Справа № 457/1610/23
провадження №2/457/33/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2024 року м. Трускавець

Трускавецький міський суд Львівської області

у складі: головуючого - судді Марчука В.І.,

при секретарі Ярова О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Трускавці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітнього сина - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Трускавецької міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулась до Трускавецького міського суду Львівської області з позовом до ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітнього сина - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Трускавецької міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позивачка мотивує позов тим, що на підставі ордеру №00239 від 27 квітня 1982 року виданого її батькові ОСОБА_6 та їй як його дочці ОСОБА_7 (прізвище дівоче) ОСОБА_1 на підставі ордеру на праві належить квартира АДРЕСА_1 . Згідно довідки про склад сім?ї виданої ОСББ «Зелений дім -72» у м. Трускавець Львівської області в квартирі АДРЕСА_1 зареєстрований, з 26 червня 2015 року ОСОБА_3 - племінник, з 3 березня 2011 року ОСОБА_4 - племінниця, з ІНФОРМАЦІЯ_1 - ОСОБА_5 - племінник, Однак, відповідачі не проживають в житловому приміщенні понад один рік без поважних причин про що складено Акти про проживаючих осіб в житловому приміщенні. Відповідачі не проживають в даній квартирі, не сплачують комунальні платежі в утриманні житла участі не беруть, особистих речей в квартирі не мають і взагалі квартирою не цікавляться. Перешкод в користуванні жилим приміщенням ні позивачка, ні інші члени сім?ї відповідачам не чинили. Факт реєстрації відповідачів порушує право позивача на вільне розпорядження і користування майном, вона позбавлена можливості оформити субсидії, а також багато коштів йде на сплату вивіз сміття, за осіб які не проживають в квартирі. Відповідачі виїхали за межі нашої держави, там проживають отримують допомогу від держави. Факт відсутності за місцем реєстрації відповідачів понад один рік можуть підтвердити свідки: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 . Вважає, що відповідачі втратили право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 у зв?язку з тривалою, понад один рік без поважної причини відсутністю за місцем реєстрації, крім того не сплачують за комунальні послуги, не несуть інших витрат по його утриманню житлового приміщення. Просить визнати ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Від представника ОСОБА_5 - адвоката Возняка В.Й. та представника ОСОБА_2 - адвоката Волошин С.П. на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому просили суд відмовити в задоволенні позову. Зазначають, що у акті про фактичне проживання особи від 10 жовтня 2023року, на які посилається як доказ тривалого не проживання в квартирі позивач, не зазначено тих обставин, що відповідачі понад рік не проживають у квартирі АДРЕСА_1 , з чого слідує те, що не наступили обставини, які б надавали підстави звертатися з позовом про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Більше того, в вказаному акті про фактичне проживання особи за замістом є довідкою, оскільки у ньому відсутня інформація щодо обстеження квартири особами, які підписали цей акт на предмет встановлення обставини не проживання або проживання відповідачів, а тому такий не є належним, допустимим, достовірним та достатнім доказом на підтвердження не проживання відповідачів у вказаній квартирі. Також, звертають увагу суду на те, що вказаний акт підписано сусідами з квартири АДРЕСА_2 , з квартири АДРЕСА_3 , яка знаходиться на п?ятому поверсі четвертого під?їзду, та з квартири АДРЕСА_4 , яка знаходиться на восьмому поверсі четвертого під?їзду, у той час коли відповідачі проживають у квартирі АДРЕСА_5 , яка знаходиться на першому поверсі четвертого під?їзду. Звідси й слідує висновок, що складаючи акт про фактичне проживання особи від 10 жовтня 2023року, ОСББ «Зелений дім - 72» не звернулося до сусідів першого поверху четвертого під?їзду вказаного вище будинку, де також знаходиться спірна квартира АДРЕСА_5 , оскільки безпосередні сусіди спірної квартири знають про те, що відповідачі проживають в квартирі АДРЕСА_5 .Крім того, з довідки, що видана АТ КБ «Приватбанк» вбачається оплата комунальних послуг, які спожиті відповідачами в результаті їх проживання у квартирі АДРЕСА_1 за період з січня 2020 року по лютий 2024 року. Обставини проживання відповідачів у квартирі АДРЕСА_1 можуть підтвердити сусіди ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які проживають у квартирі АДРЕСА_6 цього ж будинку. Також, не відповідає дійсним обставинам твердження позивачки ОСОБА_1 у позові про те, що вона є власником житла, оскільки квартира є комунальною власністю.

Позивачка ОСОБА_1 подала до суду заперечення на відзив на позовну заяву, просила суд задовольнити позовну заяву. Вказує, що посилання представників відповідача на неправдивість тверджень щодо не проживання у спірній квартирі відповідачів та про оплату відповідачами комунальних послуг з січня 2020р. по лютий 2024р. є безпідставними, оскільки ОСОБА_2 оплачувала комунальні послуги за адресою спірної квартири ще за життя її чоловіка - ОСОБА_13 , з січня 2020року по жовтень 2021року, а не по лютий 2024р. Долучені представникомвідповідачки квитанції про оплату комунальних послуг підтверджують правдивість тверджень, що малолітній ОСОБА_3 у спірній квартирі не проживав з кінця 2021 року оскільки проживав разом з матір?ю за іншою адресою. Відповідач ОСОБА_5 внесків на утримання будинку взагалі не сплачував та не сплачує, тричі заплатив за вивіз сміття та утримання мусоропроводу, два останніх платежі зробив у лютому 2024 року.

Позивачка ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилась хоча була належним чином повідомлена про розгляд справи.

Сторона відповідачів у судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Представник відповідача - адвокат Возняк В.Й. подав до суду заяву, в якій просить розглядати справу за наявними матеріалами у справі, оскільки подані клопотання позивача є необгрунтованими.

Третя особа у судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Представник третьої особи подала до суду заяву, в якій просить розглядати справу у її відсутність та при ухваленні рішення покладається на думку суду.

Суд, дослідивши письмові докази у їх сукупності, вважає, що у задоволенні позовної заяви слід відмовити з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено, що згідно ордеру №00239, який виданий виконавчим комітетом Ради депутатів м.Трускавця 27 квітня 1982 року ОСОБА_6 , сім`я якого складається з 6 чоловік, на право зайняття квартири АДРЕСА_1 . Склад сім`ї - ОСОБА_6 - наймач, ОСОБА_14 - дружина, ОСОБА_13 - син, ОСОБА_15 - дочка, ОСОБА_13 - дочка, ОСОБА_16 - дочка.

Відповідно до свідоцтва про народження від 16 січня 1980 року серії НОМЕР_1 , ОСОБА_17 , народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьком записаний ОСОБА_6 , матір`ю - ОСОБА_14 .

Згідно свідоцтва про одруження від 24 червня 2000 року серії НОМЕР_2 , ОСОБА_18 та ОСОБА_17 уклали 24 червня 2000 року шлюб. Після одруження дружині присвоєно прізвище - « ОСОБА_19 ».

З довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №229 від 10 жовтня 2023 року, що видана ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_7 , зареєстрованими є ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ), ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ), ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 та ОСОБА_1 .

Згідно Акту про фактичне проживання особи №228/1 від 10 жовтня 2023 року виданого ОСББ «Зелений дім - 72», видана ОСОБА_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_7 , проживає - ОСОБА_20 ,, зареєстрованими і фактично не проживають є ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_17 , ОСОБА_5 , ОСОБА_21 .

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 48 Конституції України кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

Згідно зі ст. 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, установлених законом.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У справі «Прокопович проти росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла з невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Частинами 4 та 5 ст.9 Житлового кодексу України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань.

Відповідно до ст. 18 Житлового кодексу України управління житловим фондом здійснюється власником або уповноваженим ним органом у межах, визначених власником.

Відповідно до ст. 52 Житлового кодексу України жилі приміщення в будинках відомчого житлового фонду надаються громадянам за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради, а у випадках, передбачених Кабінетом Міністрів України, - за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету з наступним повідомленням виконавчому комітетові відповідної ради про надання жилих приміщень для заселення.

Згідно ст. 58 Житлового кодексу України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Відповідно до ст. 61 Житлового кодексу України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Відповідно до ст. 64 Житлового кодексу України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Нормативне врегулювання справ зазначеної категорії передбачено нормами ст.71, 72 ЖК України та ст.405 ЦК України.

Згідно зст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

У відповідності до ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Статтею 405ЦК України регулюється право членів сім`ї власника житла на користування цим житлом. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причинпонад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (частина друга статті 405ЦК України).

Із змісту позову вбачається, що спірна квартира перебуває у комунальній власності і основним квартиронаймачем спірної квартири у відповідності до ордеру був ОСОБА_6 .

Норми ст.405 ЦК України, якою керується позивачка, застосовуються до членів сім`ї власника житла, тобто нерухоме майно має перебувати у приватній власності.

Проте, позивачкою не надано суду жодних доказів, які б свідчили про те, що квартира АДРЕСА_1 перебуває у її власності, а тому нею не доведено факту порушення її особистих житлових прав.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 серпня 2021 року у справі № 521/5887/17 (провадження № 61-7894св20) зроблено висновок, що: "аналіз норм статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням за одночасної наявності двох умов: непроживання особи в житловому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин на це. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Вичерпного переліку поважних причин непроживання в житловому приміщенні законодавством не встановлено, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи і правил ЦПК України щодо оцінки доказів".

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 жовтня 2021 року в справі № 203/1665/19-ц (провадження № 61-11593св21) міститься висновок про те, що процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності".

Позивачка вказує, що здійснює оплату комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_7 , однак слід зауважити, що доказів оплати нею комунальних послуг матеріали справи не містять.

Водночас, представником відповідача долучено до поданого ним відзиву довідку щодо здійснення банківських операцій вдповідачкою ОСОБА_2 щодо оплати комунальних платежів.

Не заслуговують на увагу суду покликання позивачки щодо відсутності речей відповідачів в квартирі і створення відповідачами перешкод у користуванні майном, оскільки стороною не надано жодного доказу на ствердження таких фактів.

Позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт непроживання відповідачів у спірній квартирі без поважних причин, не доведено і обставин, що відповідачі втратили інтерес до спірного житла. До суду не надані свідчення сусідів або висновки відповідальної особи будинку, житлово-комунального господарства або органу місцевого самоврядування щодо їх відсутності та відсутності їх речей в зазначеному житловому приміщенні та саме строку їх відсутності. Оскільки Акт про фактичне проживання від 10 жовтня 2023року, на який посилається позивачка ОСОБА_1 , не містить таких даних.

Сам факт не проживання відповідачів у спірній квартирі більш встановленого законом строку не є підставою для задоволення позовних вимог, оскільки підставою для визнанняння особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є не проживання в житловому приміщенні саме без поважних причин.

Крім цього, суд наголошує щодо позовної вимоги про визнання ОСОБА_3 , 2015 року народження, тобто який є малолітньою особою, таким що втратив право користування житловим приміщенням.

Відповідно до статті 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Згідно із частиною четвертою статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

В силу ст. 160 СК України місце проживання дитини визначається місцем проживання батьків. Неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідним від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежить від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Неповнолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками.

За змістом ч.2 ст.18 закону «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Жодна дитина не може бути об`єктом самовільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист за законом від такого втручання або посягання (стаття 16 вказаної Конвенції).

Більше того, несплата дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами також не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки позивачка, в разі доведеності понесення нею таких витрат одноособово, не позбавлена можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) малолітньої дитини.

Також у постанові Верховного Суду України від 16.12.2020 у справі № 206/4028/18 міститься висновок, що малолітній не може самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт його не проживання у спірній квартирі, не може бути безумовною підставою для визнання його таким, що втратив право користування зазначеним житлом.

Тобто, враховуючи, що малолітня дитина в силу свого віку не може самостійно визначати місце свого проживання, а тому не може бути позбавлена права користування житловим приміщенням, що запобігатиме порушенню як найкращих інтересів дитини визначених Конвецією.

Отже, на підставі зазначених судом норм чинного законодавства, що регулюють даний вид правовідносин, беручи до уваги всі зібрані і досліджені судом докази у справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов є необґрунтованим, в зв`язку з чим він не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 280-284 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітнього сина - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Трускавецької міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням- відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду Львівської впродовж тридцяти днів з дня проголошення.

Учасники справи, яким повне рішення не було вручено у день його проголошення, мають право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення їм повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Позивач: ОСОБА_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_7 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_7 ;

ОСОБА_5 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_7 , РНОКПП НОМЕР_4 ;

ОСОБА_4 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_7

Суддя: В. І. Марчук