головуючий у суді І інстанції Кордюкова Ж.І.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

5 листопада 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Савченко К.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватно-орендної агрофірми «Україна» на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 17 липня 2024 року про закриття провадження у справі за позовом Приватно-орендної агрофірми «Україна» до ОСОБА_1 про розірвання договору, стягнення збитків та штрафу та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до Приватно-орендної фірми «Україна», третя особа ОСОБА_2 про визнання договору та додаткової угоди недійсними,

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Голосіївського районного суду міста Києва знаходиться цивільна справа за позовною заявою Приватно-орендної агрофірми «Україна» (далі - ПАО «Україна») до ОСОБА_1 про розірвання договору від 23 липня 2017 року № 4, стягнення збитків та штрафу та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до Приватно-орендної фірми «Україна», третя особа ОСОБА_3 про визнання договору та додаткової угоди недійсними.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 17 липня 2024 року закрито провадження у цивільній справі за позовною заявою Приватно-орендної агрофірми «Україна» до ОСОБА_1 про розірвання договору, стягнення збитків та штрафу та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до Приватно-орендної агрофірми «Україна», третя особа ОСОБА_2 про визнання договору та додаткової угоди недійсними.

Роз`яснено позивачам, що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається, а вони мають право звернутись до суду з цими позовними вимогами в порядку господарського судочинства.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду представник Приватно-орендної агрофірми «Україна» - адвокат Бордаченко О.В. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що позивач звернувся з позовом до належного суду, оскільки справи за позовами юридичної особи до фізичної особи повинні розглядатись в порядку цивільного судочинства. Відповідач припинився як ФОП до дати звернення позивача з цим позовом до суду, а тому колишній статус підприємця не впливає на підвідомчість справи. Відтак, висновки Голосіївського районного суду м. Києва в ухвалі від 17 липня 2024 року про закриттяпровадження у справі №752/17077/18, так як спір має розглядатись в порядку господарського судочинства, - є помилковими, прийняті всупереч положень ст.ст. 2, 19, 48, 255 ЦПК України, ст. 52 ЦК України та правовому висновку Великої Палати Верховного Суду у її постанові від 4 липня 2018 року по справі №686/19162/15-ц.

Звертає увагу, що позов було подано до суду 17 серпня 2018 року відповідно до актуальної практики ВП ВС, а тому закривати справу через нібито непідвідомчість спору цьому суду через 6 років її безперервного розгляду в суді першої інстанції, - порушує ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою закріплене право особи на справедливий суд, вирішення її справи у розумні строки та суперечить принципу правої визначеності.

Відзив на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надходив.

У судовому засіданні представник Приватно-орендної агрофірми «Україна» - адвокат Бордаченко О.В. просив скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Третя особа ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про розгляд справи шляхом направлення судової повістки на поштову адресу, яка міститься в матеріалах справи. Клопотань про відкладення розгляду справи до Київського апеляційного суду не надходило.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд ухвалив розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились в судове засідання.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частинами першою та четвертою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.

Постановляючи ухвалу про закриття провадження у справі суд першої інстанції виходив з того, що як вбачається із договору від 23 липня 2017 року №4 та додаткової угоди від 28 липня 2017 року №1 у ПОА «Україна» та ФОП ОСОБА_1 виникли господарські відносини, урегульовані нормами ЦК України щодо підряду, у яких для виконавця є бажаним досягнення економічних і соціальних результатів з метою одержання прибутку, а для замовника - проведення ремонту силосної ями. При цьому в цих правовідносинах обидва учасники є суб`єктами господарювання, а тому даний спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Апеляційний суд не погоджується з вказаними висновками суду з наступних підстав.

За приписами статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У частині першій статті 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Перешкоди в доступі до правосуддя можуть виникати як через особливості внутрішнього процесуального законодавства, так і через передбачені матеріальним правом обмеження.

Згідно зі статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення.

У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи (стаття 124 Конституції України).

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів.

Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Правила юрисдикції визначені процесуальними законами, які регламентують предметну та суб`єктну юрисдикцію адміністративних, господарських та цивільних судів.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою ЄСПЛ.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наводила критерії розмежування судової юрисдикції.

Такими критеріями є передбачені законом умови, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, як-то: суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка у законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 січня 2021 року у справі № 127/21764/17, від 23 березня 2021 року у справі 367/4695/20).

Так, матеріалами справи встановлено, що у серпні 2018 року позивач Приватно-орендної агрофірми «Україна» (далі - ПАО «Україна») звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про розірвання договору від 23 липня 2017 року № 4, стягнення збитків та штрафу.

Вказував, що 23 липня 2017 року між ПОА «Україна» (замовник) та ФОП ОСОБА_1 (виконавець) укладений договір №4 виконання ремонтних робіт, за умовами якого остання зобов`язалась виконати роботи силосної ями своїми силами і засобами в строк до 15 серпня 2017 року, вартість робіт становить 280 000 грн.

28 липня 2017 року між ПОА «Україна» та ФОП ОСОБА_1 укладено додаткову угоду №1 до договору від 23 липня 2017 року №4, якою визначено вартість робіт за договором в сумі 245 000 грн.

Згідно із ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

За ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

У ч. 1 ст.52 ЦК України встановлено, що фізична особа - підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Як на підставу для звернення до суду у 2018 році в порядку цивільного судочинства, позивач вказав, що відповідач 7 лютого 2018 року припинила свою підприємницьку діяльність, що підтверджується Витягом із Державного реєстру та керувався правовим висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 4 липня 2018 року по справі №686/19162/15-4, яка діяла на час звернення до суду із цим позовом.

Так, у зазначеній постанові, в якій позивачем є Банк, який звернувся з позовом до Фізичної особи, яка укладала кредитний договір як ФОП, але до дати звернення позивача з позовом до суду вже припинила підприємницьку діяльність як ФОП, суд вирішував питання про те, чи підсудна справа судам загальної юрисдикції та виснував, що відповідно до положень ст.ст. 51, 52, 598 - 609 ЦК України та норм ЦПК України у редакції, що діяла станом на дату звернення Банку з позовом до суду, так і у редакції Закону N 2147-VIII, такі справи належить розглядати саме в порядку цивільного судочинства, оскільки зобов`язання не припиняються після припинення ФОП, за цими зобов`язаннями він відповідає як фізична особа. Тому позов Банком подано до фізичної особи до суду загальної юрисдикції правильно, бо ФОП припинений до подачі позову, а справи за позовом юридичної особи до фізичної особи підвідомчі цим судам.

Колегія суддів звертає увагу на те, що закриваючи провадження у даній справі, суд першої інстанції керувався висновками Великої Палати Верховного Суду викладеними у постанові від 30 червня 2020 року у справі № 727/2878/19 та у постанові від 7 серпня 2019 року у справі № 646/6644/17, однак у наведених постановах Великої Палати Верховного Суду розглядались справи з інших суспільних відносин і при їх розгляді відсутні правові висновки про те, за правилами якого судочинства належить розглядати позов юридичної особи до фізичної особи, яка до дати звернення до неї з позовом до суду припинила свою підприємницьку діяльність як ФОП.

Разом із тим, як вбачається із судової практики, яка була змінена на час закриття провадження у справі (17 липня 2024 року), а саме відповідно до постанови Верховного Суду від 26 червня 2019 року № 760/13915/18; постанови Верховного Суду від 2 грудня 2020 року справа №304/1363/18-ц; постанови Верховного Суду від 18 листопада 2021 року справа №346/708/21, дійсно розгляд подібних справ, за позовом юридичної особи до фізичної особи, яка до дати звернення до неї з позовом до суду припинила свою підприємницьку діяльність як ФОП підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

На час звернення до суду із апеляційною скаргою Верховний Суд у своїй постанові від 2 травня 2024 року у справі № 551/13/23 звернув увагу на те, що однією з ознак господарського договору, що дозволяє відокремити його від інших видів договорів (у тому числі цивільних), є особливий суб`єктний склад. Зокрема, договір, у якому сторонами є суб`єкти господарювання (наприклад, юридична особа та громадянин, зареєстрований на час його укладення як підприємець), є господарським, відтак і зобов`язання, що з нього виникають, є господарськими.

Таким чином, апеляційним судом встановлено, що існує різна судова практика щодо розгляду подібних справ, в яких юридична особа звернулась до фізичної особи, яка до дати звернення до неї з позовом до суду припинила свою підприємницьку діяльність як ФОП.

Згідно із положеннями ст.10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права і застосовує Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

На переконання колегії суддів оскаржувана ухвала суду не відповідає ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою закріплене право особи на справедливий суд та принципу верховенства права, елементом якого є принцип правової визначеності, що висвітлені у рішеннях ЄСПЛ.

Так, правова визначеність означає, що норми права мають бути максимально чіткими, ясними, зрозумілими та передбачуваними, як і послідовна практика застосування цих норм. Коли особа переконана у досягненні запланованого результату, має легітимні (законні) очікування, діючи згідно з нормами права, їй має бути гарантований захист цих очікувань. Принцип законних очікувань є складовою частиною принципу правової визначеності і полягає у тому, що, коли особа переконана у досягненні запланованого результату, діючи згідно з нормами права, має бути гарантований захист цих очікувань ((рішення по справі A. Racke GmbH & Co. v Hauptzollamt Mainz. 2,07 (1979); рішення по справі «Ольссон проти Швеції», рішення у справі «Олександр Волков проти України»; рішення по справі «C.G. та інші проти Болгарії» та ін.). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення у справі «Парафія греко-католицької церкви у м. Люпені проти Румунії»).

Оскільки апеляційним судом встановлено, що позивач звернувся до суду із позовом ще 17 серпня 2018 року і відповідно до актуальної практики ВП ВС, такі справи підлягали розгляду в порядку цивільного судочинства, тому закривати справу через непідвідомчість спору цьому суду через 6 років її безперервного розгляду в суді першої інстанції, на переконання колегії суддів є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою закріплене право особи на справедливий суд, вирішення її справи у розумні строки та суперечить принципу правої визначеності.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про закриття провадження у справі.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції;

Відповідно до ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є невідповідність висновків суду обставинам справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що ухвала про закриття провадження постановлена суддею помилково, тому вона підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 379, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватно-орендної агрофірми «Україна» задовольнити.

Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 17 липня 2024 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба