№ 207/172/24
№ 2-о/207/24/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2024 року Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Подобєд О.К.

при секретарі Пильовій І.О.

за участю заявниці ОСОБА_1

представника заявниці ОСОБА_2

представника заінтересованої особи Мішиної Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кам`янське цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про встановлення факту, що має юридичне значення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду із уточненою заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме просить суд встановити факт постійного проживання на території України з 1999 року.

В обґрунтування пред`явленої уточненої заяви зазначила, що вона народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Бобруйськ Могильовської області Республіки Білорусь. В 2003 році вона разом із матір`ю ОСОБА_3 , яка є уродженкою м. Дніпродзержинська (нині м. Кам`янське) Дніпропетровської області та є громадянкою України, переїхала в Україну на постійне місце проживання, де мешкає і по нині. Відомості про рідного батька їй не відомі. З 2003 року вона постійно мешкає на території України та ніколи не виїжджала за її межі, бо не має паспорта громадянина України та закордонного паспорта. Жодних документів, які б посвідчували її особу, окрім свідоцтва про народження, вона не має. До дитячого садочка та до школи вона не ходила, у зареєстрованому шлюбі не перебувала. Однак, від фактичних шлюбних відносинах має двох неповнолітніх дітей, які народились на території України. Вона зверталась до заінтересованої особи для видачі паспорту громадянина України, однак їй було відмовлено в зв`язку з тим, що в наданій копії свідоцтва про її народження відсутня легалізація, оскільки усі документи видані чи засвідчені органами державної влади Республіки Білорусь. Просить заяву задовольнити.

ОСОБА_1 та її представник в судовому засіданні уточнили позовні вимоги та просили встановити факт постійного проживання заявниці з 2003 року.

Представник заінтересованої особи проти заявлених вимог заперечувала та просила відмовити в їх задоволенні з підстав, викладених у поясненнях по справі.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснив, що він є цивільним чоловіком заявниці. Зазначив, що ОСОБА_1 дійсно постійно мешкає на території України вже тривалий час.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснила, що вона є сусідкою заявниці. Зазначає, що ОСОБА_1 дійсно постійно мешкає на території України вже тривалий час.

Суд, вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до п.5 ч.2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

У ч.1 ст.315 ЦПК України передбачено перелік фактів, які встановлюються судом в порядку окремого провадження. Разом з тим, відповідно до ч.2 ст.315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Так, факти, що мають юридичний характер - це факти, з якими закон пов`язує виникнення, зміну або припинення правовідносин. Юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.

Відповідно до п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Бобруйськ Могильовської області Республіки Білорусь, що підтверджується копією свідоцтва про народження.

Матір`ю заявниці є ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка є уродженкою м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області та є громадянкою України.

Заявниця ОСОБА_1 в 2003 році разом із матір`ю переїхали на постійне місце проживання на територію України та з того часу ОСОБА_1 постійно мешкає на території України, а саме у АДРЕСА_1 .

Від фактичних шлюбних відносин, заявниця має двох неповнолітніх дітей, дівчинку 19.10.2019 року народження та дівчинку 19.06.2023 року народження, які народились на території України, що підтверджується копіями медичних свідоцтв про народження №1267 від 19.10.2019 року та ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Окрім того, матеріали справи містять копії медичних документів, що підтверджують факт проживання заявниці на території України.

Заявниця зверталась до заінтересованої особи для видачі паспорту громадянина України, однак їй було відмовлено в зв`язку з тим, що в наданій копії свідоцтва про народження ОСОБА_1 відсутня легалізація, оскільки усі документи, видані чи засвідчені органами державної влади Республіки Білорусії, що пред`являються на території України безпосередньо фізичними та юридичними особами Білорусії, мають прийматися в Україні за умови легалізації/проставлення апостиля.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про громадянство України», громадянами України є: 1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; 2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав; 3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис «громадянин України», та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України; 4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України. Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3, - з моменту внесення відмітки про громадянство України.

Відповідно до ч.1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.

Згідно п.3 ч.2 ст.9 Закону України «Про громадянство України», безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України.

Згідно з ч.1 ст.3, ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи чи інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст. 80 ЦПК України).

Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що уточнені позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 76-78, 81, 263-265 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про встановлення факту, що має юридичне значення задовольнити повністю.

Встановити факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженка міста Бобруйськ Могильовської області Республіки Білорусь, з 2003 року по теперішній час постійно проживає на території України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційного скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.К. Подобєд