ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Космачевської Т.В.,

суддів: Максюти Ж.І., Халаджи О.В.,

розглянувши в письмовому провадженні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в місті Дніпро апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11 березня 2024 року в цивільній справі номер 204/12454/23 за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2023 року до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська звернулось Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що відповідачка звернулась до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала анкету-заяву від 17 вересня 2010 року. При підписанні анкети-заяви відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана анкета-заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та банком Договір про надання банківських послуг. На підставі договору про надання банківських послуг 17 вересня 2010 року відповідачці відкрито картковий рахунок із початковим лімітом, розмір якого у подальшому було збільшено до 125000,00 гривень. Позивач свої зобов`язання виконав, надавши відповідачці можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором, та в межах встановленого кредитного ліміту. Однак відповідачка своїх обов`язків за кредитом не виконує, оскільки не надала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом. Внаслідок цього, станом на 04 квітня 2023 року, за нею утворилася заборгованість у сумі 111011,89 грн, яка складається із заборгованості: за тілом кредиту у сумі 91052,57 грн та заборгованості за відсотками у сумі 19959,32 грн.

Позивач просив суд стягнути з відповідачки на його користь заборгованість за кредитним договором від 17 вересня 2010 року у сумі 111011,89 грн, а також стягнути судові витрати в розмірі 2684,00 грн.

Заочним рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11 березня 2024 року позов Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 17 вересня 2010 року (за тілом кредиту) у розмірі 70392 (сімдесят тисяч триста дев`яносто дві) гривні 15 (п`ятнадцять) копійок.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат зі сплати судового збору.

Із вказаним заочним рішенням в частині відмови у стягненні заборгованості за тілом кредиту в розмірі 20660,42 грн та за відсотками за користування кредитом в розмірі 19959,32 грн не погодився позивач АТ КБ «Приватбанк», подав апеляційну скаргу, просив скасувати заочне рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11 березня 2024 року в цій частині та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, судові витрати покласти на відповідачку.

Доводами апеляційної скарги наведено, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині прийняте без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів по справі та з порушенням норм процесуального і матеріального права.

Судом першої інстанції не прийнято до уваги долучену позивачем до позовної заяви довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 30 днів пільгового періоду від 19.11.2010 року, де відповідачка своїм підписом погодилася з базовою відсотковою ставкою в місяць у розмірі 3,0%. Судом першої інстанції проігноровано факт погодження з відповідачкою умов кредитування (у тому числі щодо сплати процентів ) та безпідставно відмовлено в їх стягненні з посиланням на непогодження таких умов з відповідачем. Отже, висновок суду про відсутність погодження умов кредитування є незаконним, безпідставним та помилковим.

26.01.2021 року, ознайомившись з умовами кредитування відповідачкою було підписано ще одну заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг. Таким чином, до позову надано дві заяви, підписані відповідачкою.

Безпосередньо в заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг від 26.01.2021 року, підписаній відповідачкою, зазначено основні умови кредитування, зокрема: п.1.3 - процентна ставка 42,0% річних для карт «Універсальна», 40,8% річних для карт «Універсальна Gold»; п.1.4- порядок повернення кредиту; п.1.5 - наслідки прострочення виконання та/або невиконання зобов`язань за договором; процентна ставка, яка застосовується при невиконанні зобов`язання щодо повернення кредиту, відсотків річних: 86,4% для карт «Універсальна», 84% - для карт «Універсальна Gold».

Відтак, всі істотні умови кредитування (розмір відсотків та неустойки тощо) узгоджено у Заяві про приєднання до Умов та Правил надання послуг від 26.01.2021 року, розрахунок відсотків з дати погодження здійснено відповідно до погоджених умов кредитування.

Наявність узгодження між сторонами базового розміру процентної ставки підставою для задоволення вимог зі стягнення заборгованості за процентами.

Розрахунок заборгованості відповідачкою не спростовано. Доказів належного виконання зобов`язань по сплаті кредиту нею також не надано.

Від відповідачки ОСОБА_1 відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частини 2 прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України та Кодексу адміністративного судочинства України щодо гарантування права на судовий захист у малозначних спорах» від 19 червня 2024 року позовні заяви і апеляційні скарги, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України (в редакції, що діяла на час відкриття апеляційних проваджень у цій справі) апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 ст. 7 ЦПК України, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскільки рішення суду першої інстанції оскаржується в частині відмови у стягненні заборгованості за тілом кредиту в розмірі 20660,42 грн та за відсотками за користування кредитом в розмірі 19959,32 грн, апеляційний суд переглядає судове рішення саме в цій частині.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що 17.09.2010 року відповідачка ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про отримання банківських послуг. Відповідно до анкети-заяви, відповідачка погодилась з тим, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та Банком договір про надання банківських послуг (а.с. 32-32зв).

19.11.2010 року відповідачка ОСОБА_1 підписала довідку про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка Універсальна» 30 днів пільгового періоду, якою визначено базову відсоткову ставку 3,0% в місяць, відсоткову ставку на суму несанкціонованого перевищення ліміту кредитування 4,5% (а.с. 33).

26.01.2022 року ОСОБА_1 підписала заяву про приєднання до Умов та Правил надання послуг, в якій визначені основні умови користування, процентна ставка (42% річних), процентна ставка, яка застосовується при невиконанні зобов`язання щодо повернення кредиту (84% річних). У цій заяві також викладені Умови та правила надання банківських послуг (а.с. 22-31зв).

27.01.2022 року ОСОБА_1 підписала паспорт споживчого кредиту, в якому визначено основні умови користування, процентна ставка (42% річних) процентна ставка, яка застосовується при невиконанні зобов`язання щодо повернення кредиту (84% річних), зазначено, що інформація щодо умов кредитування є актуальною до 11.02.2022 року (а.с. 34-38зв).

Відповідно до довідки про надані картки відповідачкою отримано кредитні картки: «Універсальна» № НОМЕР_1 від 19.11.2010 року з терміном дії до 01/14, «Універсальна» №852810 від 28.12.2010 року з терміном дії до 01/14, «Універсальна» №252488 від 25.09.2012 року з терміном дії до 05/16, «Універсальна» №050934 від 31.05.2016 року з терміном дії до 12/19, «Універсальна» №517266 від 31.05.2016 року з терміном дії до 12/22, «Універсальна» №533208 від 27.01.2022 року з терміном дії до 11/25 «(а.с. 20).

У наданій довідці про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 , міститься інформація про зміну кредитного ліміту (а.с. 21).

З розрахунків заборгованості за кредитним договором від 17.09.2010 року вбачається, що станом на 04 квітня 2023 року заборгованість ОСОБА_1 становить 111011,89 грн, яка складається із заборгованості: за тілом кредиту у сумі 91052,57 грн та заборгованості за відсотками у сумі 19959,32 грн (а.с. 6 19).

До позовної заяви долучено виписку за кредитним договором від 17.09.2010 року, укладеним з ОСОБА_1 , за період з 19.11.2010 року по 07.04.2023 року (а.с. 75-101зв).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 20660,42 грн та за відсотками за користування кредитом в розмірі 19959,32 грн, суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним та таким , що відповідає нормам закону з огляду на наступне.

Правовідносини з приводу надання кредиту регулюються Цивільним кодексом України та Законом України «Про банки та банківську діяльність».

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Статтею 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Судом встановлено, що 17.09.2010 року відповідачка ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про отримання банківських послуг. Відповідно до анкети-заяви, відповідачка погодилась з тим, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та Банком договір про надання банківських послуг.

19.11.2010 року відповідачка ОСОБА_1 підписала довідку про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка Універсальна» 30 днів пільгового періоду, якою визначено базову відсоткову ставку 3,0% в місяць, відсоткову ставку на суму несанкціонованого перевищення ліміту кредитування 4,5%.

26.01.2022 року ОСОБА_1 підписала заяву про приєднання до Умов та Правил надання послуг, в якій визначені основні умови користування, процентна ставка (42% річних), процентна ставка, яка застосовується при невиконанні зобов`язання щодо повернення кредиту (84% річних). У цій заяві також викладені Умови та правила надання банківських послуг.

27.01.2022 року ОСОБА_1 підписала паспорт споживчого кредиту, в якому визначено основні умови користування, процентна ставка (42% річних) процентна ставка, яка застосовується при невиконанні зобов`язання щодо повернення кредиту (84% річних), зазначено, що інформація щодо умов кредитування є актуальною до 11.02.2022 року.

З розрахунків заборгованості за кредитним договором від 17.09.2010 року вбачається, що станом на 04 квітня 2023 року заборгованість ОСОБА_1 становить 111011,89 грн, яка складається із заборгованості: за тілом кредиту у сумі 91052,57 грн та заборгованості за відсотками у сумі 19959,32 грн.

Позивачем надано до суду розрахунки заборгованості відповідачки за три різні періоди: з 19 листопада 2010 року по 31 травня 2015 року, з 01 червня 2015 року по 30 червня 2019 року та з 01 липня 2019 року по 04 квітня 2023 року, в яких зазначені різні відсоткові ставки, у порівнянні з іншими періодами (зокрема за період часу з 19 листопада 2010 року по 31 травня 2015 року процентна ставка (поточна) 30-36 %, процентна ставка при порушенні умов кредитування 30-72 %, коефіцієнт 0-2; з 01 червня 2015 року по 30 червня 2019 року процентна ставка поточна 3,6 %, коефіцієнт 0-2; з 01 липня 2019 року по 04 квітня 2023 року 0-3,6%, процентна ставка при порушенні умов кредитування 0-7,2 %, процентна ставка на прострочений кредит 0-86,4%, коефіцієнт 0-2).

Також, з вказаних розрахунків заборгованості вбачається, що позивачем у період часу, зокрема, у період часу з 01 липня 2022 року по 31 грудень 2022 року, здійснювалося нарахування відповідачці штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання.

Натомість, Законом України «Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19» від 16 червня 2020 року, встановлено, що у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення.

При цьому, приписами ч. 2 ст. 5 ЦК України визначено, що акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

В рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року у справі №1-7/99 зазначено, що надання зворотної дії в часі законам та іншим нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті. Тобто, вказаний вище Закон має зворотну дію в часі.

Враховуючи наведені положення ЦК України та те, що постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» на усій території України встановлено з 12 березня 2020 року карантин, суд дійшов висновку, що починаючи з 12 березня 2020 року позичальника звільнено від обов`язку сплати пені за прострочення повернення тіла кредиту та процентів, а вказані нарахуванні позивачем здійснено незаконно.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що розрахунок заборгованості, що наданий позивачем на обґрунтування позовних вимог, є неналежним та недостатнім доказом для підтвердження позовних вимог.

Таким чином, враховуючи те, що фактично відповідачкою використано кредитних коштів на суму 405607,10 грн, а повернуто банку кошти в розмірі 319153,28 грн, при цьому, позивачем з відповідачки безпідставно стягнуто грошові кошти у сумі 16061,67 грн у вигляді щомісячних платежів за договором «Миттєвої розстрочки», суд першої інстанції дійшов правильного висновку, з яким погоджується апеляційний суд, що з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню різниця залишку заборгованості за кредитом та безпідставно стягнутих грошових коштів в рахунок оплати за договором «Миттєва розстрочка» у розмірі 70392,15 грн, а також про необґрунтованість позовних вимог в іншій частині.

Наведені в апеляційній скарзі доводи, були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Враховуючи наведене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір в частині, що оскаржується, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам закону.

Підстав для його скасування в оскаржуваній частині не вбачається.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, витрати Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» по сплаті судового збору, пов`язані з поданням апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення, заочне рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11 березня 2024 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді: