КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 676/3121/18
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/9340/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 жовтня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання Гладкої І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Овсія Дмитра Юрійовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 13 лютого 2023 року у складі судді Усатової І.А.,

у цивільній справі за позовом Державної іпотечної установи до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про іпотечний кредит,-

В С Т А Н О В И В :

У травні 2018 року Державна іпотечна установа звернулася у суд із позовом, в якому просила: стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Державної іпотечної установи заборгованість за кредитними договором сумі 1 054 400 грн 19 коп, з яких: сума основного боргу - 665 558 грн 06 коп, прострочені відсотки за користування кредитом станом на 18 квітня 2018 року - 191 976 грн 46 коп, пеня за прострочення сплати кредитних коштів - 126 250 грн, інфляцiйнi втрати - 70 615 грн 67 коп, вирішити питання судових витрат.

Позов обґрунтовано тим, що 10 серпня 2005 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір №27-05-І/03, відповідно до умов якого Банк надає Позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності кредитні ресурси у сумі 50 000 доларів США з оплатою по відсотковій ставці 11% (відсотків) річних. Пунктами 3.1, 3.2 Кредитного договору передбачено, що Позичальник зобов`язується повністю повернути кредитні ресурси, отримані за цим договором до 10 серпня 2020 року.

У забезпечення ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором між Банком та ОСОБА_2 був укладений Договір поруки № 27-05-П/03 від 10 серпня 2005 року, за умовами якого Поручитель та Позичальник несуть солідарну відповідальність перед Кредитором за невиконання умов Кредитного договору.

Також, у забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 10.08.2005 між ТОВ Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 укладено Іпотечний договір.

Згідно п.1. Іпотечного договору вiдповiдач 1 передає в заставу ТОВ Банк «Фінанси та Кредит» наступне нерухоме майно: квартиру під номером АДРЕСА_1 .

Відповідно до п.4. Іпотечного договору, зазначена квартира передається в іпотеку, як забезпечення повернення кредитних ресурсів, виданих за кредитним договором на суму 50 000 (п`ятдесят тисяч) доларів США строком до 10 серпня 2020 року, а також процентів за користування зобов`язанням, неустойки за цим договором або за основним зобов`язанням, враховуючи відшкодування збитків, завданих про строчкою платежів за основним зобов`язанням, відшкодування витрат по зверненню стягнення на Предмет іпотеки в повному обсязі, визначеному на момент фактичного задоволення вимог.

11 лютого 2015 року між ДІУ та АТ Банк «Фінанси та Кредит» укладено Договір відступлення права вимоги № 17/4-в.

Пунктом 1.2. Договору відступлення первісний кредитор відступає, а новий кредитор набуває всі права вимоги за договорами (Кредитними, Іпотеки, Поруки тощо) вказаних у додатках до цього договору (включаючи Кредитний, Договір поруки та Іпотечний договір ОСОБА_1 ).

Згідно з пунктом 2.1 Договору відступлення п. 1.2. Договору набирає чинності в день прийняття Національним банком України рішення про віднесення Банку до категорії неплатоспроможних.

Постановою № 612 Національного банку України від 17 вересня 2015 року ПАТ Банк «Фінанси та Кредит» віднесено до категорії неплатоспроможних.

Таким чином, позивач вказує, що починаючи з 17 вересня 2015 року, Установа набула усі права вимоги за кредитним договором, укладеним між Банком та ОСОБА_1 . Також, згідно договору відступлення права вимоги Установа набула право вимоги й за усіма договорами, укладеними в забезпечення виконання зобов`язань Позичальника за кредитним договором. Про здійснення такого відступлення Позичальника було проінформовано повідомленням № 7222/11/2 від 15 жовтня 2015 року.

Вказує, що установа набула усі права за Кредитним договором, що належали первісному кредиторові, зокрема й право на нарахування відсотків за користування кредитними коштами.

Станом на день подачі позову ОСОБА_1 не сплатив суму заборгованості за Договором про іпотечний кредит.

Позивач вважає, що заборгованість за договором про відкриття кредитної лінії, пеня та iнфляцiйнi втрати підлягає стягненню з відповідачів солідарно, а тому просить суд стягнути з солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Державної іпотечної установи заборгованість за кредитом у розмірі 665 558 грн 06 коп, прострочені відсотки за користування кредитом у розмірі 191 976 грн 46 коп, пеню за прострочення сплати кредиту у розмірі 126 250,00 грн., інфляційні витрати у розмірі 70 615 грн 67 коп.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 13 лютого 2023 року позов задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Державної іпотечної установи заборгованість за кредитом у розмірі 665 558 грн 06 коп, прострочені відсотки за користування кредитом у розмірі 191 976 грн 46 коп, пеню за прострочення сплати кредиту у розмірі 126 250 грн 00 коп. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Державної іпотечної установи 7 908 грн 50 коп судового збору. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Державної іпотечної установи 7 908 грн 50 коп судового збору. В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі адвокат Овсій Д.Ю. в інтересах ОСОБА_1 посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, просить скасувати його та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що у матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що документи, які засвідчують права, що передаються та інформацію, яка є важливою для їх здійснення, від первісного кредитора до позивача.

Вказано, що жодних актів прийому-передачі оригіналів кредитного договору №27-05-И/03 від 10 серпня 2005 року, іпотечного договору від 10 серпня 2005 року та інших документів позивачем не надається.

Посилається на те, що відсутні докази переходу права вимоги, документи, які засвідчують права, що передаються не має, відповідачі не несуть ніякого обов`язку перед позивачем.

Вказує, що укладений кредит за кредитним договором №27-05-И/03 не є ануїтет ним, а є класичним, таким чином судом першої інстанції було неправильно застосовано норми матеріального права.

Крім того ухвалою суду від 16 вересня 2020 року було призначено судово-економічну експертизу, однак позивач не надав необхідні експерту документи для відповіді на поставлені питання, а суд першої інстанції не звернув на це уваги та прийняв рішення без незалежного розрахунку заборгованості.

Скаржник зазначає, що на підтвердження погашення заборгованості суду першої інстанції будо надано квитанції виконання зобов`язань перед ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит». Зазначені квитанції впливають на визначення розміру заборгованості за кредитним договором, проте суд першої інстанції не взяв їх до уваги.

Вважає, що комісійна винагорода за користування кредитом є незаконною. У постановах Верховного Суду і Верховного Суду України від 12 липня 2018 року у справі №910/11436/16 від 10 жовтня 2019 року у справі №904/8902/17, від 16листопада 2016 року у справі №6-1746цс16 стосовно того, що нарахування винагороди (комісії) за послуги, що супроводжують кредит, в саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок боржника є незаконним. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 03 серпня 2022 року у справі №927/92/21 (927/351/21) та у постанові по справі №910/15808/19 від 12 квітня 2023 року.

Окрім цього районним судом проігноровано заяву ОСОБА_1 про застосування спеціальної позовної давності та вимоги законодавства стосовно строків позовної давності.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Єрохін О.П. в інтересах Державної іпотечної установи, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 13 лютого 2023 року, як законне та обґрунтоване - залишити без змін.

В судовому засіданні адвокат Овсій Д.Ю. в інтересах ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу задовольнити, адвокат Єрохін О.П. в інтересах Державної іпотечної установи просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Колегія суддів заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає її такою, що не підлягає задоволенню.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду першої інстанції відповідачкою по справі - ОСОБА_2 не оскаржено. Докази уповноваження відповідачкою щодо оскарження судового рішення в її інтересах ОСОБА_1 також відсутні.

За таких обставин, апеляційним судом перевіряються доводи апеляційної скарги щодо законності ухваленого по справі рішення лише в межах вимог, заявлених до ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам відповідає в повній мірі.

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Задовольняючи позов в частині заявлених вимог, стягнувши солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ДІУ заборгованість за кредитом у розмірі 665 558 грн 06 коп, прострочені відсотки за користування кредитом у розмірі 191 976 грн 46 коп, пеню за прострочення сплати кредиту у розмірі 126 250 грн районний суд виходив з того, що позивачем доведено вимоги в цій частині. Разом з тим суд першої інстанції вважав, що вимога про стягнення інфляційних втрат не підлягає задоволенню, оскільки у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

З такими висновками районного суду погоджується й апеляційна інстанція.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 "Позика. Кредит. Банківський вклад" ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися порукою (частина перша статті 553 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Зі справи убачається, що 10 серпня 2005 року між ВАТ "Банк "Фінанси та Кредит" та ОСОБА_1 укладений Кредитний договір №27-05-І/03, відповідно до умов якого Банк надав відповідачу у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності кредитні ресурси у сумі 50 000 доларів США з оплатою по відсотковій ставці 11 (одинадцять) процентів річних. Кредитні ресурси - грошові кошти Банку, що підлягають видачі позичальнику на умовах, обумовлених у договорі (а.с. 11-17 т. 1.)

Пунктом 3.2 Кредитного договору, позичальник зобов`язується повністю повернути кредитні ресурси, отримані за цим договором до 10 серпня 2020 року. Позичальник зобов`язується щомісяця, в термін до 10 числа кожного місяці, здійснювати погашення позичкової заборгованості за виданими кредитними ресурсами у розмірі 277,78 доларів США, згідно графіка зниження розміру заборгованості.

Відповідно до п. п. 4.1., 4.2 Кредитного договору позичальник сплачує Банку проценти за користування кредитним ресурсами у валюті кредиту, по процентній ставці 11 % процентів річних. Нарахування процентів здійснюється за період з моменту списання кредитних ресурсів з позичкового рахунку позичальника до моменту повернення кредитних ресурсів на позичковий рахунок.

Позичальник сплачує проценти за користування кредитними ресурсами щомісяця, у строк до 10 числа кожного місяця, згідно графіка зниження розміру заборгованості. У строк до 10 числа кожного місяця сплачуються проценти, нараховані за попередній календарний місяць (п. 4.3 Кредитного договору).

Відповідно до п. 6.1 Кредитного договору за прострочення повернення кредитних ресурсів та/або сплати процентів, позичальник сплачує Банку пеню з розрахунку 1 % від простроченої суми за кожний день прострочення. Зазначена пеня сплачується у випадку порушення Позичальником строків платежів, передбачених п. п. 3.2., 3.4, 4.3., 4.4., 4.6., 4.7.,4.8 Кредитного договору.

10 серпня 2005 року з метою забезпечення належного виконання взятих ОСОБА_1 зобов`язань, що випливають з Кредитного договору № 27-05-І/03 від, між ВАТ "Банк "Фінанси та Кредит" та ОСОБА_1 укладено Іпотечний договір, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 (а.с. 37-40 т.1).

Відповідно до п. 4. Іпотечного договору, зазначена квартира передається в іпотеку, як забезпечення повернення кредитних ресурсів, виданих за кредитним договором на суму 50 000 доларів США строком до 10 серпня 2020 року, а також процентів за користування кредитними ресурсами, виходячи з процентної ставки 11 % річних, а також комісійної винагороди за кредитним договором, неустойки за цим договором або за кредитним договором, враховуючи відшкодування збитків, завданих прострочкою платежів за кредитним договором, відшкодування витрат по зверненню стягнення на предмет іпотеки в повному обсязі, визначеному на момент фактичного задоволення вимог.

Крім того з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, між ВАТ "Банк "Фінанси та Кредит" (кредитором), ОСОБА_3 (поручителем) та ОСОБА_4 (боржником) укладений Договір поруки № 27-05-П/03 від 10 серпня 2005 року, за умовами якого у разі невиконання боржником зобов`язань за кредитним договором, боржник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, у т. ч. по основному боргу, сплаті щомісячних процентів і підвищених процентів, сплаті комісійної винагороди сплаті неустойки по основному боргу та процентам, а також по відшкодуванню всіх збитків (а.с. 18-20 т.1).

Судом першої інстанції встановлено, що Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі.

За приписами п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 910/7320/17, відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого старий кредитор передає свої права новому кредитору, а новин кредитор приймає ці права і зобов`язується або не зобов`язується їх оплатити.

11 лютого 2015 року між Державною іпотечною установою та ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" укладено Договір відступлення права вимоги № 17/4-В (а.с. 28-29 т.1).

Відповідно до п. 1.2. Договору відступлення первісний кредитор відступає, а новий кредитор набуває всі права вимоги за договорами (кредитними, іпотеки, поруки тощо) вказаними у додатках до цього договору.

Згідно з п. 2.1 Договору відступлення п. 1.2. Договору набирає чинності в день прийняття Національним банком України рішення про віднесення первісного кредитора до категорії неплатоспроможних.

Відповідно до Додатку № 1 до Договору № 17/4-В про відступлення права вимоги від 11 лютого 2015 року право вимоги за кредитним договором № 27-05-І/03 від 10 серпня 2005 року , та укладеними з метою забезпечення належного його виконання договорами іпотеки та поруки, перейшло до Державної іпотечної установи (а.с. 25-27 т.1).

Постановою № 612 Національного банку України від 17 вересня 2015 року ПАТ Банк "Фінанси та Кредит" віднесено до категорії неплатоспроможних.

Про здійснення такого відступлення позичальника було проінформовано повідомленням № 7222/11/2 від 15 жовтня 2015 року (а.с. 28-29 т.1).

Відповідно до довідки про стан заборгованості за договором про іпотечний кредит № 27-05-И/03 від 10 серпня 2005 року станом на 18 квітня 2018 року заборгованість ОСОБА_1 перед ДІУ складає 1 054 400 грн 19 коп, в тому числі з суми основного боргу - 665 558 грн 06 коп, прострочені відсотки за користування кредитом станом на 18 квітня 2018 року - 191 976 грн 46 коп, пеня за прострочення сплати кредитних коштів - 126 250 грн (а.с. 7 т.1).

До вказаної довідки долучено розрахунки суми відсотків з 17 вересня 2015 року по 18 квітня 2018 року; розрахунок пені на прострочену заборгованість з 17 вересня 2015 року по 18 квітня 2018 року (а.с. 8-10 т.1).

Під час апеляційного провадження представником іпотечної установи надано повний розрахунок пені, нарахований за рік.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

При цьому чинне законодавство України не містить вимог щодо засобів доказування, за допомогою яких має підтверджуватись розмір заборгованості.

Відповідно застосовуються загальні правила щодо доказів та обов`язків щодо доказування. Виходячи з наведеного колегія суддів вважає, що наданий банком розрахунок є належним та допустимим доказом утвореної заборгованості у цій справі.

Крім того, відповідач не спростував факт отримання кредиту, в суді першої інстанції вказував, що здійснював його часткове погашення, під час розгляду справи не був згоден із заявленим банком розміром заборгованості, проте свого розрахунку не надав.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції представник скаржника підтвердив дані, відображені в розрахунку заборгованості про те, що з 17 вересня 2015 року грошові кошти на сплату кредитних коштів позичальником не вносилися.

При цьому, апеляційний суд визнає неспроможними доводи представника про неможливість погашення ОСОБА_1 заборгованості по кредиту з підстав відсутності інформації про нового кредитора, остільки зазначене спростовується долученими до справи доказами про належне інформування Державною іпотечною установою відповідача про зміну кредитора за кредитним та іпотечним договорами.

Зміна кредитора у зобов`язанні не була перешкодою щодо подальшого виконання боржником умов договору та внесення платежів.

Отже, долучений до справи розрахунок заборгованості по тілу кредиту, відсотках та пені відповідачами не спростований, свого розрахунку не надано.

Встановлено, що ОСОБА_1 подано до суду першої інстанції заяву про застосування строку спеціальної позовної давності.

За приписами статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Аналізуючи умови договору та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку, що за договором про надання банківських послуг, яким установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (стаття 257 ЦК України) стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - не після закінчення строку дії договору, а після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (стаття 261 ЦК України).

Саме до такого висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 22жовтня 2014 року по цивільній справі № 6-127цс14.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Зазначене узгоджується з висновками Верховного Суду, що викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80), від 5 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61), № 522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61), від 7 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 134), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (пункт 51).

Як вбачається зі змісту п 3.2 Кредитного договору, позичальник зобов`язується повністю повернути кредитні ресурси, отримані за цим договором до 10 серпня 2020 року. Позичальник зобов`язується щомісяця, в термін до 10 числа кожного місяці, здійснювати погашення позичкової заборгованості за виданими кредитними ресурсами у розмірі 277,78 доларів США, згідно графіка зниження розміру заборгованості.

Як встановлено апеляційним судом, що з 17 вересня 2015 року кошти на рахунок позивача в рахунок погашення заборгованості не надходили.

З позовом про стягнення заборгованості Державна іпотечна установа звернулась до суду 14 травня 2018 року, з чого убачається, що строк позовної давності не пропущено.

Необґрунтованими є твердження апеляційної скарги про стягнення районним судом пені, в сумі 126 250 грн з перевищенням спеціального строку позовної давності та поза межах річного терміну.

Так, відповідно до п.6.1 договору за прострочення повернення кредитних ресурсів та/або сплати процентів позичальник сплачує банку пеню розрахунку 1% від простроченої суми за кожен день прострочення.

Згідно розрахунку, долученого до справи представником відповідача під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції розмір пені в межах річного строку за період з 26 березня 2017 року по 26 березня 2018 року фактично становив 728 154 грн.

Установлено, що розмір кредиту - 50 000 дол.США на дату видачі кредиту у співвідношенні до національної валюти становив 252 000 грн.

Відповідності до абз. 2 ч. 2 ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування», якою передбачено, що сукупна сума неустойки (штраф, пеня) та інших платежів, що підлягають сплаті споживачем за порушення виконання його зобов`язань на підставі договору про споживчий кредит, не може перевищувати половини суми, одержаної споживачем за таким договором, і не може бути збільшена за домовленістю сторін.

Отже, стягнута районним судом сума пені узгоджується з долученими до справи доказами та вимогами згаданого Закону.

Не знайшли свого підтвердження й доводи апеляційної скарги про нарахування позивачем та стягнення судом кредитної заборгованості з урахуванням комісійної винагороди, остільки вони спростовуються змістом розрахунку, якому районним судом у рішенні дано належну оцінку.

При цьому, підлягає врахуванню й та обставина, що за наслідками вирішення спору, районним судом відмовлено у задоволенні позову в частині вимог іпотечної установи про стягнення інфляційних втрат, в сумі 70 615 грн 67 коп.

Отже, суд першої інстанції всебічно та повно з`ясував обставини, які мають значення для справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, дав їм правильну оцінку на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, керуючись критерієм "поза розумним сумнівом", та правильно виходив з того, що є законні підстави для задоволення позову в частині стягнення боргу за кредитним договором з боржника, а також відсотків за користування кредитом у розмірі 191 976 грн 46 коп, які передбачені п. 2.1. кредитного договору (11% річних) за період з 18 вересня 2015 року по 18 квітня 2018 року та пені, в сумі 126 250 грн.

За таких обставин колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції. Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону і підстав для його скасування колегією суддів не встановлено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи, правильності висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному судовому рішенні, вони не спростовують, а тому відхиляються апеляційним судом у зв`язку з їх необґрунтованістю.

Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, що переглядається апеляційним судом, є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування або зміни у суду апеляційної інстанції відсутні.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення в оскаржуваній частині залишено без змін, а апеляційна скарга - без задоволення, то судовий збір за подання апеляційної скарги не відшкодовується.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Овсія Дмитра Юрійовича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 13 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 07 листопада 2024 року.

Суддя-доповідач:

Судді: