КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2024 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 752/3434/22

номер провадження: 22-ц/824/4240/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А.,

за участю секретаря - Мазурок О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Левченко Марії Миколаївни на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 31 серпня 2023 року у складі судді Хоменко В.С., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: публічне акціонерне товариство «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Геос Інвест» про поділ майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: публічне акціонерне товариство «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Геос Інвест» (далі - ПАТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Геос Інвест») про поділ спільного майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що з 25 вересня 2013 року по 01 вересня 2020 року позивачка ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 , від якого вони мають неповнолітню дитину ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зазначала, що за час перебування у шлюбі ними на підставі інвестиційного договору №ЛС/120/1 від 18 вересня 2017 року, що укладений ОСОБА_2 з ПАТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Геос Інвест», для сім`ї було придбано квартиру АДРЕСА_1.

Вказувала, що ОСОБА_2 повністю виконав обов`язки за договором щодо повної оплати об`єкту інвестування. Однак, об`єкт інвестиційного внеску відповідач досі у власність не отримав, право власності на квартиру не зареєстровано та відповідні правовстановлюючі документи ним не отримані.

Вважала, що оскільки вказана квартира придбана нею разом з ОСОБА_2 в період їх шлюбу та належить їм на праві спільної сумісної власності, тому вона має право на поділ вищезазначеного майна.

З урахуванням наведеного, позивачка ОСОБА_1 просила: визнати спільним майном подружжя майнові права на квартиру АДРЕСА_1; визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у порядку поділу майна подружжя за кожним по 1/2 частці майнових прав на квартиру №120 , загальною площею 39,56 кв.м, що придбані за інвестиційним договором №ЛС/120/1 від 18 вересня 2017 року, що укладений з ПАТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Геос Інвест».

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 31 серпня 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Левченко М.М. подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції помилково зробив висновок, що оскільки в судовому рішенні про розірвання шлюбу вказано про те, що шлюбні відносини припинені у 2015 році, а квартира купувалась у 2017 році, то вимоги позивачки щодо поділу спільного майна подружжя не підлягають розподілу.

Вказує, що вона дійсно проживала роздільно з відповідачем, проте їх шлюбні відносини не припинялись і шлюб не був розірваний на час придбання спільного майна. Зазначає, що вона, будучи вагітною, переїхала жити в місто Ізюм, оскільки між нею та чоловіком була домовленість щодо тимчасового окремого проживання з метою придбання спільного житла та економією, у зв`язку з орендою житла. Весь період до розірвання шлюбу вони часто спілкувались та приїздили один до одного.

Зазначає, що в період шлюбу жодна із сторін не виявляла бажання встановити режим окремого проживання та не зверталась до суду із зазначеними позовними вимогами. Відповідачем не спростовано правового режиму спільного сумісного майна на вказаний об`єкт та не надано жодних доказів. Тягар доказування покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідач не підтвердив належними та допустимими доказами, що спірна квартира була придбана за його особисті кошти під час перебування сторін у шлюбі.

Відповідач та третя особа не скористалися своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам закону не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 01 вересня 2020 року в силу приписів ч.4 ст.82 ЦПК України преюдиціально встановлено, що сторони припинили шлюбні стосунки з вересня 2015 року, а тому спірна квартира придбана сторонами хоч і за час зареєстрованого шлюбу, однак у період окремого проживання подружжя у зв`язку з фактичним припинення шлюбних відносин, а відтак на це майно не поширюється режим спільної сумісної власності подружжя.

Однак з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна, з таких підстав.

Установлено та підтверджується наявними у справі доказами, що 25 вересня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, про що Ізюмським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області здійснено відповідний актовий запис № 2034 (а.с. 15).

Від даного шлюбу у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження, серія НОМЕР_1 від 27 червня 2018 року (а.с.14).

З матеріалів справи вбачається, що 18 вересня 2017 року, тобто під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, між ОСОБА_2 та ПАТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Геос Інвест» укладено інвестиційний договір № ЛС/120/1 від 18 веросня 2017 року щодо об`єкту - житлова квартира № 120 в будинку - житловому комплексі з об`єктами соціальної інфраструктури (третя секція 1 черги - будівництво житлового будинку АДРЕСА_1 , кількість кімнат 1, загальна проектна площа 39,56 кв.м (а.с. 5-11).

Станом на 10 вересня 2019 року оплата за інвестиційним договором ОСОБА_2 проведена в повному обсязі у сумі 569 644 грн 00 коп. (а.с. 4).

Матеріали справи не містять доказів, що вказана квартира завершена будівництвом та у відповідності до положень ст.331 ЦК України, Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» оформлена, як об`єкт нерухомості, та, відповідно, об`єкт цивільного права.

Згідно з рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 01 вересня 2020 року у справі №623/4805/19, яке набрало законної сили 02 жовтня 2020 року, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 25 вересня 2013 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 2034 - розірвано. Після розірвання шлюбу позивачу ОСОБА_1 залишено прізвище « ОСОБА_1 » (а.с. 12-13).

У описовій частині вказаного рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 01 вересня 2020 року у справі №623/4805/19 зазначено, що сторони припинили шлюбні стосунки з вересня 2015 року.

Згідно з ч.ч.4, 5 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ.

Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

У випадку преюдиційного установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиційного рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відродження у мотивувальній частині судового акта (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17).

Подібні правові висновки висловлені Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17 (провадження № 12-144гс18), від 08 червня 2021 року у справі №662/397/15-ц (провадження № 14-20цс21).

У відповідності до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/14 (провадження № 12-144гс18) зазначила, що преюдиційне значення у справі надається обставинам, встановленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особи, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

Отже, висновок суду першої інстанції про те, що рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 01 вересня 2020 року про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є преюдиційними для даної справи, є помилковими.

Так, предметом позову у справі у справі №623/4805/19 було розірвання шлюбу, а обставини проживання/непроживання сторін однією сім`єю з певної дати - це були пояснення сторін, які не є встановленими судом преюдиційними обставинами для цієї справи.

Крім того, суд першої інстанції не врахував, що згідно з ч.2 ст.104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 01 вересня 2020 року у справі №623/4805/19, згідно з яким розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , набрало законної сили 02 жовтня 2020 року.

Отже, саме 02 жовтня 2020 року, тобто дати набрання законної сили рішення суду у справі №623/4805/19 припинено шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Аналогічного висновку в подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постанові від 10 січня 2024 року у справі № 753/7242/21 (провадження № 61-3809св23).

Однак суд першої інстанції у порушення вимог ст.264 ЦПК України наведених вище вимог закону, правових висновків Верховного Суду та обставин справи не врахував, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 з тих підстав, що рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 01 вересня 2020 року преюдиціально встановлено, що сторони припинили шлюбні стосунки з вересня 2015 року, а тому на спірну квартиру не поширюється режим спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, наведені вище порушення призвели до неправильного вирішення справи, що в силу ст.376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ПАТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Геос Інвест» про поділ майна подружжя, колегія суддів вважає, що цей позов є обґрунтованим та таким, що підлягає до задоволення, виходячи з такого.

У відповідності до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч.ч. 1 та 2 ст.10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч.2 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.3 ст.368 ЦК України).

Відповідно до положень ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч.1 ст.61 ЦК України).

Тлумачення ст.61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Згідно зі ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Конструкція норми ст.60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18.

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Разом із цим, ч.6 ст.57 СК України передбачено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

При вирішенні питання про правовий режим майна подружжя з`ясуванню підлягають як підстави й час набуття такого майна, так і обставини, що свідчать про окреме проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин до розірвання шлюбу.

Положення цієї норми стосуються випадків, коли дружина та чоловік спільно не проживають, але без встановлення режиму окремого проживання, передбаченого статтею 119 СК України.

Законодавець розмежовує правовий режим майна, набутого дружиною, чоловіком після встановлення судом режиму сепарації (стаття 119 СК України), і майна, набутого за обставин, визначених у частині шостій статті 57 СК України.

На майно, набуте дружиною, чоловіком у період шлюбу, але за час окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, поширюється презумпція права спільної сумісної власності подружжя. Тому у разі виникнення спору щодо цього майна спростувати вказану презумпцію має та сторона, яка вважає це майно особистою приватною власністю.

Правові підстави для визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені у ст.57 СК України, у пунктах 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Як зазначалося вище, 18 вересня 2017 року, тобто під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, між ОСОБА_2 та ПАТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Геос Інвест» укладено інвестиційний договір № ЛС/120/1 від 18 вересня 2017 року щодо об`єкту - житлова квартира № 120 в будинку - житловому комплексі з об`єктами соціальної інфраструктури (третя секція 1 черги - будівництво житлового будинку АДРЕСА_1 , кількість кімнат 1, загальна проектна площа 39,56 кв.м. Станом на 10 вересня 2019 року оплата ціни за інвестиційним договором ОСОБА_2 проведена в повному обсязі у сумі 569 644 грн 00 коп.

Тобто, відповідно до умов інвестиційного договору № ЛС/120/1 від 18 вересня 2017 року ОСОБА_2 станом на 10 вересня 2019 року набув право власності на майнові права на квартиру №120 , загальною площею 39,56 кв.м, розташовану в будинку - житловому комплексі з об`єктами соціальної інфраструктури (третя секція 1 черги - будівництво житлового будинку АДРЕСА_1 .

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вважається розірваним з 02 жовтня 2020 року, тобто з дня набрання законної сили рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 01 вересня 2020 року у справі №623/4805/19.

Отже, в силу положень ч.3 ст.368 ЦК України та конструкції норми ст.60 СК України право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на майнові права на квартиру №120 , загальною площею 39,56 кв.м, розташовану в будинку - житловому комплексі з об`єктами соціальної інфраструктури (третя секція 1 черги - будівництво житлового будинку АДРЕСА_1 - презюмується.

Така презумпція ОСОБА_2 у порядку ст.57 СК України належними, допустимими та достатніми доказами не спростована.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для визнання спільним майном подружжя майнові права на вказану вище квартиру.

Також у відповідності до встановлених вище обставин та імперативних приписів ч.1 ст.70 СК України слід визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у порядку поділу майна подружжя за кожним по 1/2 частці майнових прав на цю квартиру, оскільки ці майнові права є спільним сумісним майном подружжя.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про поділ майна подружжя є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст.374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Левченко Марії Миколаївни задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 31 серпня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: публічне акціонерне товариство «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Геос Інвест» про поділ майна подружжя задовольнити.

Визнати спільним майном подружжя майнові права на квартиру АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у порядку поділу майна подружжя за кожним по 1/2 частці майнових прав на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 39,56 кв.м, що придбані за інвестиційним договором №ЛС/120/1 від 18 вересня 2017 року, що укладений з публічним акціонерним товариством «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Геос Інвест».

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 10 червня 2024 року.

Головуючий

Судді: