ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2024 року

м. Київ

справа № 369/7419/20

провадження № 61-5139св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача - Петрова Є. В.,

суддів: Грушицького А. І., Ігнатенка В. М., Литвиненко І. В., Ситнік О. М.,

учасники справи:

позивач - прокурор Київської області, який діє в інтересах держави в особі Чабанівської селищної ради Фастівського району Київської області,

відповідачі: Головне управління Держгеокадастру у Київській області, Фастівська районна державна адміністрація, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 , подану представником ОСОБА_5 , на постанову Київського апеляційного суду від 23 лютого 2023 року в складі колегії суддів: Матвієнко Ю. О., Мельника Я. С., Гуля В. В., у справі за позовом прокурора Київської області, який діє в інтересах держави в особі Чабанівської селищної ради Фастівського району Київської області до Головного управління Держгеокадастру у Київській області, Фастівської районної державної адміністрації, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсними наказу, розпоряджень та витребування землі з чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2020 року прокурор Київської області, який діє в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації звернувся до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Київській області, Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсними наказу, розпоряджень та витребування землі з чужого незаконного володіння.

Позов мотивував тим, що розпорядженням Київської обласної державної адміністрації від 26 червня 2009 року № 529 вилучено з постійного користування Дослідницького господарства «Чабани» (далі - ДГ «Чабани») земельну ділянку площею 9 га, розташовану в межах Чабанівської селищної ради Києво-Святошинського району Київської області, та змінено її цільове призначення на «землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення». Розпорядженням Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 03 вересня 2009 року № 1103 земельну ділянку з кадастровим номером :03:002:0074 та площею 9 га передано в довгострокову оренду ТОВ «Рей-Марк», на підтвердження чого укладено договір оренди землі від 08 вересня 2009 року.

Надалі, на підставі рішення Господарського суду Київської області від 20 жовтня 2014 року в справі № 911/897/13, яке набрало законної сили, договір оренди земельної ділянки був розірваний, а земельна ділянка - повернута у власність держави.

Вказував, що в жовтні 2017 року прокуратура під час здійснення процесуального керівництва у кримінальному провадженні виявила, що на підставі наказу Головного управління Держземагентства у Київській області від 13 січня 2014 року № КИ/:03:002/00012139 у власність ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства передано земельну ділянку площею 1,4843 га з кадастровим номером :03:002:5033, який 27 січня 2014 року зареєстрував за собою право власності на неї.

Надалі, ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 31 липня 2014 року № 1105 відчужив зазначену земельну ділянку на користь ОСОБА_2 , який здійснив її поділ, внаслідок чого утворились дві земельні ділянки з кадастровими номерами: :03:002:5089 площею 0,4843 га; :03:002:5088 площею 1,0 га.

Надалі, ОСОБА_2 на підставі договорів купівлі-продажу від 19 липня 2018 року відчужив земельні ділянки з кадастровими номерами: :03:002:5089, :03:002:5088 на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , які набули їх у спільну часткову власність по 1/2 частці кожний.

На замовлення ОСОБА_4 розроблено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок з кадастровими номерами: :03:002:5089 та :03:002:5088, цільове призначення яких змінюється із земель - для ведення особистого селянського господарства на землі для індивідуального садівництва, в адміністративних межах Чабанівської селищної ради Києво-Святошинського району Київської області, який затверджено розпорядженнями Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 07 березня 2019 року № 165 та № 166.

Таким чином, у спільній частковій власності ОСОБА_4 та ОСОБА_3 відповідно до даних Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень перебувають земельні ділянки з кадастровими номерами: :03:002:5089 площею 0,4843 га; :03:002:5088 площею 1,0 га, з цільовим призначенням - для індивідуального садівництва, в адміністративних межах Чабанівської селищної ради Києво-Святошинського району Київської області.

Зазначав, що відповідно до інформації, викладеної в листі КДП «Київгеоінформатика», та доданих до нього картографічних матеріалів, земельна ділянка з кадастровим номером :03:002:5033 повністю відведена за рахунок та накладається на земельну ділянку з кадастровим номером :03:002:0074 площею 9 га, яка перебувала в оренді ТОВ «Рей-Марк» та мала цільове призначення «землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення».

Тому прокурор вважав, що наказ Головного управління Держземагентства у Київській області від 13 січня 2014 року № КИ/:03:002/00012142 суперечить вимогам статей 20, 116, 122 ЗК України, оскільки розпорядження землями промисловості не відноситься до компетенції Головного управління Держземагентства у Київській області, що свідчить про те, що він прийнятий неуповноваженим органом з перевищенням своїх повноважень, у зв`язку з чим вказаний наказ підлягає визнанню недійсним. Крім того, зазначав, що при передачі Головним управлінням Держземагентства у Київській області спірної земельної ділянки у приватну власність порушено порядок зміни її цільового призначення.

Посилаючись на те, що наказом Головного управління Держземагентства у Київській області від 13 січня 2014 року № КИ/:03:002/00012142 щодо відведення у власність спірної земельної ділянки та розпорядженнями Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 07 березня 2019 року № 165 та № 166 щодо поділу земельної ділянки та зміни їх цільового призначення порушено інтереси Київської обласної державної адміністрації як власника цих земельних ділянок, прокурор просив суд ухвалити рішення, яким:

- визнати поважними причини пропуску прокурором строку позовної давності для звернення до суду з цим позовом та поновити його;

- визнати недійсним наказ Головного управління Держземагентства у Київській області від 13 січня 2014 року № КИ/:03:002/00012139 про передачу у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 1,4843 га з кадастровим номером :03:002:5033, розташованої в адміністративних межах Чабанівської сільської ради;

- визнати недійсним розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 07 березня 2019 року № 165 щодо зміни цільового призначення земельної ділянки з кадастровим номером :03:002:5089 із земель для ведення особистого селянського господарства на землі для індивідуального садівництва;

- визнати недійсним розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 07 березня 2019 року № 166 у частині зміни цільового призначення земельної ділянки з кадастровим номером :03:002:5088 із земель для ведення особистого селянського господарства на землі для індивідуального садівництва;

- витребувати на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації з незаконного володіння у вигляді спільної часткової власності ОСОБА_4 та ОСОБА_3 земельну ділянку з кадастровим номером :03:002:5089, площею 0,4843 га, вартістю 129 280,00 грн, та земельну ділянку з кадастровим номером :03:002:5088, площею 1,0 га, вартістю 266 943,00 грн, які розташовані в адміністративних межах Чабанівської селищної ради Києво-Святошинського району Київської області.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 грудня 2021 року замінено учасників справи на їх правонаступників, а саме: позивача Київську обласну державну адміністрацію на Чабанівську селищну раду Фастівського району Київської області (далі - Чабанівська селищна рада), відповідача Києво-Святошинську районну державну адміністрацію на Фастівську районну державну адміністрацію.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Києво-Святошинський районний суд Київської області рішенням від 23 червня 2022 року відмовив у задоволенні вимог прокурора Київської області.

Своє рішення місцевий суд мотивував тим, що Головне управління Держземагентства у Київській області на момент прийняття оскаржуваного наказу не було наділене необхідним обсягом повноважень на передання спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_1 , адже земельна ділянка не відносилась до земель сільськогосподарського призначення, а тому вважав обґрунтованими доводи прокурора про те, що наказ Головного управління Держземагентства у Київській області не відповідає вимогам закону та підлягає визнанню незаконним.

Поряд із цим суд зазначив, що як в разі пред`явлення позову особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою, уповноваженою на це особою, позовна давність починає обчислюватися з моменту, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідалася або могла довідатися особа, право якої порушене, чи прокурор, уповноважений звернутися до суду в інтересах держави за захистом такого права, якщо прокурор довідався чи міг довідатися про порушення права або про особу, яка його порушила, раніше, ніж особа, право якої порушене.

Суд зазначив, що моментом, коли Київська обласна державна адміністрація, могла довідатися про порушення своїх прав, є дата прийняття оскаржуваного наказу Держземагентства, а саме 13 січня 2014 року, оскільки Київська обласна державна адміністрація на той момент була уповноваженим державою органом на розпорядження землями промисловості, що перебувають у державній власності, у зв`язку з чим зобов`язана була знати про стан своїх майнових прав. Місцевий суд уважав, що Київська обласна державна адміністрація в силу своїх функціональних прав та обов`язків, в тому числі щодо здійснення контролю за станом та порядком виділення земельних ділянок на відповідних територіях, могла та повинна була дізнатися про невідповідність оспорюваного наказу вимогам законодавства з моменту його прийняття. Тому суд першої інстанції зробив висновок, що перебіг позовної давності в цій справі розпочався 13 січня 2014 року та сплив 14 січня 2017 року.

Також суд зазначив, що станом на 13 січня 2014 року органи прокуратури були наділені повноваженнями прокурорського нагляду за додержанням законодавства при прийнятті актів органами влади, у тому числі Головного управління Держземагентства у Київській області, у зв`язку з чим також могли та мали об`єктивну можливість довідатися про порушення прав держави з моменту прийняття оспорюваного наказу Держземагентства. Тому за висновком суду в будь-якому випадку позовна давність повинна була відраховуватися з 13 січня 2014 року.

Оскільки з позовом прокурор звернувся в червні 2020 року суд першої інстанції дійшов висновку про пропуск позовної давності, що з урахуванням поданої ОСОБА_4 заяви про застосування наслідків спливу позовної давності є підставою для відмови в задоволенні позову.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Київський апеляційний суд постановою від 23 лютого 2023 року апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури задовольнив частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 червня 2022 року скасував та постановив у справі нове судове рішення, яким позов прокурора Київської області, який діє в інтересах держави в особі Чабанівської селищної ради, задовольнив частково.

Витребував на користь держави в особі Чабанівської селищної ради з незаконного володіння у вигляді спільної часткової власності ОСОБА_4 , розмір частки 1/2, та ОСОБА_3 , розмір частки 1/2, земельну ділянку з кадастровим номером :03:002:5089, площею 0,4843 га, вартістю 129 280,00 грн, та земельну ділянку з кадастровим номером :03:002:5088, площею 1,0 га, вартістю 266 943,00 грн, які розташовані в адміністративних межах Чабанівської селищної ради.

У задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Стягнув у рівних частинах з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на користь Київської обласної прокуратури судовий збір за подачу позовної заяви та апеляційної скарги в сумі 36 750,00 грн, по 18 375,00 грн з кожного.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позовна давність за позовом, пред`явленим в інтересах держави, може відраховуватись лише з одного моменту - дати реальної обізнаності (або можливості бути обізнаним) уповноваженого органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, який реалізує відповідне цивільне право, про наявність порушення права держави, та про особу порушника. Обізнаність будь-якої іншої особи або органу про наявність порушення прав держави не може свідчити про початок перебігу позовної давності, оскільки останні не мають права на позов у його матеріальному розумінні та не можуть звернутись до суду з метою відновлення чи захисту порушеного цивільного права держави або її законного інтересу.

Апеляційний суд зазначив, що обчислення позовної давності у випадку звернення прокурора до суду з позовом в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, здійснюється з дня, коли саме цей орган довідався або міг довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У такому випадку дата прокурорської перевірки не має значення для визначення початку перебігу позовної давності. Позовна давність має розпочинати свій відлік не з моменту прийняття органом державної влади розпоряджень, що порушують права позивача, а з моменту, коли дані про порушення були або об`єктивно могли бути виявлені.

Апеляційний суд не погодився з висновком суду першої інстанції про пропуск позивачем позовної давності, вказавши на те, що Київська обласна державна адміністрація, правонаступником якої є Чабанівська селищна рада, в інтересах якої подано позов прокуратурою, дізналася про порушення своїх прав у жовтні 2017 року, коли прокуратурою було подано позов в аналогічній справі № 369/11064/17. Суд визнав безпідставним посилання суду першої інстанції на обізнаність позивача про порушення прав держави з моменту винесення Головним управлінням Держземагентства у Київській області оскаржуваного наказу - 13 січня 2014 року, оскільки матеріали справи не містять доказів направлення цього наказу після його постановлення та отримання позивачем. Крім того, суд зазначив, що навіть за умови обізнаності позивача про існування цього наказу, із змісту самого наказу неможливо встановити факт порушення законодавства при його видачі та дійти висновку про порушення прав держави при його винесенні.

Вирішуючи питання по суті заявлених прокурором Київської області позовних вимог, апеляційний суд виходив з того, що спірна земельна ділянка, яка передана у власність ОСОБА_1 , відноситься до земель промисловості, а тому Головне управління Держземагентства у Київській області з перевищенням своїх повноважень, у порушення вимог статей 116, 118, 122 ЗК України, передало у власність спірну земельну ділянку, а тому спірна земельна ділянка підлягає поверненню державі шляхом її витребування із володіння останніх набувачів - ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , оскільки в цьому випадку спірна земельна ділянка вибула з власності держави поза волею належного розпорядника землі та за відсутності її вини.

Відмовлячи у задоволенні позовних вимог в частині визнання незаконними та скасування рішень органів виконавчої влади, апеляційний суд мотивував своє рішення тим, що задоволення вказаних вимог не є ефективним способом захисту в цій справі та не поновить прав позивача, оскільки ефективним є саме витребування спірної земельної ділянки від останніх набувачів.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

11 квітня 2023 року ОСОБА_4 , через представника ОСОБА_5 , засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 23 лютого 2023 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження заявник зазначає неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року в справі № 362/44/17, від 04 грудня 2018 року в справі № 910/18560/16, від 21 серпня 2019 року в справі № 911/3681/17, у постанові Верховного Суду від 24 листопада 2020 року в справі № 914/207/18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суд апеляційної інстанції не врахував, що про порушення прав держави прокурор дізнався в квітні 2017 року при здійсненні процесуального керівництва в кримінальному провадженні № 0000158, про що він неодноразово зазначав при розгляді численних подібних справ у судах першої інстанції, зокрема в справах № 369/9012/18, № 369/3477/20. Наполягав на тому, що Київська обласна державна адміністрація як орган, уповноважений на представництво інтересів держави у спірних правовідносинах, мала об`єктивну можливість дізнатися про порушення прав держави з моменту прийняття оспорюваного наказу Держземагентства.

Також, зазначає, що суд апеляційної інстанції не врахував відзив Чабанівської селищної ради та доводів відповідача про неналежне представництво прокурором інтересів цієї ради.

Відзиви на касаційну скаргу від інших учасників справи до суду касаційної інстанції не надходили.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 24 травня 2023 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Києво-Святошинського районного суду Київської області.

У липні 2023 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 12 грудня 2023 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою Верховного Суду від 21 лютого 2024 року справу передано на розгляд Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 24 квітня 2024 року справу повернуто на розгляд колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що розпорядженням Київської обласної державної адміністрації від 26 червня 2009 року № 529 «Про вилучення, зміну цільового призначення та надання в оренду земельної ділянки ТОВ «Рей-Марк» із постійного користування Дослідницького господарства «Чабани» вилучено земельну ділянку площею 9 га, що розташована в межах Чабанівської селищної ради Києво-Святошинського району, змінено її цільове призначення та передано в оренду ТОВ «Рей-Марк».

Зокрема, пунктом 3 цього розпорядження змінено цільове призначення зазначеної земельної ділянки із земель сільськогосподарського призначення на категорію земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення, а надану в оренду земельну ділянку віднесено до земель промисловості (т. 1, а. с. 7).

Договір оренди вказаної земельної ділянки від імені Київської обласної державної адміністрації доручено укласти Києво-Святошинській районній державній адміністрації, розпорядженням якої від 03 вересня 2009 року № 1103 у довгострокову оренду ТОВ «Рей-Марк» передано земельну ділянку площею 9 га, розташовану в адміністративних межах Чабанівської селищної ради, кадастровий номер :03:002:0074.

На підставі вказаного розпорядження між ТОВ «Рей-Марк» та Києво-Святошинською районною державною адміністрацією укладено договір оренди земельної ділянки від 08 вересня 2009 року, державну реєстрацію якого здійснено 14 грудня 2009 року за № 55 (т. 1, а. с. 18-20).

Відповідно до умов указаного договору в оренду ТОВ «Рей-Марк» передана земельна ділянка для будівництва торгово-офісного, ресторанно-готельного комплексу. Цільове призначення земельної ділянки - землі промисловості.

18 січня 2013 року заступником прокурора Києво-Святошинського району, у зв`язку з виявленими порушеннями чинного законодавства, до ТОВ «Рей-Марк» пред`явлено позовну заяву про розірвання вищевказаного договору оренди та повернення землі.

Рішенням Господарського суду Київської області від 29 травня 2013 року в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 18 грудня 2013 року рішення суду першої інстанції скасовано, позовні вимоги прокуратури задоволено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ТОВ «Рей-Марк» подало касаційну скаргу, за результатами розгляду якої постановою Вищого господарського суду України від 24 квітня 2014 року скасовано вищевказане рішення суду апеляційної інстанції, а справу передано на новий розгляд до Господарського суду Київської області в іншому складі суду.

Рішенням Господарського суду Київської області від 20 жовтня 2014 року в справі № 911/897/13 позовні вимоги прокурора задоволено в повному обсязі, договір оренди земельної ділянки від 08 вересня 2009 року розірвано, ТОВ «Рей-Марк» зобов`язано повернути спірну земельну ділянку на користь держави. Вказане судове рішення не оскаржувалось та 11 листопада 2014 року набрало законної сили.

Таким чином, у користування держави була повернута земельна ділянка площею 9 га, кадастровий номер :03:002:0074, розташована в адміністративних межах Чабанівської селищної ради, з цільовим призначення - землі промисловості.

Наказом Головного управління Держземагентства у Київській області від 13 січня 2014 року № КИ/:03:002/00012139 у власність ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства передано земельну ділянку площею 1,4843 га з кадастровим номером :03:002:5033 (т. 1, а. с. 21).

Надалі, ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 31 липня 2014 року відчужив спірну земельну ділянку ОСОБА_2 , який здійснив її поділ, внаслідок чого утворились земельні ділянки з кадастровими номерами: :03:002:5089 площею 0,4843 га; :03:002:5088, площею 1,0 га.

19 липня 2018 року ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу відчужив земельну ділянку з кадастровим номером :03:002:5089, площею 0,4843 га, на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , які набули її у спільну часткову власність по 1/2 частці кожний (т. 1, а. с. 26, 27).

Також ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 19 липня 2018 року відчужив земельну ділянку з кадастровим номером :03:002:5088, площею 1,0 га на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , які набули її у спільну часткову власність по 1/2 частці кожний (т. 1 а. с. 28, 29).

У зв`язку з цим, 19 липня 2018 року за ОСОБА_4 та ОСОБА_7 на підставі рішень приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Біккінеєвої І. А. № 42133320 та № 42132707 зареєстровано право власності на вказані об`єкти нерухомого майна.

Надалі, на замовлення ОСОБА_4 розроблено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок, з кадастровими номерами :03:002:5089 та :03:002:5088, цільове призначення яких змінюється із земель для ведення особистого селянського господарства на землі для індивідуального садівництва, в адміністративних межах Чабанівської селищної ради Києво-Святошинського району Київської області, який затверджено розпорядженнями Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 07 березня 2019 року № 165 та № 166 (т. 1 а. с. 22-25).

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Статтею 400 ЦПК України встановлено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Щодо обґрунтованості позовних вимог

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

Пред`являючи позов у цій справі в інтересах держави, прокурор посилався на те, що, передаючи у власність ОСОБА_1 земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, що відносить до категорії земель промисловості, Головне управління Держземагентства у Київській області перевищило свої повноваження, чим порушило вимоги статей 116, 118, 122 ЗК України, у зв`язку з чим спірна земельна ділянка підлягає витребуванню із чужого незаконного володіння від останнього набувача.

ЦК України передбачені засади захисту права власності. Зокрема, відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

Особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння нею таким майном, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності.

Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

За змістом статей 13, 19 Конституції України від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами (частина перша статті 3 ЗК України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, тут і надалі по тексту).

Згідно із статтею 19 ЗК України, землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей (частина перша статті 22 ЗК України).

Відповідно до частини третьої статті 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування, зокрема, громадянам - для ведення особистого селянського господарства.

Статтею 65 ЗК України визначено, що землями промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення визнаються земельні ділянки, надані в установленому порядку підприємствам, установам та організаціям для здійснення відповідної діяльності. Порядок використання земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення встановлюється законом.

Згідно з частинами першою, другою статті 66 ЗК України до земель промисловості належать землі, надані для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд промислових, гірничодобувних, транспортних та інших підприємств, їх під`їзних шляхів, інженерних мереж, адміністративно-побутових будівель, інших споруд. Землі промисловості можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.

Згідно з частинами першою-другою статті 20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення. Зміна цільового призначення земельних ділянок державної або комунальної власності провадиться Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу цих ділянок у власність або надання у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Частиною першою статті 81 ЗК України передбачено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Частинами першою, другою статті 83 ЗК України передбачено, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування.

Відповідно до частини першої статті 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

Частинами першою та другою статті 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно з пунктом «б» частини першої статті 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної власності для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

Частиною першою статті 118 ЗК України встановлено, що громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим.

Повноваження органів виконавчої влади та місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування визначені статтею 122 ЗК України.

Згідно з частиною першою статті 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Частиною четвертою статті 122 ЗК України визначено, що центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Частиною п`ятої статті 122 ЗК України визначено, що обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб.

Аналіз зазначеної норми свідчить про те, що в цьому випадку повноваження власника-розпорядника земель промисловості, розташованих у Київській області, від імені держави уповноважена здійснювати виключно Київська обласна державна адміністрація.

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером :03:002:5033, яка була передана у власність ОСОБА_1 відведена за рахунок та накладається на земельну ділянку з кадастровим номером :03:002:0074 площею 9 га, що перебувала в оренді ТОВ «Рей-Марк», та мала цільове призначення «землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення».

Разом з тим, інформація про зміну цільового призначення зазначеної земельної ділянки у Державному земельному кадастрі відсутня, рішення про зміну цільового призначення не приймалося.

Установивши, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером :03:002:5033 на момент її відведення у приватну власність ОСОБА_1 відносилася до земель промисловості, суд першої інстанції, з висновком якого в цій частині погодився і суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку, що Головне управління Держземагентства у Київській області на момент прийняття оскаржуваного наказу не було наділене необхідним обсягом повноважень на передання спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_1 , адже земельна ділянка не відносилась до земель сільськогосподарського призначення.

У зв`язку з чим, як суд першої інстанції, так і апеляційний суд дійшли правильного висновку про доведеність позивачем наявності порушеного права держави внаслідок передання органами Держземагентства земель промисловості у власність фізичних осіб.

Касаційна скарга не містить доводів на спростування вказаних висновків.

Щодо застосування строків позовної давності слід зазначити наступне

У касаційній скарзі ОСОБА_4 , не заперечуючи доведеності та обґрунтованості позовних вимог, наполягає на тому, що прокурор при зверненні до суду з цим позовом пропустив позовну давність.

Тому питанням, на яке суд касаційної інстанції повинен дати відповідь у цій справі, є дотримання (або недотримання) судами норм матеріального права при вирішенні заяви відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності.

У ЦК України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 цього Кодексу).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Визначення початку відліку позовної давності міститься в статті 261 ЦК України, відповідно до частини першої якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, за змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 (пункти 64 - 66) щодо змісту частини першої статті 261 ЦК України сформулювала такий висновок:

«Якщо у передбачених законом випадках у разі порушення або загрози порушення інтересів держави з позовом до суду звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів».

Закон пов`язує початок перебігу позовної давності не з моментом поінформованості про вчинення певної дії чи прийняття рішення, а з моментом коли саме уповноваженому органу, право якого порушено внаслідок прийнятого незаконного рішення, стало відомо про таке порушення.

Отже, початок перебігу позовної давності розпочинається не з моменту, коли певний орган видав акт, на підставі якого відбулося відчуження майна, а з моменту, коли про порушення майнового права довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (у цій справі - Київська обласна державна адміністрація, правонаступником якої є Чабанівська селищна рада), або прокурор (у двох зазначених вище випадках). Такий момент суд має встановити щодо кожної ефективної позовної вимоги, про застосування наслідків спливу позовної давності за якою подав заяву належний за цією вимогою відповідач. Відомості про отримання прокурором даних саме про порушення права власності держави на конкретний об`єкт раніше, ніж про таке порушення дізнався відповідний орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, мають бути підтверджені належними доказами (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (пункти 5.39-5.41)).

Суди встановили, що спірна земельна ділянка вибула з власності держави на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Київській області, яке не мало права розпоряджатися цією земельної ділянкою з огляду на її цільове призначення, в січні 2014 року. Натомість з цим позовом прокурор звернувся до суду в червні 2020 року.

Обґрунтовуючи подання позову через шість років після прийняття оскарженого наказу, прокурор посилався на те, що про порушення прав держави він дізнався в ході здійснення процесуального керівництва в кримінальному провадженні № 0000158 після співставлення землевпорядної документації та відомостей, отриманих від КДП «Київгеоінформатика» в жовтні 2017 року.

Вказував також, що орган, уповноважений на захист інтересів держави у спірних правовідносинах (на той момент - Київська обласна державна адміністрація), дізнався про порушення прав держави лише після пред`явлення прокуратурою Київської області у жовтні 2017 року позову в справі № 369/11064/17.

ОСОБА_4 проти таких доводів позивача заперечував та наполягав на тому, що про порушення прав держави Київська обласна державна адміністрація як орган, уповноважений на захист інтересів держави у спірних правовідносинах, та прокурор, наділений на той час функцією моніторингу дотримання органами державної влади земельного законодавства, могли дізнатися з моменту прийняття оспорюваного наказу в січні 2014 року, у зв`язку з чим подав до суду першої інстанції заяву про застосування наслідків спливу позовної давності.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог з підстав пропуску строку позовної давності, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що Київська обласна державна адміністрація в силу своїх функціональних прав та обов`язків, в тому числі щодо здійснення контролю за станом та порядком виділення земельних ділянок на відповідних територіях, могла та повинна була дізнатися про невідповідність оспорюваного наказу вимогам законодавства з моменту його прийняття (13 січня 2014 року). Тому суд першої інстанції зробив висновок, що перебіг позовної давності в цій справі розпочався 13 січня 2014 року та сплив 14 січня 2017 року.

Апеляційний суд не погодився з такими висновками суду першої інстанції. Так відмовляючи в застосуванні наслідків спливу позовної давності та задовольняючи частково позов, апеляційний суд виходив із того, що Київська обласна державна адміністрація дізналася про порушення прав держави лише після пред`явлення прокуратурою Київської області у жовтні 2017 року позову в справі № 369/11064/17, в додатках до якого містився, зокрема, лист КДП «Київгеоінформатика» від 09 жовтня 2017 року № 01-01/481, що у сукупності з інформацією, викладеною у позовній заяві, свідчило про факт протиправної передачі Головним управлінням Держгеокадастру у Київській області земельної ділянки з кадастровим номером :03:002:5033 у власність фізичної особи.

Верховний Суд вважає такі висновки суду апеляційної інстанції передчасними та зазначає, що для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права раніше.

Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року в справі 914/3224/16.

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду також виснувала про те, що момент, з якого починається перебіг позовної давності, не слід пов`язувати з днем, коли позивачу стало відомо про рішення суду щодо спірної земельної ділянки в іншій справі.

Так, суд апеляційної інстанції, дійшовши висновку, що строк позовної давності у цій справі позивачем не пропущено, оскільки орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, а саме Київська обласна державна адміністрація дізналася про порушення прав держави лише після пред`явлення прокуратурою Київської області у жовтні 2017 року позову в справі № 369/11064/17, залишив поза увагою та не встановив, коли саме прокурору стало відомо про порушення прав держави.

Як відомо з матеріалів справи ОСОБА_4 наголошував на тому, що про порушення прав держави прокурор дізнався в квітні 2017 року при здійсненні процесуального керівництва в кримінальному провадженні № 0000158, про що він неодноразово зазначав при розгляді численних подібних справ у судах першої інстанції, зокрема в справах № 369/9012/18 та № 369/3477/20 (т. 2, а. с. 14-18).

Однак, суд апеляційної інстанції наведеного вище належним чином не спростував, взагалі не звернув уваги на такі доводи відповідача та не навів мотиви їх прийнятті чи відхилення.

За змістом частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Аналізуючи відомості, наявні в Єдиному державному реєстрі судових рішень, Верховний Суд зауважує, що в справі № 369/11064/17, на яку посилався суд апеляційної інстанції, та в справах № 369/9012/18 і № 369/3477/20 прокурор звертався з позовами про витребування на користь держави земельних ділянок, розташованих в тому ж масиві земель промисловості, що й спірна в цій справі земельна ділянка.

Предметом оскарження в кожній із наведених справ були накази Держземагентства від тієї ж дати, що й оспорюваний наказ у цій справі (13 січня 2014 року), щодо передання у власність фізичних осіб суміжних земельних ділянок, які, на переконання прокурора, відносилися до земель промисловості як складові однієї і тієї ж земельної ділянки з кадастровим номером :03:002:0074 площею 9 га, що перебувала в оренді ТОВ «Рей-Марк».

Свої позови в справах № 369/11064/17, № 369/9012/18 і № 369/3477/20 прокурор обґрунтовував одними й тими ж обставинами, зокрема, відсутністю у Держземагентства повноважень розпоряджатися землями промисловості, а виникнення права на звернення до суду з позовом пов`язував із початком здійснення прокурором процесуального керівництва в кримінальному провадженні № 0000158 та про те, що про таке порушення прокурору стало відомо в квітні 2017 року.

У зазначених справах суди дійшли висновку про відмову в задоволенні позовів прокурора з підстав пропуску ним позовної давності та констатували, що про порушення прав держави Київська обласна державна адміністрація в силу наданих їй законом повноважень могла та повинна була дізнатися раніше за прокурора, а саме з моменту прийняття оспорюваних наказів від 13 січня 2014 року. Судові рішення в зазначених справах прокурором або Київською обласною державною адміністрацією не оскаржувалися та набрали законної сили.

Крім того, Верховний Суд, звертає увагу на те, що за встановлених у цій справі судами обставин прокурор у березні 2013 року звертався до Господарського суду Київської області з позовом (справа № 911/897/13) про розірвання договору оренди земельної ділянки площею 9 га з кадастровим номером :03:002:0074, за рахунок якої утворені земельні ділянки, передачу яких у приватну власність фізичних осіб прокурор оспорює в справі, яка переглядається, а також у справах № 369/11064/17, № 369/9012/18, № 369/3477/20. Вказане свідчить про те, що на контролі прокурора з березня 2013 року перебуває питання дотримання чинного законодавства органами державної влади при розпорядженні масивом земель промисловості, до якого, на переконання позивача, входить і спірна в цій справі земельна ділянка.

Апеляційний суд на вказані обставини та норми матеріального права уваги не звернув і безпідставно вважав, що позовна давність у цій справі підлягає обрахуванню з моменту пред`явлення прокурором позову в справі № 369/11064/17, тобто з жовтня 2017 року.

Суд апеляційної інстанції фактично виснував про дотримання позивачем позовної давності з огляду на те, що Київська обласна державна адміністрація про порушення прав держави дізналася лише в жовтні 2017 року, що суперечить висновкам про застосування норм права, застосованим у цій справі Верховним Судом.

З огляду на викладене, апеляційний суд, не врахувавши зазначеного, не встановивши коли прокурор довідався про порушення прав держави, не перевіривши доводи відповідачів, дійшов передчасного висновку про задоволення позовних вимог та витребування спірної земельної ділянки з володіння ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

У зв`язку з зазначеним, доводи касаційної скарги, частково знайшли своє підтвердження.

Оскільки Верховний Суд застосував у своїй постанові висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17, від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16, від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17, Верховного Суду від 24 листопада 2020 року у справі № 914/207/18, щодо обрахування позовної давності в подібних правовідносинах, то підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, частково знайшла своє підтвердження.

Однак, суд не вбачає підстав для залишення рішення суду першої інстанції, оскільки, як зазначалося вище, закон пов`язує початок перебігу позовної давності не з моментом поінформованості про вчинення певної дії чи прийняття рішення, а з моментом коли саме уповноваженому органу право якого порушено внаслідок прийнятого незаконного рішення чи прокуророві стало відомо про таке порушення.

З урахуванням того, що Верховний Суд переглядає справи виключно з підстав і в порядку, встановлених ЦПК України, і не має можливості встановлювати обставини, які не були встановлені в рішенні, а суди не встановили обставини, які мають вирішальне значення для розгляду цього спору, справу необхідно направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, оскільки саме таке вирішення за результатами розгляду касаційної скарги повною мірою відповідатиме принципу процесуальної економії та скоротить тривалість нового розгляду справи судом.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За приписами частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Враховуючи, що підстави касаційного оскарження, наведені заявником у касаційній скарзі, частково знайшли своє підтвердження, а також те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом повністю не встановлено, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права, тому постанова апеляційного суду не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу вимог статті 411 ЦПК України є підставою для її скасування з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального і процесуального права, встановити усі підстави заявленого позову, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін, та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин та вимог закону.

Розподіл судових витрат

Відповідно до статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки судом касаційної інстанції у цій справі скасовано судове рішення з передачею справи на розгляд до суду апеляційної інстанції, а розподіл судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат, тому Верховний Суд не здійснює розподіл судових витрат.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 , яку подав представник - адвокат Жовтоног Микола Миколайович, задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 23 лютого 2023 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Є. В. Петров

Судді: А. І. Грушицький

В. М. Ігнатенко

І. В. Литвиненко

О. М. Ситнік