заяву представника позивача ОСОБА_1 адвоката Таволжанського Миколи Володимировича про забезпечення позову задовольнити частково.

Заборонити відповідачу за первісним позовом ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , змінювати місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , без повідомлення позивача ОСОБА_1 , до ухвалення рішення у справі 642/4717/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів, та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про визначення місця проживання дитини.

В іншій частині у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом п"ятнадцяти днів з дня її складення до Харківського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом пятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали складено 08.11.2024 року.

Суддя Бородіна О.В.