Справа № 159/5348/23 Головуючий у 1 інстанції: Лесик В. О.
Провадження № 22-ц/802/1167/24 Доповідач: Данилюк В. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 грудня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Данилюк В. А.,

суддів Киці С. І., Шевчук Л. Я.,

секретаря Трикош Н. І.,

з участю:

представника відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_2 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 08 квітня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про припинення договору поруки, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на ухвалу Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 16 жовтня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

06.08.2024 ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами.

В обґрунтування заяви зазначив, що рішенням Ковельського міськрайонного суду від 08.04.2024 у справі за його позовом до ОСОБА_3 , ПАТ КБ «ПриватБанк» про припинення договору поруки, яке набрало чинності 03.07.2024 року відповідно до постанови Волинського апеляційного суду в задоволенні позову відмовлено повністю.

ОСОБА_2 зазначив, що в серпні 2021 року в телефонному режимі йому було повідомлено про проведення опису його майна, як поручителя з метою погашення кредитної заборгованості позичальника ОСОБА_3 на підставі рішення Ковельського міськрайонного суду, ухваленого в 2015 році.

Зазначає також, що будь яких документів з виконавчої служби, що стосуються примусового виконання судового рішення у справі № 159/1060/15-ц, він не отримував.

20 серпня 2021 року ОСОБА_3 надала йому документи в тому числі і копію постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження ВП№51511076 від 24.06.2016 року про стягнення кредитної заборгованості.

Ухвалою Ковельського міськрайонного суду від 23.09.2021 встановлена та обставина, що зазначене у виконавчому листі його місце проживання АДРЕСА_1 не відповідає дійсності. Ця адреса є місцем проживання боржника ОСОБА_3 , а відтак наголошує на тому, що йому не було відомо до вказаної дати про примусове виконання рішення суду.

Серед наданих ОСОБА_3 документів він виявив додаткову угоду №2 від 15 листопада 2013 року до кредитного договору від 30.07.2007 року. Ця додаткова угода як поручителя ним не підписувалась, а її укладення без його відома має ознаки шахрайства і з цих підстав відомості за його заявою про злочин було внесено до ЄРДР за ч.1 ст.190 КК України 01 грудня 2021 року. Не заперечує, що 04.06.2007 року з ним укладено договір поруки за кредитним договором від 30.05.2007, відповідно до якого кредитор надав боржнику ОСОБА_3 кредит в сумі 15000 доларів США, а боржник зобов`язався його повернути у строк до 30.05.2017 року. Вказаним договором було передбачено сплату відсотків за користування кредитом, винагороду за надання кредиту, пеню від суми непогашеної заборгованості.

На час підписання договору поруки банк його не повідомив, що фактично кредитні кошти в сумі 15 000 доларів США позичальник отримала 31.05.2007 року без поручительства і дана обставина підтверджена ордером-розпорядженням про видачу кредиту на вказану суму 31.05.2007 року. Тобто працівники банку після видачі кредиту ОСОБА_3 обманним шляхом спонукали його до укладення договору поруки 04.06.2007 року.

Враховуючи, що укладену ОСОБА_3 додаткову угоду 15.11.2013 він не підписував, а тому обманним шляхом збільшена його відповідальність по сплаті відсотків за кредитним договором, винагороду за надання кредиту, неустойка від розміру непогашеного кредиту. Збільшено також і строки позовної давності до 50 років. Вказані обставини свідчать про збільшення його відповідальності як поручителя без його на те згоди.

Вважає, що додаткова угода від 22.08.2011 року є тією нововиявленою обставиною, що має істотне значення для справи, так як договір поруки 22.08.2011 року з ним не підписувався, а порука згідно з договором від 04.06.2007 припинилась саме 22.08.2011 відповідно до статті 559 ЦК України.

З посиланням на статтю 423 ЦПК України просить заяву про перегляд судового рішення за ново виявленими обставинами задовольнити.

Ухвалою Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 16 жовтня 2024 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 08 квітня 2024 року у цивільній справі 159/5348/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про припинення договору поруки відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду, позивач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій вказує, що, відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції помилково дійшов висновку, що в рішенні Ковельського міськрайонного суду від 30 квітня 2015 року у справі № 159/1060/15-ц встановлювалась обставина наявності додаткової угоди від 22 серпня 2011 року до кредитного договору № VОКVGА0001412 від 30 травня 2007 року. Це не відповідає дійсності і не ґрунтується на матеріалах справи, ухвала винесена з порушенням норм процесуального права, що призвело де неправильного вирішення справи. Просить ухвалу скасувати, постановити судове рішення про задоволення заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_1 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а ухвалу залишити без змін.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 заперечила проти задоволення апеляційної скарги.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Апеляційний суд в складі колегії суддів, заслухавши думку представника відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду залишити без змін з наступних підстав.

У відповідності до 423 ЦПК України визначені підстави перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами в якій поряд з іншими вказано, що рішення яким закінчено розгляд справи, що набрало законної сили може бути переглянуто за нововиявленими або виключними обставинами(частина 1). Підставою для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є :

- істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бутивідомі особі, яка звертається із заявою на час розгляду справи(ч.2 пункт 1).

Крім того статтею 424 ЦПК України визначені строки подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, тобто протягом 30 днів з дня коли особа дізналася або могла дізнатись про існування обставин, що стали підставою для перегляду судового рішення; коли вирок (ухвала) у кримінальному провадженні набрав законної сили, коли скасовано судове рішення, що було підставою для ухвалення судового рішення яке підлягає перегляду. При цьому строки визначені в частині 2 статті 423 ЦПК України не можуть бути поновлені.

Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Судом встановлено, що рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 30 квітня 2015 року позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задоволено повністю; стягнуто солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором №VOKVGA00001412 від 30.05.2007 в розмірі 311986 грн 21 коп.: стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» судовий збір у сумі 3119 грн 86 коп. в рівних частинах з кожного.

Вказане рішення набрало законної сили.

Зокрема, у рішенні суду від 30 квітня 2015 року встановлені наступні обставини, а саме:

- згідно кредитного договору №VOKVGA00001412, який було укладено 30.05.2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 , ПАТ КБ «ПриватБанк» зобов`язувався видати відповідачу (позичальнику) кредит в сумі 15 000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом, на строк з 30.05.2007 року по 30.05.2017 року;

- з метою забезпечення виконання кредитного договору позичальником ОСОБА_3 , укладено договір поруки до кредитного договору №VOKVGA00001412/1 від 30.05.2007 року з поручителем ОСОБА_2 ;

- під час розгляду справи 159/1060/15-ц, ОСОБА_2 особисто був присутній, в судовому засіданні, заявлені вимоги визнав повністю та пояснив, що дійсно між ним та ПАТ КБ «Приватбанк», в порядку забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором, 30.05.2007 року було укладено договір поруки №VOKVGA00001412/1, за яким він виступив як поручитель та взяв на себе зобов`язання по забезпеченню виконання ОСОБА_3 умов кредитного договору.

Крім цього, із матеріалів справи № 159/1060/15-ц за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, при розгляді який брав участь позивач, встановлена наявність Додаткової угоди від 15.11.2013 року до кредитного договору від 30.05.2007 року, яка підписана позичальником ОСОБА_3 із врахуванням який було ухвалено рішенням суду про стягнення солідарної заборгованості за кредитним договором.

15 вересня 2015 року Ковельським міськрайонним судом видано виконавчий лист про стягнення солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 кредитної заборгованості.

Ухвалою Ковельського міськрайонного суду від 23 вересня 2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 , про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню у цивільній справі № 159/1060/15-ц за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, відмовлено.

Відмовляючи у задоволення заяви ОСОБА_2 , суд першої інстанції покликаючись на встановлені обставини та вимоги цивільно- процесуального законодавства, виходив з того, що обставина, на яку покликається позивач, була відома учасниками справи на час розгляду справи та не є нововиявленою обставиною.

Апеляційний суд погоджується з висновками суд зважаючи на таке.

Предметом дослідження були правовідносини між ОСОБА_2 та банком за договором поруки. Більше того, під час дослідження справи 2015 року апеляційним судом було встановлено наявність додаткової угоди також 2011 року. Про дану додаткову угоду ОСОБА_2 міг дізнатись в тому числі 2015 року, коли був присутнім під час проголошення рішення суду про стягнення з нього заборгованості.

Межі розгляду судової справи №159/5348/23 є період з дати укладення договору поруки до 15.11.2013 року. Отже, судом досліджено в тому числі період 2011 року. Більше того, як встановлено судом у справі 2015 року, наявний договір поруки від 15.11.2013 року. Відтак, наявність чи відсутність підписаної додаткової угоди 2011 року не має значення для справи та спростовує збільшення відповідальності за договором поруки ОСОБА_2 .

Крім того, як зазначалося, ОСОБА_2 просив припинити договір поруки від 15.11.2013 року у зв`язку з наявністю додаткової угоди 2013 року. Межі позовних вимог, предмет розгляду, коло відповідачів визначає позивач. Під час розгляду справи у суді першої інстанції до розгляду справи по суті мав право змінити позовні вимоги, вказавши інший період правовідносин, але цього не зробив. Те, що ОСОБА_2 стало відомо про додаткову угоду 2011 року після ухвалення постанови по суті позову Волинським апеляційним судом від 03.07.2024 р., не підтверджено жодним доказом та спростовується матеріалами справи. Крім того, додаткова угода 2011, яка підписана ОСОБА_4 , не спростовує підписаний договір поруки ОСОБА_2 15.11.2013 року, що підтверджено рішенням Волинського апеляційного суду від 03.07.2024 року та рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 30.04.2015 р. у справі №159/1060/15-ц.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду розглянув справу №909/243/18, в якій акцентував увагу на відмінностях між поняттями «предмет спору» та «предмет позову». Зокрема, ВС зазначив, що предметом позову є безпосередньо матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої особа звертається до суду за захистом своїх прав чи інтересів, а предметом спору є об`єкт спірних правовідносин, матеріально-правовий об`єкт, з приводу якого виник правовий конфлікт між позивачем і відповідачем.

Статтею 264 ЦПК визначено, що при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Тобто, у справі, яка розглядалась судом було визначено межі позовних вимог, предмет позову та предмет спору.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень (постанова КЦС ВС від 19.12.2019по справі №520/11429/17).

Преюдиціальність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні суду і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами (постанова КГС ВС від 26.11.2019по справі №902/201/19, постанова КГС ВС від 15.10.2019по справі №908/1090/18).

Частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини (далі - Конвенція) та практику суду як джерело права. У преамбулі та статті 6 параграфа 1 Конвенції, у рішенні Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також у рішенні Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів постанова КЦС ВС від 17.12.2019по справі №°641/1793/17).

Суб`єктивними межами є те, що у двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду. Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови:

обставина встановлена судовим рішення;

судове рішення набрало законної сили;

у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини постанова КЦС ВС від 11.12.2019по справі №9320/4938/17).

Не потребують доказування обставини, встановлені рішення суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення (постанова КЦС ВС від 11.12.2019по справі №9320/4938/17).

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи. Такі висновки сформульовані в пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17

Отже, рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 30.04.2015 р. у справі №159/1060/15-ц має преюдиційне значення для справи №159/5348/23.

Верховний Суд у постанові від 19.06.2024 у справі № 372/4154/18 вказує що, нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин.

Доводи ОСОБА_2 у апеляційній скарзі про те, що про наявність угоди 2011 року йому стало відомо після винесення рішення апеляційним судом 03.07.24 року, не заслуговують на увагу також з огляду на те, що доказів того, що починаючи з 22 лютого 2024 р. (ухвала про тимчасовий доступ до речей, яка є у відкритому доступі Єдиному державному реєстрі судових рішень) та починаючи з 10 квітня 2024 (протокол тимчасового доступу до речей і документів з додатком) до 03 липня 2024 року, ОСОБА_2 не міг дізнатись.

Сам по собі факт посвідчення ухвали суду про тимчасовий доступ до речей, протоколу доступу 29.07.2024 року не підтверджує того, що ОСОБА_2 стало відомо про дані обставини у дату посвідчення таких документів самим ОСОБА_2 , навіть не посадовою особою правоохоронних органів.

Підсумовуючи викладене, апеляційний суд вважає, що наведені ОСОБА_2 обставини не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, а зводяться до власного тлумачення заявником норм права та незгоди із судовим рішенням, і не є підставою для перегляду рішення за нововиявленими обставинами в розумінні глави 3 розділу V ЦПК України, а відтак суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заяв.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що мотиви суду першої інстанції є обґрунтованими та відповідають вимогам закону, а наведені в апеляційній скарзі фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта з висновком суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 16 жовтня 2024 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 30 грудня 2024 року.

Головуючий

Судді :