Справа № 182/5243/23
Провадження № 2/0182/627/2024
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

04.06.2024 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого-судді Кобеляцької-Шаховал І.О.

секретар Іванова Т.С.

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Нікополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до територіальної громади міста Нікополя в особі виконавчого комітету Нікопольської міської ради про визнання права власності на частку у спільному майні, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до територіальної громади міста Нікополя в особі виконавчого комітету Нікопольської міської ради про визнання права власності на частку у спільному майні.

В обгрунтування вимог посилається на те, що йому на праві приватної власності, на підставі договору міни, посвідченого приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Максименко О.В. від 27.07.1995 року та зареєстрованого в реєстрі за № 1-495, належить 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 . Іншим власником цієї квартири є ОСОБА_3 . Після укладення цього договору він зі своєю дружиною ОСОБА_4 та ОСОБА_3 вселились до чотирьохкімнатної квартири АДРЕСА_1 та проживали усі разом, вели спільне господарство, тобто, фактично він та його дружина стали для ОСОБА_3 його родиною, бо у нього не було ніяких родичів. Порядок користування отриманої ними за договором міни від 27.07.1995 року квартири визначений не був та вони усі разом користувались усією житловою та загальною площею в ній. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Після його смерті спадкоємців за законом не було. Єдиний заповіт, який ОСОБА_3 склав, це був заповіт на ім`я його дружини, посвідчений 26 липня 1994 року в Першій Нікопольській державній нотаріальній конторі, яким він заповідав ОСОБА_4 свою квартиру АДРЕСА_2 , але саме цю квартиру, зазначену в заповіті, ОСОБА_3 обміняв у 1995 році на частку квартири АДРЕСА_1 , де поселився і проживав разом з ними до настання смерті. Після смерті ОСОБА_3 позивач разом зі своєю з дружиною поховали його за власні кошти та разом з родиною продовжував проживати в квартирі АДРЕСА_1 , користувався усією квартирою, в тому числі, часткою ОСОБА_3 . На його ім`я були укладені всі договори про надання комунальних послуг в цій квартирі, він регулярно сплачував всі комунальні платежі за користування водою, світлом, природним газом та іншим за адресою свого проживання. З 1996 року він повністю користується квартирою АДРЕСА_1 , являється власником 1/2 частини цього майна. У червні 2023 року він вирішив розпорядитись належним майном, однак, звернувшись до нотаріуса з приводу посвідчення майбутнього правочину, дізнався, що укладення договору з відчуження квартири неможливо без оформлення права на 1/2 частину, що належала ОСОБА_3 . З метою оформлення документів, він звернувся до нотаріальної контори, вважаючи за можливе оформити спадщину після смерті ОСОБА_3 . Однак, постановою від 11 серпня 2023 року йому було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії приватним нотаріусом Нікопольського районного нотаріального округу Є.В.Апальковим, у зв`язку з тим, що ним не були надані документи на підтвердження родинного зв`язку з ОСОБА_3 . При цьому, він безперервно тривалий час користується, володіє квартирою АДРЕСА_1 і спадкова справа після смерті ОСОБА_3 була відкрита лише 11.08.2023 року за його заявою. Інших спадкоємців за законом чи заповітом у померлого немає. Таким чином, вважає, що за законом немає ніяких обмежень щодо набуття ним права власності за набувальною давністю на вказане нерухоме майно, шляхом визнання за ним права власності на частку квартири, а тому, враховуючи вищевикладені обставини, він змушений звернутись до суду, оскільки в позасудовому порядку позбавлений можливості вчинити будь-які дії відносно майна та, в тому числі, зареєструвати своє право на нерухоме майно.

В судовому засіданні позивач викладенні обставини в позовній заяві підтримав та на задоволенні позову наполягав.

Представник позивача в судовому засіданні також викладені обставини в позовній заяві підтримала та додатково суду пояснила, що всі ознаки витримані, тому числі, добросовісність, спадкодавець помер, а інших спадкоємців немає. Позивач відкрито володіє нерухомим майном та всі договори з приводу надання комунальних послуг оформленні на позивача. Спадкодавець бажав, щоб його майно перейшло до його сім`ї, доказом цього є заповіт, який померлий склав стосовно свого майна на його дружину. Вони доглядали за ОСОБА_3 , тому, разом з ним й обміняли свої квартири на одну. Вони ж його й ховали. Тобто, в даному випадку, вимоги ст.344 ЦК України виконані, однак, ніяких можливостей для реєстрації права власності на 1/2 частину нерухомого майна, крім, судового порядку, позивач немає.

Представник відповідача, будучи належним чином повідомлений про розгляд справи, в судове засідання не прибув, 22 травня 2024 року від ОСОБА_5 , яка діє на підставі довіреності, на адресу сулу надійшла заява, в якій вона просить суд розгляд справи проводити за їх відсутності та прийняти рішення у відповідності до вимог чинного законодавства.

Суд, вислухавши сторони, свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного.

Згідно зі ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п.1 ст.6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п.52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п.40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

Відповідно дост.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч.1ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 на праві приватної власності, на підставі договору міни, посвідченому приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Максименко О.В. від 27.07.1995 року та зареєстрованого в реєстрі за № 1-495, належить 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 . При цьому, у відповідності до матеріалів справи, іншим власником вищевказаної квартири є ОСОБА_3 (а.с.5). У відповідності до вищевказаного договору, ОСОБА_1 разом зі своєю дружиною ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , вселились до чотирьохкімнатної квартири АДРЕСА_1 та проживали усі разом, тобто, дані обставини свідчать про те, що сторони вели спільне господарство. Згідно пояснень позивача та його представника, порядок користування отриманої за договором міни від 27.07.1995 року квартири визначений не був та вони усі разом користувались усією житловою та загальною площею в ній. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, про що свідчить актовий запис № 234, складений 30 січня 1996 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Нікополю реєстраційної служби Нікопольського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області (а.с.15). Згідно отриманої відповіді на запит суду, після смерті ОСОБА_3 спадкоємців не виявлено, проте, за час свого життя ОСОБА_3 склав заповіт на ім`я ОСОБА_4 , посвідчений 26 липня 1994 року в Першій Нікопольській державній нотаріальній конторі, яким він заповідав ОСОБА_4 свою квартиру АДРЕСА_2 , яку обміняв у 1995 році на частку квартири АДРЕСА_1 , де поселився і проживав разом з позивачем та його дружиною ОСОБА_4 до настання своєї смерті. Як вбачається зі спадкової справи, яка заведена після смерті ОСОБА_3 , у червні 2023 року позивач звернувся до нотаріуса з приводу посвідчення майбутнього правочину, однак, постановою від 11 серпня 2023 року у вчиненні нотаріальної дії йому було відмовлено та роз`яснено, що укладення договору з відчуження квартири неможливо без оформлення права на 1/2 частину квартири, що належала ОСОБА_3 , а також у зв`язку з тим, що позивачем не були надані документи на підтвердження родинного зв`язку з ОСОБА_3 (а.с.17).

Тобто, в даному випадку, аналізуючи письмові докази по справі, судом встановлено, що позивач відкрито та добросовісно володіє майном, однак, в позасудовому порядку позбавлений можливості успадкувати та провести відповідну реєстрацію на нерухоме майно.

Так, як на підставу викладених в позовній заяві обставин та своїх заявлених вимог, за клопотанням позивача в судовому засіданні були допитані свідки.

Свідок ОСОБА_6 , який є троюрідним братом дружини позивача, в судовому засіданні пояснив, що позивач та його дружина в квартирі АДРЕСА_1 проживають з 1994-1995 років. Вони спочатку проживали разом з незнайомим йому чоловіком, який десь через пів року помер, і вони з тих пір живуть своєю сім`єю. Вперше він був у них в гостях десь приблизно в 90-х роках. Буває в гостях, приблизно, пару раз на рік.

Свідок ОСОБА_7 , який позивачу доводиться кумом, в судовому засідання пояснив, що знає родину позивача приблизно 40 років, хрестив сина позивача ОСОБА_8 . Буває в гостях на днях народження. Спочатку вони жили в одній квартирі, де він був на дні народження свого хрещеника,а вже десь через рік - два позивач разом з дружиною запросили його в гості до квартири АДРЕСА_1 . На той час сторонніх в квартирі не було. На даний час вони проживають одні і хто там жив іще, йому не відомо. Буває в гостях у позивача тричі на рік на родинних святах.

Відповідно до статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ч.ч.1, 4 ст.344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Аналізуючи поняття добросовісності володіння, як підстави для набуття права власності за набувальною давністю за статтею 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Норми цієї статті не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов`язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.

У пункті 9 постанови пленуму Вищого спеціалізовано суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Отже, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Зокрема, виходячи зі змістуст.344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи і які повинен довести позивач, є такі: майно може бути об`єктом набувальної давності; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність; відсутність інших осіб, які претендують на це майно; відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності.

Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду.

Згідно положень пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК України набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року.

Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Отже, враховуючи вищевикладене, а також той факт, що позивач добросовісно володіє майном і понад 20 років продовжує відкрито, безперервно користуватись квартирою та це не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає за можливе визнати за позивачем право власності за набувальною давністю.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.328, 335, 344 ЦК України, керуючись ст.ст.76-81, 259, 263-265, 268, 354-355 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до територіальної громади міста Нікополя в особі виконавчого комітету Нікопольської міської ради про визнання права власності на частку у спільному майні - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Дніпровського апеляційного суду Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: І. О. Кобеляцька-Шаховал