КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції: Трусова Т.О.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/7370/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 травня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мережко М.В.,

суддів - Поліщук Н.В., Соколової В.В.,

секретар - Олешко Л.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 14 листопада 2023 року та на додаткове рішення Дарницького районного суду м. Києва від 22 грудня 2023 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Перший інвестиційний клуб» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про іпотечний кредит, інфляційних втрат та трьох процентів річних,

В с т а н о в и в :

У червні 2023 р. товариство з обмеженою відповідальністю «Перший Інвестиційний Клуб» (далі також - ТОВ «Перший Інвестиційний Клуб», позивач) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (далі також - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , позичальники, відповідачі) про стягнення у солідарному порядку заборгованості за основним зобов`язанням (договором про іпотечний кредит) в розмірі 1 174 667,68 грн, інфляційних втрат в розмірі 575 886,66 грн та трьох процентів річних в розмірі 105 763,35 грн, а усього 1 856 317,69 грн.

В обґрунтування позову зазначав, що 19.09.2006 між ЗАТ «Міжнародний іпотечний Банк», правонаступником якого є ПАТ «Платинум Банк» (далі також - банк), та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 було укладено договір про іпотечний кредит, за умовами якого банк надав відповідачам кредит в сумі 55 000 доларів США.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором сторони уклали іпотечний договір, згідно з яким позичальники передали банку в іпотеку квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

В подальшому, 16.03.2018 між ПАТ «Платинум Банк» та ТОВ «Перший Інвестиційний Клуб» було укладено договори про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги за укладеними з відповідачами договором про іпотечний кредит та за іпотечним договором. 19.03.2018 позивач направив відповідачам вимогу про усунення порушень та повернення заборгованості за договором про іпотечний кредит, яка була залишена без задоволення.

Станом на 16.03.2018 заборгованість відповідачів за договором про іпотечний кредит становить 32 129,86 дол. США (тіло кредиту), що за офіційним курсом НБУ станом на 13.06.2023 є еквівалентом 1 174 667 грн.

Також позивач вказував, що має право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, нарахування яких здійснено за період з 13.06.2020 по 13.06.2023.

Відповідачі просили відмовити у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності. Мотивували свої заперечення тим, що строк позовної давності у цьому спорі розпочав свій перебіг після спливу визначеного у надісланій їм 19.03.2018 вимозі про усунення порушень та про повернення заборгованості за договором про іпотечний кредит 35-денного терміну сплати заборгованості, а відтак цей строк закінчився 25.04.2021.

Вказували також, що позивачем не доведено належними доказами розмір їх заборгованості, а вимога позову про стягнення інфляційних втрат суперечить закону, оскільки положення статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначено договором у гривні.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 14 листопада 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 солідарно на користь ТОВ «Перший Інвестиційний Клуб» кредит в сумі 1 174 667,68 гривень та три проценти річних в сумі 59 377,05 гривень, а усього 1 234 044 (гривні 73 копійки.

Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «Перший Інвестиційний Клуб» судовий збір в сумі 9 188 гривень 55 копійок з кожного.

Додатковим рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 22 грудня 2023 року стягнуто з ТОВ «Перший Інвестиційний Клуб» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7 876 гривень.

Не погоджуючись із рішенням та додатковим рішенням суду, відповідачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 14 листопада 2023 року та додаткове Дарницького районного суду м. Києва від 22 грудня 2023 року, постановити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову та стягнути з позивача на її користь судові витрати у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку про те, що суд першої інстанції безпідставно не застосував до спірних відносин наслідки спливу строку позовної давності. Наголошує, що сам по собі факт існування певних карантинних обмежень не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду, якщо такі обмеження об`єктивно не перешкоджали реалізувати своє право на звернення до суду у встановлений строк.

Вказує, що, оскільки позов не підлягає задоволенню у повному обсязі, з позивача на користь відповідачки мають бути повністю стягнуті понесені нею витрати на правову допомогу.

Позивач ТОВ «Перший інвестиційний клуб» подав відзив на апеляційну скаргу, де зазначив, що рішення суду є законним і обґрунтованим, доводи скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу інші учасники справи у встановлений строк не скористались.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до ст.ст 128-131 ЦПК України сторони були своєчасно повідомлені про день та час розгляду справи за адресами, які були зазначені в матеріалах справи. Сторони та їх представники взяли участь у судових засіданнях апеляційного суду.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Встановлено, що 19.09.2006 між ЗАТ «Міжнародний Іпотечний Банк» (кредитором), правонаступником якого є ПАТ «Платинум Банк», та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 (солідарними позичальниками) було укладено договір про іпотечний кредит № 1.06090694, предметом якого є надання кредитором позичальникам кредиту в іноземній валюті в розмірі 55 000 доларів США на 180 місяців зі сплатою за користування кредитними коштами процентів в розмірі 12% річних (далі також - кредитний договір, т. 1 а.с. 5-7).

Згідно з умовами, визначеними пунктом 3.1 статті 3 кредитного договору, проценти за користування кредитом нараховуються кредитором щомісячно на день сплати поточної заборгованості за кредитом, виходячи із залишку заборгованості основної суми за кредитом, згідно з пунктом 1.1. цього договору.

Платежі з погашення суми та процентів кредиту здійснюються у вигляді щомісячного ануітетного (рівномірного) платежу. Сума щомісячного ануітетного платежу за цим договором, що включає в себе частину суми кредиту та нарахованих за місяць процентів, становить 660,10 доларів США.

Погашення відповідної частини кредиту процентів та сплата нарахованих процентів за його користування здійснюється шляхом договірного списання кредитором коштів з поточного рахунку позичальника щомісячно 17 числа кожного календарного місяця в порядку та сумах, передбачених цим договором, при цьому до настання строків погашення відповідної частини кредиту та сплати нарахованих процентів за його користування позичальник зобов`язується поповнювати свій поточний рахунок шляхом внесення готівкових коштів через касу кредитора (чи перерахування з іншого власного банківського рахунку) у сумі не менш суми чергового ануітетного платежу (пункт 3.2. статті 3 кредитного договору).

Отже за змістом наведених умов кредитного договору його сторони визначили як термін закінчення дії договору, яким є 17.09.2021, що відповідає кінцевому строку повернення коштів (строку кредитування), так і строки виконання позичальниками окремих зобов`язань по сплаті щомісячних ануітетних платежів.

Виконання позичальниками зобов`язань за кредитним договором забезпечувалось іпотекою згідно з укладеним між банком (іпотекодержателем) та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 (іпотекодавцем) нотаріально посвідченим іпотечним договором № 1.06090694 (т. 1 а.с. 8).

Відповідно до умов іпотечного договору відповідачі передали банку в іпотеку придбану за рахунок кредитних коштів квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (далі - предмет іпотеки).

Сторони іпотечного договору погодили, що у разі невиконання або неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, а також в інших випадках, передбачених договором та чинним законодавством України, іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки, у тому числі шляхом прийняття предмета іпотеки у власність у порядку, визначеному статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Факт надання банком кредиту у визначеному договором розмірі не оспорюється відповідачами та підтверджується виписками з особового рахунку позичальника ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 42-231).

Також встановлено, що 17.07.2015 між банком та позичальниками було укладено додатковий договір до договору про іпотечний кредит з метою здійснення реструктуризації заборгованості за ним (т. 2 а.с. 39-41).

Відповідно до умов додаткового договору в період з 17.07.2015 до 16.01.2016 позичальники сплачують проценти за користування кредитом в розмірі 10% річних та ануітетний (щомісячний) платіж в розмірі 250 доларів США, а сплата залишку нарахованих та не сплачених у вказаний період процентів та погашення основного боргу здійснюється частинами кожного місяця до кінця строку користування кредитом згідно з погодженим сторонами Графіком повернення кредиту та сплати процентів у новій редакції (Додаток № 1 до додаткового договору).

Судом установлено, що всупереч умов кредитного договору по завершенню визначеного додатковим договором пільгового періоду (після 16.01.2016) відповідачі продовжували сплачувати щомісячний платіж в розмірі 250 доларів США, а з липня 2017 р. будь-які сплати на користь банку взагалі припинили.

Вказана обставина підтверджується змістом поданих відповідачами заперечень на відповідь на відзив (т. 2 а.с. 31-34).

Як видно із матеріалів справи, 16.03.2018 за результатами відкритих торгів (аукціону) між ПАТ «Платинум Банк» та ТОВ «Перший Інвестиційний Клуб» (новим кредитором) укладено договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги № 101К, відповідно до умов якого банк відступив новому кредитору за плату права вимоги до позичальників, у тому числі і за кредитним договором від 19.09.2006 № 1.06090694 (т. 1 а.с. 36-41).

З реєстру договорів, права вимоги за якими відступаються (Додатку № 1 до договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги № 101К) вбачається, що позивач набув право вимоги до відповідачів на суму заборгованості в загальному розмірі 39 745,15 доларів США, що включає заборгованість за кредитом (тілом кредиту) в розмірі 32 126,86 доларів США та заборгованість за процентами в розмірі 7 615,29 доларів США.

На підставі нотаріально посвідченого договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 16.03.2018 № 101і позивач також набув права іпотекодержателя щодо належного відповідачам предмета іпотеки за іпотечним договором від 19.09.2006 № 1.06090694 (т. 1 а.с. 12-13).

Листом від 19.03.2018 позивач повідомив відповідачів про заміну кредитора, висунув вимогу про дострокове виконання зобов`язань за кредитним договором (сплату за заборгованості за тілом кредиту в розмірі 32 129,86 доларів США та нарахованих процентів в розмірі 7 615,29 доларів США) у 35-денний строк з дня направлення цього листа, але не більше ніж 30-денний строк з дня його отримання, при цьому попередив, що у випадку залишення вимоги без задоволення ним буде розпочата процедура звернення стягнення на предмет іпотеки згідно пункту 3.3. іпотечного договору у порядку, передбаченому Законом України «Про іпотеку» (т. 2 а.с. 7-8).

Державним реєстратором Київської філії Комунального підприємства Вишенківської сільської ради «Добробут-Гарант» в порядку звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі іпотечного застереження 18.05.2018 здійснено реєстрацію права власності ТОВ «Перший Інвестиційний Клуб» на предмет іпотеки.

ОСОБА_1 оспорила правомірність цієї реєстраційної дії в судовому порядку (цивільна справа № 753/13205/18).

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 02.12.2020, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 07.10.2021, рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на предмет іпотеки за ТОВ «Перший Інвестиційний Клуб» було скасоване з підстав порушення процедури звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку.

Однією з загальних засад цивільного законодавства є свобода договору, яка полягає у визнанні за суб`єктом цивільного права можливості укладати договори і визначати їх зміст на свій розсуд відповідно до досягнутої домовленості, яка знайшла своє вираження у статтях 3, 6, 626, 627, 628, 629, 638 ЦК України.

Договором згідно з частиною першою статті 626 цього Кодексу є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (статті 629 ЦК України).

Частина перша статті 1054 ЦК України дає визначення кредитного договору як договору, за яким банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За положеннями частини першої статті 509 ЦК України зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною другою цієї норми зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з договорів.

Загальною умовою виконання зобов`язання є виконання його належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Частиною першою статті 530 визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За принципом змагальності цивільного судочинства кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (статті 12, 81 ЦПК України), проте жодних доказів на підтвердження доводів відповідача ОСОБА_2 про існування обставин, які б давали підстави кваліфікувати дії банку як прострочення кредитора (стаття 613 ЦК України), суду не надано.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав за правочином (відступлення права вимоги).

Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом (частина третя статті 512 ЦК України).

Жодних обмежень щодо заміни кредитодавця у зобов`язанні, що випливає з кредитного договору, закон не містить, таких обмежень не встановлено і укладеним з відповідачами кредитним договором.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України).

Згідно зі статтею 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

За обставинами справи установлено, що відповідачі є солідарними боржниками у зобов`язаннях, що виникли на підставі укладеного ними з банком (первісним кредитором) кредитного договору, а позивач набув право вимоги до них на суму заборгованості в загальному розмірі 39 745,15 доларів США, проте заявив до стягнення лише борг за кредитом (тілом кредиту) в розмірі 32 126,86 доларів США.

У запереченнях на відповідь на відзив відповідачі навели розрахунки, згідно з якими ними на погашення кредиту (тіла кредиту) здійснено оплат на загальну суму 21 284,71 доларів США.

За умовами кредитного договору відповідачам надано кредит в розмірі 55 000 доларів США, а тому за їх же розрахунками розмір невиконаного зобов`язання з повернення кредиту становить 33 715,29 доларів США, що перевищує заявлену до стягнення суму.

За таких обставин, суд першої інстанції звернув увагу, що відсутність в матеріалах справи обґрунтованого розрахунку заявленої до стягнення суми основного боргу на вирішення справи не впливає і прав відповідачів не порушує.

Апеляційний суд погоджується, що заявлений до стягнення розмір заборгованості відповідачів за кредитом є доведеним і обґрунтованим.

Відповідно до положень статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності неможливість виконання ним грошового зобов`язання і у разі прострочення на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми інфляційні втрати на суму боргу та три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Індекс інфляції - це показник характеристики динаміки загального рівця цін на товари та послуги, а ціни в України встановлені в національній валюті - гривні, з чого можна зробити висновок, що законодавче положення про сплату боргу з урахуванням індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначено договором у гривні.

У спірних правовідносинах грошове зобов`язання між сторонами виражене в іноземній валюті, а сума заявленого до стягнення боргу у гривні визначена за офіційним курсом долара США до гривні на дату складення позовної заяви (13.06.2023).

Наведене означає, що закладена у розрахунок ціни позову курсова різниця в повній мірі компенсує втрати позивача від знецінення національної валюти, а відтак вимога про стягнення інфляційних втрат є очевидно необґрунтованою і неприйнятною з огляду на законодавство.

Три проценти річних розраховуються по формулі: сума боргу х 3 х кількість днів прострочення платежу/365/100.

Розмір невиконаного відповідачами грошового зобов`язання становить 1 174 667,68 грн, що і є базою для нарахування трьох процентів річних.

Водночас при визначенні періоду прострочення виконання відповідачами грошового зобов`язання слід урахувати той факт, що 18.05.2018 позивач звернув стягнення на предмет іпотеки в порядку позасудового врегулювання на підставі іпотечного застереження.

Статтею 36 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання основного зобов`язання боржником - фізичною особою є недійсними, якщо інше не визначено договором іпотеки чи договором про надання кредиту, чи договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

В укладених з відповідачами кредитному та іпотечному договорі відсутні положення, які б надавали кредитору право вимоги до позичальників після звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку позасудового врегулювання.

За таких обставин позивач після набуття права власності на предмет іпотеки не вправі був очікувати на отримання від відповідачів будь-яких сум, пов`язаних з виконанням основного зобов`язання, натомість відповідачі цілком підставно могли розраховувати на те, що усі їх зобов`язання за кредитним договором припинилися.

Отже ураховуючи, що на дату набуття позивачем права власності на предмет іпотеки відбулося відновлення його порушених прав, а рішення суду про припинення цього права набрало законної законної сили 07.10.2021, саме з цієї дати суд визнає право позивача на отримання від відповідачів процентів за користування утримуваними грошовими коштами.

За період з 07.10.2021 по 13.06.2023 (визначену позивачем дату) прострочення виконання відповідачами грошового зобов`язання склало 615 днів, а відтак розмір трьох процентів річних від простроченої суми становить 59 377,05 грн (1174667,68х3х615/365/100).

За таких обставин, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції щодо обґрунтованості вимог позивача про стягнення заборгованості за тілом кредиту та за відсотками, нарахованими на підставі ст. 625 ЦК України. При цьому, нарахування позивачем інфляційних втрат є безпідставним, оскільки кредитний договір укладено в іноземній валюті - доларах США.

Правильними є також висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для застосування наслідків спливу строків позовної давності до спірних відносин.

Так, за приписами статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

Відповідно до вимог частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків.

Згідно з умовами, визначеними пунктом 4.4. статті 4 кредитного договору, кредитор набуває право вимагати від позичальника дострокового погашення кредиту, а позичальник зобов`язується на вимогу кредитора достроково погасити кредит в повному обсязі та сплатити нараховані проценти за користування кредитом, нараховану неустойку та інші платежі та нарахування за цим договором (при їх наявності), зокрема у разі виникнення простроченої заборгованості з погашення кредиту та (або) прострочення сплати процентів за його користування та (або) сплати неустойки, впродовж більш ніж п`яти календарних днів.

За висновками Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеними, зокрема у постанові від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц, звернення банку з позовом, вимогою про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом (заявою) вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі.

Судом установлено, що 19.03.2018 позивач скористався наданим йому договором та законом правом вимагати дострокового виконання зобов`язань за кредитним договором та реалізував його шляхом направлення позичальникам відповідної вимоги, і тим самим змінив строк виконання основного зобов`язання.

Відомості про дату одержання відповідачами вимоги позивача про дострокове виконання зобов`язань за кредитним договором в матеріалах справи відсутні, а відтак початок перебігу строку позовної давності у цьому спорі слід відраховувати з 36-го календарного дня від дати направлення цієї вимоги, тобто з 25.04.2018.

З огляду на викладене строк позовної давності у спірних правовідносинах мав закінчитись 25.04.2021, тоді як позивач звернувся з позовом у червні 2023 р.

Водночас, суд обґрунтовано узяв до уваги, що Законом України від 30.03.2020 № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України було доповнено пунктом 12, яким визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені, зокрема статтями 257 та 258 цього Кодексу, продовжується на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12.03.2020 на усій території України встановлений карантин, який неодноразово продовжувався та тривав до 30.06.2023.

За таких обставин суд правильно виснував, що строк позовної давності у цьому спорі не пропущений, а порушене майнове право позивача підлягає захисту.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з врахуванням досліджених обставин справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Правильними є також висновки суду першої інстанції, зроблені у оскаржуваному рішенні та додатковому рішенні, щодо розподілу між сторонами судових витрат, оскільки усі доведені учасниками справи витрати, понесені ними, суд розподілив пропорційно до задоволених позовних вимог, ураховуючи подані сторонами заяви.

Доводи апеляційної скарги в цілому повторюють доводи відзиву на позовну заяву, належна оцінка яким надана судом першої інстанції, не містять посилання на докази, які б спростовували висновки суду першої інстанції, а зводяться до переоцінки доказів і незгоди скаржника з висновком суду, зокрема, щодо відсутності підстав для застосування строків позовної давності. Такі доводи фактично зводяться до викладення обставин справи із тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для скаржника, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до незгоди відповідача з висновками суду. При цьому, докази та обставини, на які посилається відповідач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права. Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, підстави для його скасуванні відсутні.

Керуючись ст.ст. 365, 367,369,374,375,381 - 384 ЦПК України, суд,

П о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 14 листопада 2023 року та додаткове рішення Дарницького районного суду м. Києва від 22 грудня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено 06 червня 2024 року.

Головуючий: М.В. Мережко

Судді: Н.В. Поліщук

В.В. Соколова