Справа № 182/7614/21
Провадження № 2/0182/1446/2024
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

20.05.2024 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого-судді Кобеляцької-Шаховал І.О.

секретар Іванова Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Нікополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно збережених коштів, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 , в інтересах ОСОБА_2 , звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно збережених коштів.

В обгрунтування заявлених вимог посилається на те, що 25 червня 2011 року між позивачем та відповідачкою було зареєстровано шлюб та 08 серпня 2016 року шлюб між ними було розірвано. Від шлюбу мають сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після припинення шлюбних відносин дитина залишилась проживати з відповідачкою та при розлученні сторони досягли усної домовленості щодо утримання сина. При цьому, представник позивача зазначає, що шлюбні відносини між сторонами були припиненні в 2015 році та відповідачка разом з сином поїхала до України, в той час, коли її довіритель залишився проживати на території російської федерації. ОСОБА_2 віддав відповідачці свою банківську картку, на яку регулярно щомісячно перераховував кошти на накопичення коштів для придбання житла сину, починаючи з 2016 року. У вересні 2020 року позивач дізнався, що відповідачка весь час використовувала кошти на власний розсуд, знімаючи їх з карткового рахунку. Після встановлення даних обставин, позивач звернувся до відповідачки для надала пояснень з приводу своїх дій, однак, вона відмовилась щось пояснювати. За весь період відповідачка використала кошти в розмірі 310 812 руб. 00 коп., які вона конвертувала в гривню та вивела на рахунок, тобто, загальна сума становить 121 427 грн. 22 коп., яку представник позивача й просить стягнути з відповідачки на користь ОСОБА_2 .

В призначене судове засідання позивач не прибув, його представник ОСОБА_1 викладені в позовній заяві обставини підтримала та просила суд вимоги задовольнити

Відповідачка про розгляд справи була повідомлена належним чином, однак, в призначене судове засідання не прибула, подала до суду заяву, в якій просить суд розгляд справи відкласти на іншу дату. При цьому, в матеріалах справи, міститься відзив, який свідчить про той факт, що відповідачка визначеним законом правом скористалась та виклала свою незгоду з пред?явленими позовними вимогами. Крім цього, у відзиві на позовну заяву зазначає, що позивач по справі в добровільному порядку кошти на утримання дитини надавати не бажав, тому вона звернулась до суду для їх стягнення в примусовому порядку. Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області її позов було задоволено та стягнуто аліменти на утримання сина. Проте, у зв?язку з непростими відносинами України з російською федерацією, виникла складність у передачі виконавчих документів за місцем проживання позивача, а саме: м.Надиму Ямало-Ненецького автономного округу та виплата аліментів почалася наприкінці 2020 року. Крім цього, до того моменту, коли ОСОБА_2 через служби судових приставів було призначено виплату аліментів, жодних претензій він не мав. Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги не визнає та просить суд в задоволенні позову відмовити (а.с.30-31).

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного.

Згідно зі ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 перебували в зареєстрованому шлюбі, однак, рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 серпня 2016 року шлюб між ними було розірвано (а.с.6). Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.5). Позивач та його представник посилаються на обставини, які регулюють відносини, визначенні ст.1212 ЦК України, щодо безпідставного збереження коштів.

Однак, в ході розгляду справи було встановлено наступне.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч.3 ст.13 ЦПК України).

Згідно зі ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під час розгляду даної справи, судом було забезпечено сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості(стаття 129 Конституції України).

В розумінні ст.1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кошти на банківських рахунках заявника охоплюється поняттям «майно» заявника.

Крім того, під поняттям інше «майно» зазначається майно, що «становить економічну цінність», зокрема, необхідні для здійснення підприємницької діяльності дозволи чи ліцензії (cправа «Тре Тракторер Актіболаґ» проти Швеції» (Tre Traktorer Aktiebolag v. Sweden), рішення від 7 липня 1989 року, серія A, № 159).

Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

За нормами ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Частиною 1 ст.1213 ЦК України визначено, що набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Відповідно до п.1.23 ст.1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», неналежний отримувач - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі.

Згідно п.1.24 ст.1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», неналежний переказ - рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач та його представник, як на підставу звернення до суду з даним позовом, подали до суду докази, які, на їх думку, є належними та доводять той факт, що відповідачка безпідставно зберегла суму в розмірі 121 427 грн. 22 коп. Проте, роздруківка з карткового рахунку «Сбербанк», яка була долучена позивачем по справі, не може свідчити про той факт, що відповідачкою були здійсненні банківські операції, в тому числі, використання, нібито, перерахованих коштів позивачем на ім?я відповідачки. При цьому, позивач, без належного підтвердження, посилається на ту обставину, що отримувачем даних коштів є саме відповідачка, однак, будь-які відомості щодо призначення платежу, в тому числі, щодо отримувача розрахунку по картці, немає.

Частиною 1 ст.76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з ч.1, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Крім того, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначив, що розрахунковий рахунок безпосередньо належить йому, проте, картковим рахунком користувалась відповідачка. Будь-яких належних та допустимих доказів, в розумінні статей 77, 78 ЦПК України, на підтвердження факту користування відповідачкою вищезазначеним картковим рахунком, позивачем до суду надано не було та в матеріалах справи будь-які докази з цього приводу відсутні. В рамках розгляду даної справи, докази, які б свідчили про безпосередній факт користування відповідачкою по справі даним розрахунковим рахунком, позивачем надано не було, як не було подано й відповідних клопотань або заяв, які б свідчили про той факт, що позивач позбавлений можливості вчинити дії щодо подання цих доказів. Тобто, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, однак, позивач даними можливостями не скористався. Таким чином, суд приходить до висновку, що учасники справи розпорядились своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Частиною 7 ст.81 ЦПК України визначено, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

З огляду на зазначене, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що доводи позивача про те, що грошові кошти були відповідачкою безпідставно збереженні не знайшли своє підтвердження та є такими, що ґрунтуються на припущеннях. Тому, у задоволенні позовних вимог про безпідставне стягнення коштів з відповідачки по справі слід відмовити за недоведеністю.

Оскільки позивачу в задоволенні позову відмовлено повністю, не підлягає стягненню з відповідача й понесені ним судові витрати, що відповідає положенням ч.1 ст.141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.12, 13, 76, 78, 80, 81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 280, п.п.15.5 п.15 ч.1 Перехідних положень ЦПК України, ст.ст.1212, 1213 ЦК України, ст.1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно збережених коштів - відмовити.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Дніпровського апеляційного суду Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: І. О. Кобеляцька-Шаховал