Справа №: 398/5289/23
провадження №: 2/398/748/24
РІШЕННЯ

Іменем України

"01" листопада 2024 р. м.Олександрія

Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області

у складі: головуючої судді Голосеніної Т.В.,

за участю секретаря Шаповал І.Ф.,

позивачки ОСОБА_1 ,

відповідачки ОСОБА_2 ,

представника відповідачки адвоката Тимошенко А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Олександрії цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним заповіту, складеного її батьком ОСОБА_3 .

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивачки ОСОБА_3 , після чого вона звернулась до приватного нотаріуса Стенюхіної І.В. із заявою про прийняття спадщини. Нотаріус повідомила позивачці, що її батьком був складений заповіт на користь іншої особи. Позивачці стало відомо, що її батько ОСОБА_3 склав заповіт на користь ОСОБА_2 . З даним заповітом позивачка не згодна, оскільки вважає, що він був підписаний її батьком під психологічним тиском та під впливом обману зі сторони відповідачки та її чоловіка, який є священиком релігійної громади, до якої входив і батько позивачки. Батько позивачки ОСОБА_3 останні п`ять років хворів на онкологічне захворювання. За два роки до смерті його здоров`я значно погіршилось. За життя ОСОБА_3 особисто повідомив позивачку, що чоловік відповідачки заборонив йому спілкуватись з позивачкою, приймати її у себе вдома та отримувати від неї догляд. Останні два роки ОСОБА_3 казав, що відповідачка забороняла йому впускати позивачку до себе додому. Після смерті ОСОБА_3 відповідачка разом з чоловіком таємно від позивачки поховали його. Під час поховання відповідачка просила присутніх не повідомляти позивачку про смерть батька. Про його смерть позивачка випадково дізналась через чотири дні. За життя ОСОБА_3 відповідачка не доглядала його, а забрала банківську картку та забирала пенсію, на що ОСОБА_3 скаржився сину позивачки та своєму онуку ОСОБА_4 . Позивачка з дитинства хворіє, є особою з інвалідністю. Її батько ОСОБА_3 за життя завжди допомагав їй. Позивачка вважає, що через захворювання та похилий вік ОСОБА_3 міг не усвідомлювати значення своїх дій, був недієздатним, тому просить визнати заповіт, складений її батьком на користь відповідачки, недійсним.

01.11.2023 року ухвалою суду відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження.

26.04.2024 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Від відповідачки надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона заперечує проти задоволення позову. Свої заперечення мотивує тим, 20 червня 2018 року ОСОБА_3 у присутності свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , яких він залучив за власним бажанням, склав заповіт, який був посвідчений приватним нотаріусом Чернишовим С.С. Нотаріусом було перевірено обсяг цивільної дієздатності свідків. Доказів того, що на день складення заповіту ОСОБА_3 був недієздатним, позивачкою не надано. Посилання позивачки на онкологічне захворювання у ОСОБА_3 не може вказувати на відсутність у нього дієздатності на момент складення заповіту 20.06.2018 року.

У судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги з підстав, зазначених у позові.

Відповідачка та її представник у судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог, прохали відмовити у їх задоволенні, посилаючись на обґрунтування заперечень, викладених у відзиві на позовну заяву та вказали, що доводи не підтверджуються жодним доказом.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 повідомила, що знала ОСОБА_3 , з яким спілкувалась та з яким разом ходила до церкви. ОСОБА_3 хотів написати заповіт на користь церкви, щоб церква його поховала. Про тиск не говорив. Вона та ще один свідок разом з ОСОБА_3 їздили до нотаріуса. ОСОБА_3 «був при пам`яті», сам ходив. У 2018 році ОСОБА_3 не говорив про наявність хвороб ОСОБА_8 чи ОСОБА_9 . Батюшка ні на кого не впливав щодо заповіту. Позивачку у батька вона не бачила.

Свідок ОСОБА_10 пояснила, що з 1999 року по 2005 рік жила разом з ОСОБА_3 . У цей час вона та ОСОБА_3 спілкувались з його дочкою ОСОБА_11 позивачкою по справі. ОСОБА_3 допомагав дочці чим міг. Після 2005 року вона бачила ОСОБА_3 лише один раз, але з ним не спілкувалась. У 2018 році ОСОБА_3 не бачила. Після 2005 року вона продовжує спілкуватись з позивачкою та її старшим сином. Від них вона дізналась, що ОСОБА_3 перестав пускати позивачку та її дітей до себе, бо його мати ОСОБА_12 казала, що вони не тої віри. ОСОБА_13 померла у 2010 році. Від людей вона чула, що відповідачка казала, що ОСОБА_1 . нерідна дочка ОСОБА_3 . Це було після смерті ОСОБА_3 .

Свідок ОСОБА_14 син позивачки та онук ОСОБА_3 пояснив, що в дитинстві приходив до діда ОСОБА_3 , який казав, що квартиру нікому не віддасть. Спочатку дід їх всіх пускав до себе, але, коли він навчався у 4 класі (вік 11-12 років), дід почав пускати до себе тільки його, а матері передавав привіт. Дід йому казав, що батюшка заборонив йому спілкуватись з дочкою та онуками. Він, його брат та мати належать до Свідків ОСОБА_15 . Останній раз він був у діда у листопаді 2022 року. Він запропонував діду допомогти по дому, але той відмовився. Дід казав, що ОСОБА_16 забрали у нього картку, заборонили брати у нього, брата та матері гроші та допомогу. Він запропонував діду купити ліки від тиску за свої гроші. В органи опіки він та його мати не звертались. У діда був рак легень, наскільки йому відомо. У 2022 році він мав хворобливий вигляд. У 2018 році він був у діда, який нормально себе почував, розмовляв усвідомлено. Він спілкувався з дідом три рази на тиждень, дід допомагав йому по математиці та по фізиці. У 2018 році його мати ще спілкувалась зі своїм батьком.

Свідок ОСОБА_17 син позивачки та онук ОСОБА_3 пояснив, що він з дідом мав гарні відносини. Вони до нього часто ходили в гості, дід фінансово допомагав збиратись до школи, дарував на день народження гроші. Це було у той час, коли дід жив у приватному будинку. У старшому віці дід перебрався до квартири. Він чув від діда, що йому заборонено від нього, брата та матері щось брати, бо вони іновірці, але дід цікавився їхнім життям. Дід допоміг один раз з купівлею дров, купив машину дров. Під час епідемії коронавірусу він став менше ходити до діда. Вважає, що діда поховали таємно. У 2018 році він спілкувався з дідом. Було видно, що на нього хтось впливає. Потім можна було і не попасти до діда. Бувало, що дід не хотів брати гостинці і говорив, що йому заборонено спілкуватися з ними. У 2018 році дід був «як живчик», але підкашлював. Психологічних «особливостей, странностей» у діда він не помічав. Про наявність заповіту діда він дізнався лише після його смерті.

Свідок ОСОБА_18 приватний нотаріус пояснив, що у присутності свідків ОСОБА_3 скористався своїм правом скласти заповіт. Заповідач не мав вад. ОСОБА_3 підписав заповіт самостійно, свідки це посвідчили. Посвідчення заповіту відбувалося в АДРЕСА_1 . Він повідомив спадкодавця, що у разі, якщо на момент смерті у нього буде непрацездатна дитина, то вона має право на обов`язкову частку. Від інших пояснень свідок відмовився, посилаючись на ч. 11 ст. 8 Закону України «Про нотаріат».

Свідок ОСОБА_19 приватний нотаріус відмовилась від свідчень, посилаючись на ч. 11 ст. 8 Закону України «Про нотаріат».

Свідок ОСОБА_6 пояснив, що ОСОБА_3 підійшов до нього у церкві та попросив, щоб він був свідком при складанні заповіту. Вони допомагали ОСОБА_3 возили його в лікарню, купували продукти, прали його речі. Ремонт йому зробили Бобурки.

Свідок ОСОБА_20 пояснила, що ОСОБА_3 купив квартиру у їхньому будинку. ОСОБА_3 жив сам, свідок жила на одній площадці з ним. Вона бачила дочку ОСОБА_3 один раз, коли він купив квартиру, і ще один раз за дванадцять років. ОСОБА_21 не приходила, коли хворів її батько. Відповідачку вона часто бачила у ОСОБА_3 , вона з чоловіком прибирали у ОСОБА_3 , возили його у лікарню. ОСОБА_3 не хворів на психічні розлади, не було в нього за 3-4 роки відхилень у психіці. Спочатку онуки приходили до ОСОБА_3 , але він скаржився, що вони приходять лише просити гроші. ОСОБА_3 казав, що хоче оформити квартиру на церкву, щоб його поховали.

Свідок ОСОБА_22 пояснила, що знала ОСОБА_3 з того часу, як він купив квартиру. Він спілкувався з сусідами. Його дочку вона бачила лише один раз. ОСОБА_3 казав, що не хоче її знати. Вона не бачила позивачку на дні народження ОСОБА_3 , коли він хворів. ОСОБА_3 допомагали люди з церкви, відповідачка приїжджала майже кожного дня. Коли ОСОБА_3 хворів, позивачка ніколи не приїжджала. Вона особисто заповіт не бачила. ОСОБА_3 казав, що хоче, щоб його достойно поховали, поставили пам`ятник. Він знав, що напише заповіт і його точно доглянуть. Позивачки на похороні не було. Їй відомо, що ОСОБА_3 був онкохворий.

Заслухавши учасників судового процесу, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є дочкою ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про її народження.

12 червня 2018 року був складений заповіт ОСОБА_3 , яким він заповів усе належне йому майно ОСОБА_2 . Заповіт, за бажанням ОСОБА_3 , був складений у присутності свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_6 .

Приватним нотаріусом Олександрійського міського нотаріального округу Чернишовим С.С. посвідчено заповіт ОСОБА_3 та зареєстровано у реєстрі за № 437. Як зазначено у заповіті, до підписання заповіт був прочитаний уголос заповідачем ОСОБА_3 і власноручно підписаний у присутності нотаріуса. При складанні та посвідченні заповіту за бажанням ОСОБА_3 були присутні свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , які у присутності нотаріуса причитали заповіт уголос до підписання його заповідачем і поставили на заповіті свої підписи. Під час складання заповіту ОСОБА_3 було роз`яснено зміст статей 1235-1241, 1245, 1248, 1253, 1254, 1307 ЦК України. Нотаріусом було перевірено дієздатність заповідача, про що вказано у тексті заповіту.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

Після смерті батька позивачка звернулась із заявою про прийняття спадщини.

Листом від 19.05.2023 року № 119/02-14 приватний нотаріус Олександрійського районного нотаріального округу Стенюхіна І.В. повідомила позивачку про те, що її батьком ОСОБА_3 було складено заповіт на користь іншої особи, тому вона не має права на спадкування за законом.

06.02.2023 року відповідачка ОСОБА_2 звернулась до приватного нотаріуса Олександрійського районного нотаріального округу Стенюхіної І.В. із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3

11.10.2023 року приватний нотаріус Олександрійського районного нотаріального округу Стенюхіна І.В. видала відповідачці свідоцтво про право на спадщину за заповітом, згідно якого спадкоємцем зазначеного в заповіті майна ОСОБА_3 є відповідачка. Спадщина, на яку видано свідоцтво, складається з квартири АДРЕСА_2 , яка належала спадкоємцю на підставі договору купівлі-продажу квартири від 06.05.2011 року.

Згідно листа КП «Центральна міська лікарня м. Олександрії» Олександрійської міської ради від 02.05.2024 року № 995 ОСОБА_3 у період з 2018 року по 20.01.2023 року за медичною допомогою до КП «ЦМЛ м. Олександрії» не звертався.

Згідно з статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно із ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Згідно зі ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто (ст. 1234 ЦК України).

Відповідно до ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч. 4 ст. 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у ст.ст. 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у ч. 3 цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

За ч. 1 ст. 30 ЦК України, цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Частиною 2 ст. 1236 ЦК України передбачено, що заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

Згідно із ст. 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Воля це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту).

Волевиявлення це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених нормами ЦК України.

Згідно зі статтею 7 Закону України «Про нотаріат», нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються законами України, постановами Верховної Ради України, указами і розпорядженнями Президента України, постановами і розпорядженнями Кабінету Міністрів України, а на території Республіки Крим, крім того, - законодавством Республіки Крим, наказами Міністра юстиції України, нормативними актами обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій.

Згідно пунктів 1.1-1.4, 1.7, 1.11 глави 3 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року, нотаріус посвідчує заповіти фізичних осіб з повною цивільною дієздатністю, у тому числі подружжя, які складені відповідно до вимог статей 1233-1257 Цивільного кодексу України та особисто подані нотаріусу. Посвідчення заповіту через представників не допускається. У заповіті зазначаються місце і час складення заповіту, дата та місце народження заповідача. Заповіт особисто підписує заповідач. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається перед його підписом. На бажання заповідача, а також у випадках, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватись не менше ніж при двох свідках. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому.

Згідно з частиною 2 статті 1267 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

У постанові від 12.01.2021 року у цивільній справі № 397/1396/19 Верховний Суд зробив висновок про те, що у статті 1257 ЦК України передбачено вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним та зазначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині 3статті 203 ЦК України. Зі змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.

Заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 272/1197/18 (провадження № 61-15998св20).

Відповідно до ч. 1ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Статтею 204 ЦК України закріплена презумпція правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Зокрема, згідно з ч.3 ст.203ЦК України передбачено, що волевиявленняучасникаправочинумаєбутивільнимівідповідатийоговнутрішнійволі.

Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 05.06.2019 по справі № 665/1935/16-ц та постанові від 15.07.2019 по справі № 583/3606/16-ц недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником тощо).

Відповідно до змісту наведених норм дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону, є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.

Стаття 225 ЦК України визначає правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, зокрема, відповідно до частини першої цієї статті правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11.11.2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) вказав, що підставою для визнання правочину недійсним згідно частини першої статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладено висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду: від 19 червня 2019 року у справі № 554/11179/13-ц (провадження № 61-30685св18), від 02 листопада 2020 року у справі № 326/81/15 (провадження № 61-837св19) та від 22 грудня 2021 року у справі № 350/792/20.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними (постанова Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12).

Відповідно до статті 105 ЦПК України призначення експертизи судом є обов`язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи судом є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити: 1) характер і ступінь ушкодження здоров`я; 2) психічний стан особи; 3) вік особи, якщо про це немає відповідних документів і неможливо їх одержати.

Обов`язковість вимог статті105 ЦПК України щодо призначення судово-психіатричної експертизи при вирішенні спору про визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України вказує на те, що саме висновок експерта в цьому випадку є належним доказом медичного характеру в розумінні статті 77 ЦПК України.

Разом з тим, клопотання про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи жодною із сторін не заявлялося.

Таким чином, належних, допустимих та достатніх доказів того, що заповіт був, складений особою, яка не мала на це права, з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, заповідач ОСОБА_3 на час посвідчення заповіту 12 червня 2018 року був абсолютно неспроможний розуміти значення своїх дій та керувати ними, матеріали справи не містять. Згідно пояснень свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_14 , ОСОБА_17 у 2018 році ОСОБА_3 не виявляв ознак недієздатності, усвідомлено висловлювався та вчиняв дії, неодноразово висловлювався про бажання скласти заповіт на користь церкви, у зв`язку із чим суд дійшов висновку про недоведеність позивачкою цих підстав її позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

З наданої копії довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААВ № 197986 вбачається, що позивачці ОСОБА_1 з 04.04.2023 року було встановлено третю групу інвалідності, тобто на момент смерті батька ОСОБА_3 20.01.2023 року вона не була особою з інвалідністю, тому не має права на обов`язку частку у спадкуванні після смерті батька.

Відповідно до ч.1ст. 81 ЦПК України, кожна сторона має довести ті обставини на , які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 6ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, оскільки у задоволенні позову відмовлено, сплачений позивачкою судовий збір за подання позову до суду необхідно покласти на неї.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 17, 76-80, 81, 141, 259, 265, 273, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Кропивницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 08.11.2024 року.

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 ;

відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП невідомий, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 ;

представник відповідачки: адвокат Тимошенко Анастасія Анатоліївна, РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: м. Кропивницький, вул. Кавалерійська, 17/19.

Суддя Т.В. Голосеніна