ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2024 року м.Суми

Справа №587/1461/23

Номер провадження 22-ц/816/428/24, 22-ц/816/1520/24

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Рунова В. Ю.

з участю секретаря судового засідання Назарової О.М.

у присутності :

представника позивача ОСОБА_1 адвоката Кучми Людмили Володимирівни,

представника відповідача - адвоката Мальченка Дениса Володимировича

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 , які були подані її представником - адвокатом Кучмою Людмилою Володимирівною,

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 09 жовтня 2023 року, у складі судді Ніколаєнко О.О., ухваленого в м. Суми, повний текст якого виготовлено 18 жовтня 2023 року,

та на додаткове рішення Зарічного районного суду м. Суми від 08 квітня 2024 року у складі судді Ніколаєнко О.О., повний текст якого виготовлено 08 квітня 2024 року,

в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Тростянецька міська лікарня» Тростянецької міської ради про визнання незаконними актів, зміну формулювання причин звільнення, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, мотивуючи вимоги тим, що з лютого 2023 року працювала у КНП «Тростянецька міська лікарня» Тростянецької міської ради. Наказом від 04 квітня 2023 року звільнена з 14 березня 2023 року за прогул без поважних причин за п. 4 ст. 40 КЗпП України. З цим наказом позивач не згодна. 03 березня 2023 року її було ознайомлено з наказом від 03 березня 2023 року про зміну істотних умов праці, яким її було переведено на неповний робочий час та змінено режим роботи з цього ж дня. Не погоджуючись з такими змінами, проставила відмітку «не згодна». Наступного робочого дня 06 березня 2023 року звернулася до відповідача із заявою про звільнення за п. 6 ст. 36 КЗпП України (у зв`язку зі зміною істотних умов праці), на яку роботодавець не відреагував. З 07 березня 2023 року до 09 березня 2023 року продовжувала перебувати на робочому місці у робочий час. 09 березня 2023 року вона звернулась до відповідача із повторною заявою. У подальшому, з 10 березня 2023 року, неодноразово зверталася до відповідача з вимогою звільнити її, однак відповідач не реагував. 17 березня 2023 отримала від відповідача лист, яким їй було запропоновано з`явитися до відділу кадрів і надати письмові пояснення причин відсутності на роботі 14 березня 2023 року та 15 березня 2023 року та ознайомитися з наказами про накладення дисциплінарних стягнень у зв`язку з відсутністю на роботі 10 березня 2023 та 13 березня 2023 року. 06 квітня 2023 року отримала лист від відповідача, у якому їй повідомлено про звільнення з 14 березня 2023 року за прогул без поважних причин.

В порушення положень ст. 3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» відповідач повідомив позивача про зміну істотних умов праці та про їх запровадження в один день. Відповідач здійснив допуск до роботи позивача незважаючи на її незгоду зі змінами істотних умов праці та не намагався врегулювати це питання. Незгода позивача з такими змінами та подальша заява про звільнення поставила відповідача в умови, у яких виникла необхідність у підробці ряду документів з метою виправдання довготривалої бездіяльності, пов`язаної з розглядом заяви та подальшого звільнення за прогул. Відповідач, будучи обізнаним з незгодою позивача продовжувати працювати, проігнорував її заяву та пропонував звільнитися виключно за власним бажанням. Вважає, що позивач не мав жодних правових підстав для застосування до позивача дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Уточнивши позовні вимоги, просила: визнати незаконними акт від 03 березня 2023 року № 3 «Про відмову в ознайомленні з наказом від 03 березня 2023 року № 81 «Про зміну істотних умов праці» та акт від 06 березня 2023 року №4 «Про відмову в ознайомленні з наказом від 03 березня 2023 року № 83 «Про скасування переведення на неповний робочий час та зміну режиму роботи ОСОБА_1 »; визнати наказ №115-к-тр від 04 квітня 2023 року «Про звільнення» та наказ №101 від 04 квітня 2023 року «Про накладення дисциплінарного стягнення» незаконними та скасувати їх; змінити формулювання підстав звільнення ОСОБА_1 , зазначивши підставу звільнення «Звільнена у зв`язку із зміною істотних умов праці п.6 ст.36 КЗпП України», зобов`язати відповідача внести відповідний запис до трудової книжки.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 09 жовтня 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання незаконними актів від 03 березня 2023 року №3, від 06 березня 2023 року №4 про відмову в ознайомленні з наказами, зміну формулювання причин звільнення, зобов`язання внести відповідний запис до трудової книжки відмовлено у зв`язку з необґрунтованістю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , діючи через свого представника адвоката Кучму Л.В., посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

У доводах апеляційної скарги вказує на те, що судом першої інстанції не було взято до уваги докази, які свідчать про те, що наказ №83, яким скасовано переведення на неповний робочий час, станом на 03 березня 2023 року не існував, а тому ознайомлення з ним 06 березня 2023 року позивача було неможливим. Доказів на підтвердження того, що наказ №83 було виготовлено до написання позивачем заяви про звільнення, відповідачем надано не було. Цей наказ не було зареєстровано у журналі, тому встановити дату його виготовлення є неможливим.

Зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги доводи позивача про те, що надані позивачем акти від 03 березня 2023 року та від 06 березня 2023 року, а також наказ від 03 березня 2023 року №83 є підробленими.

Також, звертає увагу на те, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку, що 08 березня 2023 року та 09 березня 2023 року позивач перебувала на робочому місці повний робочий день та виконувала посадові обов`язки. Допитана як свідок завідувачка інфекційного відділення ОСОБА_2 підтвердила, що 08 березня 2023 року та 09 березня 2023 року позивач передавала справи та не виконувала свої посадові обов`язки. Представник відповідача не могла пояснити ким і на підставі яких документів було встановлено, що позивач 08 та 09 березня 2023 року перебувала на робочому місці.

Вказує на те, що станом на 14 березня 2023 року коли її було повідомлено про існування наказу №83, вона вважала себе звільненою з 07 березня 2023 року, так як передала медичні справи пацієнтів, забрала свої особисті речі.

Звертає увагу на те, що судом першої інстанції не були розглянуті її уточнені позовні вимоги, які на її думку є ефективним способом захисту. Також, на переконання заявника апеляційної скарги, акти від 03 березня 2023 року та від 06 березня 2023 року, які позивач просила визнати незаконними, є підробленими та виготовлені з метою укриття бездіяльності керівництва лікарні виправити свої дії, пов`язані з відсутністю повідомлення про розгляд заяви про звільнення та подальшого притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності.

КНП «Тростянецька міська лікарня» Тростянецької міської ради подано відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду, просить його залишити без змін, а доводи апеляційної скарги без задоволення.

Ухвалою Сумського апеляційного суду від 19 березня 2024 року знято з апеляційного розгляду цивільну справу №587/1461/23 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка була подана її представником - адвокатом Кучмою Л.В., на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 09 жовтня 2023 року та направлено матеріали справи до суду першої інстанції для вирішення питання про ухвалення додаткового рішення, встановивши строк для усунення недоліків до 01 травня 2024 року.

Додатковим рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 08 квітня 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказів №115-к-тр від 04 квітня 2023 року «Про звільнення» та №101 від 04 квітня 2023 року «Про накладення дисциплінарного стягнення» відмовлено у зв`язку з необґрунтованістю.

ОСОБА_1 , діючи через свого представника адвоката Кучму Л.В., подала апеляційну скаргу на додаткове рішення суду, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати, ухваливши нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про неповажність причин відсутності позивача на робочому місці 14 березня 2023 року, оскільки, як було встановлено, станом на 14 березня 2023 року вона не була обізнана зі скасуванням переведення її на повний робочий день. Зазначає, що вона вважала себе звільненою з 07 березня 2023 року. Вважає, що відповідач умисно чинив бездіяльність з тією метою, щоб позивач фактично припинила трудові відносини та в подальшому була звільнена за прогул.

Наголошує на тому, що відповідач не мав жодних правих підстав для застосування до позивача дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин.

КНП «Тростянецька міська лікарня» у відзиві на апеляційну скаргу, вказує на законність та обґрунтованість прийнятого судом першої інстанції додаткового рішення, просить його залишити без змін, а доводи апеляційної скарги залишити без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, якаа підтримала доводи апеляційної скарги, заперечення проти апеляційної скарги представника відповідача, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 06 липня 2021 року між ОСОБА_1 та КНП «Тростянецька міська лікарня» Тростянецької міської ради укладено договір про проходження інтернатури з подальшим працевлаштуванням на базі закладу. Пунктом 3.1.8 договору передбачено обов`язок бази стажування працевлаштувати інтерна на постійну роботу у закладі після проходження інтернатури та отримання інтерном відповідних документів щодо підтвердження спеціалізації та кваліфікації пунктами 3.2.5 та 3.2.6 договору передбачено обов`язок інтерна відпрацювати в КНП «Тростянецька міська лікарня» ТМР після проходження інтернатури не менше 3 років; повернути базі стажування всі отримані кошти за весь час проходження інтернатури в разі невиконання пункту 3.2.5 договору за 5 днів до дати звільнення з роботи або до дня відмови від подальшого працевлаштування (а.с. 61-62).

Наказом від 31 січня 2023 року №36-к-тр ОСОБА_1 було прийнято на роботу на посаду лікаря інфекціоніста інфекційного боксованого відділення за основним місцем роботи з 01 лютого 2023 року (а.с. 63).

03 березня 2023 року генеральним директором лікарні видано наказ №81, відповідно до якого у зв`язку з недостатнім фінансуванням закладу від НСЗУ, виробничою необхідністю попереджено працівників КНП «Тростянецька міська лікарня» ТМР про зміну істотних умов праці, а саме переведення на неповний робочий час та зміну режиму роботи з 03 березня 2023 року на березень та квітень місяць 2023 року. Доведено до відома працівників, що в разі відмови працівника від продовження роботи у зв`язку зі зміною істотних умов праці вони можуть бути звільнені на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України через два місяці з дня ознайомлення з наказом з виплатою вихідної допомоги в розмірі середньомісячного заробітку.

Додатком №12 до наказу був перелік працівників інфекційного боксованого відділення. У графі «Підпис в ознайомленні» ОСОБА_1 про запроваджену кількість штатних одиниць лікаря інфекціоніста ОСОБА_1 написала «не згодна!» , підпис позивачки у цій графі відсутній (а.с. 10).

03 березня 2023 року співробітниками закладу складено акт №3 про відмову позивачки від ознайомлення під підпис із наказом (а.с. 4).

У подальшому генеральним директором підписано наказ, датований 03 березня 2023 року №83, яким з метою впорядкування роботи закладу та у зв`язку з виробничою необхідністю скасовано переведення на неповний робочий час та зміну режиму роботи ОСОБА_1 згідно додатку до наказу від 03 березня 2023 року №81 «Про зміну істотних умов праці» з 03 березня 2023 року (а.с. 12). 06 березня 2023 року співробітниками закладу складено акт №4 про відмову позивачки від ознайомлення під підпис із наказом (а.с. 13).

06 березня 2023 року позивачка склала та надала роботодавцеві заяву, у якій зазначила, що повідомляла роботодавця про незгоду зі зміною істотних умов праці, проставивши відмітку у додатку №12 до наказу №81. Просила звільнити її з посади з 07 березня 2023 року на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України. Просила 07 березня 2023 року ознайомити її з наказом про звільнення та зробити відповідний запис у трудовій книжці. Повідомила також, що у випадку виробничої необхідності з метою надання якісних послуг пацієнтам та передачі історії хвороб готова відпрацювати час за домовленістю (а.с. 14).

На вказаній заяві проставлена резолюція генерального директора закладу: «не заперечую проти звільнення при умові відшкодування коштів за навчання в інтернатурі згідно договору від 06 січня 2021 року «Про проходження інтернатури з подальшим працевлаштуванням на базі КНП «Тростянецька міська лікарня» п. 3.2.6 (так як звільнення є підставою порушення п. 3.2.5 даного договору)», резолюція датована 06 березня 2023 року (а.с. 64)

09 березня 2023 року позивачка звернулася із заявою, у якій зазначила, що станом на 09 березня 2023 року її не звільнено, про виробничу необхідність відпрацювання певного часу не доведено, про розгляд заяви не повідомлено. Наполягає на звільненні за п. 6 ст. 36 КЗпП України . Заяву надала безпосередньо роботодавцеві, а також направила електронною поштою (а.с. 15, 65-67). На вказаній заяві керівником закладу проставлена резолюція « ОСОБА_3 ; прошу запросити до мене ОСОБА_4 для обговорення питання звільнення» (а.с. 70).

З 10 березня 2023 року позивачка припинила виходити на роботу. Вказана обставина не заперечується сторонами у справі.

Уповноваженими особами відповідача починаючи з 10 березня 2023 року, кожного робочого дня, складались доповідні та акти про відсутність позивачки на робочому місці (а.с. 24,25). 14 березня 2023 року складено акти про відмову працівника надати письмове пояснення причин відсутності на роботі 10 березня 2023 року та 13 березня 2023 року.

Наказом від 15 березня 2023 року №86 накладено дисциплінарне стягнення за порушення ОСОБА_1 трудової дисципліни відсутність на роботі без поважних причин 10 березня 2023 року, у вигляді догани (а.с. 80).

Наказом від 16 березня 2023 року №87 накладено дисциплінарне стягнення за порушення ОСОБА_1 трудової дисципліни відсутність на роботі без поважних причин 13 березня 2023 року, у вигляді догани (а.с. 81).

16 березня 2023 року роботодавцем складено повідомлення про надання письмових пояснень причин відсутності на роботі 14 та 15 березня 2023 року та необхідність ознайомитися з наказами про накладення дисциплінарних стягнень у зв`язку з відсутністю на роботі 10 та 13 березня 2023 року (а.с. 16).

Відповідно до листа від 23 березня 2023 року ОСОБА_1 повідомила, що не ознайомлена з результатами розгляду її заяви від 06 березня 2023 року, що повідомляла про небажання продовжувати роботу та невихід на роботу з 10 березня 2023 року. Вважає акти від 14 та 15 березня 2023 року про відсутність її на робочому місці незаконними. Лист отриманий відповідачем 24 березня 2023 року (а.с. 17, 87).

Наказом №101 від 04 квітня 2023 за порушення трудової дисципліни відсутність на роботі без поважних причин 14 березня 2023 року вирішено звільнити позивачку з посади за прогул без поважних причин з 14 березня 2023 року за пунктом 4 статті 40 КЗпП України (а.с. 23).

Наказом від 04 квітня 2023 року №115-к-тр позивачку звільнено з посади лікаря інфекціоніста за прогули без поважних причин, пункт 4 статті 40 КЗпП України, з 14 березня 2023 року на підставі наказу №101 про накладення дисциплінарного стягнення (а.с. 22).

Листом від 04 квітня 2023 року позивачку повідомлено про звільнення та необхідність з`явитися для ознайомлення з наказом (а.с. 18).

Відповідно до графіку обліку робочого часу тривалість робочого часу позивачки не змінювалась протягом березня 2023 року - з 08-00 год. до 15-42 год. (а.с. 68).

Відповідно до табеля обліку робочого часу позивачка працювала у робочі дні з 01 по 09 березня 2023 року по 7,2 год.; 10 та 13 березня значаться як прогули (а.с. 69).

Оплата за відпрацьовані у березні робочі дні здійснювалась позивачці виходячи з повної ставки (а.с. 117-124).

Судом першої інстанції також було досліджено наданий позивачем аудіо запис, з якого вбачається, що 14 березня 2023 року у кабінеті генерального директора відбулась розмова позивачки та керівника закладу, пізніше також була присутня юрисконсульт та начальник відділу кадрів. В ході цієї розмови ОСОБА_5 пропонував позивачці написати заяву на звільнення за власним бажанням, на що позивачка відмовилась. Повідомив, що перевів позивачку на повну ставку. З аудіозапису вбачається, що позивачка не була обізнана із наявністю наказу про переведення її на повну ставку та дізналась про існування цього наказу під час розмови. Позивачка приходила 7,8,9 березня до відділу кадрів щоб дізнатись про стан розгляду її заяви про звільнення. Як зазначила юрисконсульт, позивачці відповідали про стан розгляду тієї заяви, про яку вона запитувала, стосовно ознайомлення із наказом про переведення на повну ставку позивачці повідомили, що не повинні її розшукувати. Наприкінці розмови керівник закладу повідомив позивачці, що з цього дня відсутність її на роботі буде фіксуватися як прогул з відповідними наслідками.

Ухвалюючи оскаржуване рішення в частині вимог про визнання незаконними актів від 03 березня №3 та від 06 березня 2023 року №4 про відмову в ознайомленні з наказами, суд першої інстанції виходив з того, обраний позивачем спосіб захисту не є ефективним засобом відновлення порушеного права позивача, так як ці документи не мають обов`язкового характеру та самі по собі не порушують права позивача.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, а доводи апеляційної скарги в цій частині підлягають відхиленню.

Згідно ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

А застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі №338/180/17).

Оспорювані позивачем акти про відмову в ознайомленні від 03 березня 2023 року №3 та від 06 березня 2023 року №4 не впливають на права та обов`язки позивача, а є одним із доказів ознайомлення позивача із наказами комунального підприємства від 03 березня 2023 року та підлягають оцінці судом в сукупності з іншими доказами.

Відтак, зважаючи на те, що визнання цих актів незаконними в судовому порядку, не забезпечать відновлення порушеного права позивача, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні цих вимог.

Ухвалюючи оскаржуване рішення та додаткове рішення в частині вирішення позовних про визнання незаконними наказів від 04 квітня 2023 року та зміни формулювання причин звільнення, суд першої інстанції виходив з того, що станом на 10 березня 2023 року, коли позивачка припинила виходити на роботу, наказ №83 від 03 березня 2023 року був чинний, а наказ №81 від 03 березня 2023 року у частині зміни режиму роботи позивачки скасований. Відтак, позивачка мала працювати повний робочий день, режим її роботи не змінився, а відповідно у роботодавця станом на 04 квітня 2023 не було підстав звільняти позивачку за власним бажанням у зв`язку з незгодою на зміну істотних умов праці. Роботодавець мав передбачені законом підстави для видання наказу про звільнення позивачки у зв`язку з відсутністю її на робочому місці без поважних причин.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитися не може оскільки вони не відповідають вимогам закону та обставинам справи.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Частиною 1 статті 21 КЗпП України встановлено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами (стаття 23 КЗпП України).

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (у тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності. Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставою для припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку зі зміною істотних умов праці.

Частинами 3 та 4 статті 32 КЗпП України передбачено, що у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.

В період дії воєнного стану повідомляють працівника про зміну істотних умов праці та зміну умов оплати праці, передбачених ч. 3 ст. 32 КЗпП, не пізніш як до запровадження таких умов (ст. 3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану»).

Зміна істотних умов праці може бути визнана законною лише в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці. Якщо такі зміни не вводяться, власник не має права змінити істотні умови праці (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справа № 582/1001/15-ц).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 761/11887/15-ц (провадження № 61-15506сво18) зроблено висновок, що «звільнення працівника на підставі пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України у зв`язку із його відмовою від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці не можна відносити ні до звільнення працівника за його ініціативою, ні до звільнення працівника за ініціативою роботодавця. Зазначена підстава припинення трудового договору є окремою самостійною підставою для припинення трудового договору, яка обумовлена відсутністю взаємного волевиявлення його сторін, недосягненням ними згоди щодо продовження дії трудового договору.».

У статті 32 КЗпП України наведено перелік умов праці, які можна вважати істотними, до яких належать, зокрема: система та розмір оплати праці, пільги, режим роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміна розрядів і найменування посад. Наведений перелік не є вичерпним, оскільки істотними можуть вважатися й інші умови праці.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З урахуванням вимог трудового законодавства у справах, у яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю.

Встановлено, що наказом генерального директора комунального підприємства від 03 березня 2023 року №81 змінено істотні умови праці, зокрема і лікарю інфекціоністу ОСОБА_1 , встановлено 0,75 штатної одиниці. Позивача було ознайомилася із цим наказом, зазначила про свою незгоду, однак не підписалася. Крім того, на підтвердження незгоди позивача із продовженням роботи на змінених умовах, свідчить і подана нею 06 березня 2023 року заява про звільнення.

Зазначена генеральним директором комунального підприємства на заяві позивача умова її звільнення за п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України суперечать вимогам чинного трудового законодавства, зважаючи на те, що для звільнення працівника за п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України згоди роботодавця не вимагається, трудові відносини припиняються за фактом незгоди працівника продовжувати роботу на істотно змінених умовах.

Судом встановлено, що роботодавцем не вжито передбачених законом заходів для ознайомлення ОСОБА_1 із наказом від 03 березня 2023 року №83, обмежившись лише складанням акту про відмову позивача від підпису.

З дослідженого судом першої інстанції аудіо запису розмови, що відбулася 14 березня 2023 року між ОСОБА_1 , генеральним директором комунального підприємства, а також начальником відділу кадрів, вбачається, що станом на 14 березня 2023 року позивача не було ознайомлено з наказом від 03 березня 2023 року про скасування переведення її на неповний робочий день. При цьому, в розмові ОСОБА_6 підтвердила, що на час написання нею заяви про звільнення ОСОБА_1 не повідомляли про видачу генеральним директором цього наказу.

Таким чином, з викладеного вбачається, що мала місце істотна зміна умов її праці позивача, а саме переведення на неповний робочий час, з чим вона не погодилася про що неодноразово повідомляла роботодавця, а тому відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України її трудові відносини з відповідачем вважаються припиненими з моменту введення в дію запроваджених роботодавцем істотних змін до умов праці позивача. Проте, на вказане не звернув уваги суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині зміни підстав звільнення, з посиланням на відсутність у відповідача станом на 04 квітня 2023 року підстав для звільнення її за п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Відповідачем не надано суду належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження того, що станом на 06 березня 2023 року (наступний робочий день після запровадження неповного робочого часу), позивачу було доведено до відома про скасування їй змінених умов праці, а також існування самого наказу датованого 03 березня 2023 року за №83.

Колегія суддів не вбачає підстав для врахування долученого до відзиву на апеляційну скаргу «витягу з журналу реєстрації наказів», так як він був поданий з недотриманням визначених ст. 83 ЦПК України строків, об`єктивних причин, які б перешкоджали подання його суду першої інстанції відповідачем не було наведено.

Щодо перебування позивача на робочому місці до 09 березня 2023 року, то колегія суддів звертає увагу на те, що відповідачем не було спростовано з посиланням на докази твердження позивачки, що в зазначені дні вона не виконувала свої безпосередні посадові обов`язки, а лише передавала історії хвороб та вручених їй під звіт матеріальних цінностей.

Переглядаючи рішення в частині заявлених вимог про скасування наказів від 04 квітня 2023 року №101 «Про накладення дисциплінарного стягнення» та №115-к-тр, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Так, наказом №101 за порушення трудової дисципліни, саме відсутність на роботі без поважних причин 14 березня 2023 року, звільнено з роботи ОСОБА_1 , лікаря-інфекціоніста інфекційного боксованого відділення з 14 березня 2023 року за прогул без поважних причин, п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Проте, як уже зазначалося, трудові відносини станом на 14 березня 2023 року між позивачем та КНП «Тростянецька міська лікарня» вже були припиненими, а тому неявка позивача на роботу в вказаний день не є порушенням нею трудової дисципліни.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що КНП «Тростянецька міська лікарня» наказом від 04 квітня 2023 року звільняє позивача з роботи 14 березня 2023 року, що є істотним порушенням норм трудового законодавства, і відповідно свідчить про обґрунтованість твердження позивача про незаконність наказу від 04 квітня 2023 року №101 «Про накладення дисциплінарного стягнення» та, відповідно, є підставою для його скасування.

ОСОБА_1 не ставить питання про поновлення її на роботі, а відтак відсутні підстави для скасування наказу від 04 квітня 2023 року №115-к-тр щодо її звільнення, достатнім способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання відповідача змінити формулювання причин її звільнення.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції на підставі п. 3, п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог, яким зобов`язати відповідача внести зміни до наказу від 04 квітня 2023 року про звільнення ОСОБА_1 в частині формулювання причин звільнення та визнати незаконним і скасувати наказ від 04 квітня 2023 року «Про застосування дисциплінарного стягнення».

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Сплачений позивачем судовий збір за вимогами про визнання незаконним та скасування актів від 03 березня 2023 року та від 06 березня 2023 року та за апеляційне оскарження рішення суду в цій частині, з огляду на відмову у задоволенні вимог в цій частині, не підлягають розподілу між сторонами.

З огляду на те, що позивач звільнена від сплати судового збору за вимогами про поновлення на роботі, пропорційно до частки задоволених позовних вимог (дві немайнові вимоги), з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 2147 грн 20 коп. за розгляд справи в суді першої інстанції та 3220 грн 80 коп. за апеляційне оскарження рішення суду.

Керуючись ст. ст. 367 - 369, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 3, 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , яка була подана її представником - адвокатом Кучмою Людмилою Володимирівною, задовольнити частково.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 09 жовтня 2023 року в частині вирішенні позовних вимог про зміну формулювання причин звільнення, зобов`язання внести відповідні запис до трудової книжки та додаткове рішення Зарічного районного суду м. Суми від 08 квітня 2024 року скасувати, ухваливши нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання незаконним наказів та зміну формулювання причин звільнення задовольни частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ Комунального некомерційного підприємства «Тростянецька міська лікарня» Тростянецької міської ради від 04 квітня 2023 року №101 «Про накладення дисциплінарного стягнення».

Зобов`язати Комунальне некомерційне підприємство «Тростянецька міська лікарня» Тростянецької міської ради внести зміни до наказу від 04 квітня 2023 року №115-к-тр в частині формулювання причин звільнення ОСОБА_1 з п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з прогулом без поважних причин на п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною умов праці.

Стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Тростянецька міська лікарня» Тростянецької міської ради на користь держави судовий збір в сумі 2147 гривень 20 копійок за розгляд справи в суді першої інстанції.

В іншій частині рішення Зарічного районного суду м. Суми від 09 жовтня 2023 року залишити без змін.

Стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Тростянецька міська лікарня» Тростянецької міської ради на користь держави судовий збір в сумі 3220 гривень 80 копійок за апеляційне оскарження рішення суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 12 червня 2024 року.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: В. І. Криворотенко

В. Ю. Рунов