Номер провадження 2/754/3519/24
Справа №754/6163/24
РІШЕННЯ

Іменем України

(повне рішення виготовлено 07.06.2024)

06 червня 2024 року м. Київ, Деснянський районний суд м. Києва, суддя: О. Грегуль, секретар судового засідання: І. Вакуленко, справа № 754/6163/24

ОСОБА_1 - позивач

ОСОБА_2 - відповідачка

Вимоги позивача: поділ майна подружжя

ВСТАНОВИВ:

Позивачем подано позов про поділ майна подружжя у якому позивач просить: 1) Визнати земельну ділянку (кадастровий номер: :38:076:01:51, цільове призначення: для колективного садівництва, площа: 0,051 га), садовий будинок (адреса: АДРЕСА_1 ), житловий будинок (адреса: АДРЕСА_2 ) об`єктами права спільної сумісної власності позивача та відповідача; 2) У порядку поділу спільного майна подружжя визнати за позивачем ОСОБА_1 право особистої приватної власності на житловий будинок (адреса: АДРЕСА_2 ); 3) У порядку поділу спільного майна подружжя визнати за відповідачем ОСОБА_2 право особистої приватної власності на земельну ділянку (кадастровий номер: :38:076:01:51, цільове призначення: для колективного садівництва, площа: 0,051 га) та садовий будинок (адреса: АДРЕСА_1 ).

Ухвалою суду від 02.05.2024 у справі № 754/6163/24 відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче кадастровий номер: :38:076:01:51, цільове призначення: для колективного садівництва, площа: 0,051 га), садовий будинок (адреса: АДРЕСА_1 ) на 11:00 год. 06.06.2024.

Про час і місце підготовчого провадження всі учасники справи повідомлялись належним чином через повідомлені і доступні суду засоби зв`язку відповідно: поштою, електронною поштою, SMS, додаток «Дія», а також інформація про рух справи розміщується на офіційному сайті суду і є загальнодоступною.

Учасники справи в судове засідання не з`явились і доказів про поважність причин своєї неявки суду не надали.

Позивачем поштою до суду подано заяву з проханням про розгляд справи за відсутності позивача.

Відповідачем поштою до суду подано заяву про визнання позову з проханням про розгляд справи за відсутності відповідача.

Згідно ч. 3 і ч. 4 ст. 200 ЦПК України, 3. За результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. 4. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу.

Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України, 4. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

У листі Верховного Суду України від 25.01.2006 № 1-5/45, визначено критерії оцінювання розумності строку розгляду справи, якими серед іншого є складність справи та поведінка заявника.

Рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Статтею 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У пункті 26 рішення ЄСПЛ від 15.05.2008 у справі «Надточій проти України» (заява N 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Згідно ст. 12-2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 № 389-VIII, 1. В умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. 2. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.

Заяв/клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.

З урахуванням викладеного і ст. 128-131, 223 ЦПК України та з метою уникнення затягування розгляду справи суд вважає, що в матеріалах справи є достатньо даних і доказів для її розгляду по суті у підготовчому провадженні за відсутності учасників справи.

Дослідивши матеріали справи, суд у судовому засіданні встановив наступне.

Згідно свідоцтва про шлюб від 11.03.2000 сторони зареєстрували шлюб 11.03.2000.

Згідно нотаріально підсвіченого договору купівлі-продажу житлового будинку від 22.09.2008 позивачка купила житловий будинок АДРЕСА_3 (Деснянський район) за 650 грн..

Згідно листа КП КМР «КМБТІ» від 07.10.2016 № 153/48/16 за позивачем зареєстровано право власності на житловий будинок АДРЕСА_2 25.09.2008 за реєстровим № 7785-п в реєстровій книзі 526п-60.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (дата, час формування: 18:04:2024 в 10:19:12) за позивачем зареєстровано (дата, час державної реєстрації: 03.06.2013 в 18:32:34) право приватної власності на нерухоме майно, адреса місцезнаходження: АДРЕСА_1 .

Згідно довідки СТ «Надія» від 02.06.2013 позивачка є власником садового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу земельної ділянки від 10.10.2008 позивачка купила земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_4 , площею 0,051 га, кадастровий номер: :38:076:0151.

Згідно листа Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області від 20.06.2023 № 8-10-0.222-5553/2-23 за позивачем обліковується земельна ділянка з кадастровим номером: :38:076:0151 (цільове призначення: для колективного садівництва, площа: 0,051 га). Згідно даних ГУ право власності на земельну ділянку зареєстроване на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу земельної ділянки від 10.10.2008 № 453.

Згідно ст. 57 СК України, 1. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. 2. Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. 3. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню. 4. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди. 5. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них. 6. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. 7. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Згідно ст. 60 СК України, 1. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). 2. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст. 69 СК України, 1. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. 2. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Згідно 70 СК України, 1. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. 2. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. 3. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Згідно ст. 13 ЦПК України, 1. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 2. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. 3. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. 4. Суд залучає відповідний орган чи особу, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, якщо дії законного представника суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Згідно ч. 1, ч. 4 - ч. 7 ст. 81 ЦПК України, 1. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 4. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. 5. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. 6. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 7. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України, 4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 11.06.2020 у справі № 757/1782/18: «Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, саме позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.».

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 12.08.2021 у справі № 438/1673/13-ц: «Згідно з практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони.».

ЄСПЛ вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Практика ЄСПЛ виходить з того, що реалізовуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (рішення ЄСПЛ від 16.12.1992 у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції).

ЄСПЛ підкреслив, що право на доступ до суду є невід`ємним аспектом гарантій, закріплених у Європейській конвенції з прав людини, посилаючись на принципи верховенства права та уникнення свавілля, які лежать в основі багатьох Конвенції. Можливі обмеження вищезазначеного права не повинні обмежувати доступ, наданий особі, таким чином або в такому обсязі, щоб була порушена сама суть права. Так, ЄСПЛ зазначив, що, застосовуючи процесуальні норми, суди повинні уникати надмірного формалізму, який би зашкодив справедливості розгляду.

Вищевикладене свідчить, що вищевказані два будинки та земельна ділянка є спільною сумісною власністю подружжя, що ніким та нічим не спростовувалось.

Підстав для відступу від рівності часток сторін у праві спільної сумісної власності подружжя суду не надано.

Будь-яких конкретних правових доказів у спростування позовних вимог суду не надано.

Визначений позивачем порядок поділу майна відповідачем не спростовується, а визнається.

З урахуванням вимог ст. 13 ЦПК України суд вирішує справу в межах заявлених позовних вимог.

Вимог щодо компенсації вартості частини майна після реального поділу ніким з учасників справи не заявлялось, зокрема, а ні в позові, а ні в заяві про визнання позову.

Можливість пред`явлення вимог про компенсацію вартості майна не втрачена і сторони не позбавлені можливості вирішити дане питання, як в позасудовому так і в судовому порядку.

За таких обставин позов задовольняється.

Згідно ч. 1 і ч. 2 ст. 141 ЦПК України, 1. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 2. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року № 3674-VІ, 1. Судовий збір справляється: у разі ухвалення судового рішення, передбаченого цим Законом.

Згідно позову визначена стороною позивача ціна позову становить 2827530 грн..

Згідно наданих стороною позивача трьох висновків про вартість майна з датою оцінки 07.02.2024, вартість житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 становить 1450000 грн. без ПДВ, вартість садового будинку за адресою: АДРЕСА_1 становить 677530 грн. без ПДВ, вартість земельної ділянки кадастровий номер: :38:076:01:51, цільове призначення: для колективного садівництва, площа: 0,051 га становить 700000 грн. без ПДВ.

1450000 + 677530 + 700000 = 2827530 грн..

При поданні позову позивачем судовий збір не сплачувався, як особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 2), що підтверджується посвідченням від 05.05.2008.

Доказів про звільнення відповідача від сплати судових витрат суду не надано.

При поданні позову з урахуванням ціни позову і вимог ст. 4 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року № 3674-VІ позивач мав сплатити 15140 грн. - судового збору.

У зв`язку із визначенням рівності часток сторін у праві спільної сумісної власності подружжя з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у сумі: 7570 грн..

Керуючись ст. 263-265 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Задовольнити позов.

Визнати земельну ділянку (кадастровий номер: :38:076:01:51, цільове призначення: для колективного садівництва, площа: 0,051 га), садовий будинок (адреса: АДРЕСА_1 ), житловий будинок (адреса: АДРЕСА_2 ) об`єктами права спільної сумісної власності ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_5 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса: АДРЕСА_6 , паспорт НОМЕР_2 , РНОКПП: суду не повідомлено).

У порядку поділу спільного майна подружжя виділити та визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_5 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) право особистої приватної власності на житловий будинок (адреса: АДРЕСА_2 ) і припинити право власності ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса: АДРЕСА_6 , паспорт НОМЕР_2 , РНОКПП: суду не повідомлено) на житловий будинок (адреса: АДРЕСА_2 ).

У порядку поділу спільного майна подружжя виділити та визнати за ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса: АДРЕСА_6 , паспорт НОМЕР_2 , РНОКПП: суду не повідомлено) право особистої приватної власності на земельну ділянку (кадастровий номер: :38:076:01:51, цільове призначення: для колективного садівництва, площа: 0,051 га) та садовий будинок (адреса: АДРЕСА_1 ) і припинити право власності ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_5 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на земельну ділянку (кадастровий номер: :38:076:01:51, цільове призначення: для колективного садівництва, площа: 0,051 га) та садовий будинок (адреса: АДРЕСА_1 ).

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса: АДРЕСА_6 , паспорт НОМЕР_2 , РНОКПП: суду не повідомлено) у дохід держави 7570 грн. - судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СУДДЯ: