Номер провадження: 22-ц/813/4869/24
Справа № 510/2318/23
Головуючий у першій інстанції Дудник В.І.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.09.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Лозко Ю.П.

суддів: Кострицького В.В., Коновалової В.А.,

за участю секретаря судового засідання - Пересипка Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_2 )

на рішення Ренійського районного суду Одеської області від 13 лютого 2024 року

у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_2 ) про встановлення факту, що має юридичне значення,

встановив:

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаною вище заявою, у якій просив встановити факт перебування на його утриманні дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , посилаючись на такі обставини.

З 24 червня 2023 року заявник перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , з якою починаючи з 2013 року він знаходився у фактичних шлюбних відносинах у яких народилися діти: син ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та син ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Малолітні ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є дітьми ОСОБА_2 від попереднього шлюбу, які починаючи з 2013 року перебувають на утриманні заявника.

З липня 2022 року заявник ОСОБА_1 був призваний за мобілізацією на військову службу.

Встановлення вказаного факту заявнику необхідно для отримання звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» п.2 ч.4 ст. 26 Закону України « Про військовий обов`язок і військову службу», а в подальшому відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до абзацу 3 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Рішенням Ренійського районного суду Одеської області від 13 лютого 2024 року заяву ОСОБА_9 задоволено.

В апеляційній скарзі заінтересована особа ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_2 ) просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні вимог заяви ОСОБА_1 про встановлення вказаного вище факту, що має юридичне значення, посилаючись на те, що матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження неможливості утримання малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 їх біологічною матір`ю, як і доказів неможливості надавати таке утримання або усунення від такого біологічного батька дітей, їх дідусів та бабусь. При цьому скаржник зауважує про наявність у цій справі спору про право, про що було заявлено представником останнього під час розгляду судом першої інстанції справи, і є обов`язковою підставою для закриття провадження у справі, разом з цим залишилось поза увагою суду.

У судове засідання представник скаржника не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, що відповідно до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника заявника ОСОБА_6 , та заінтересованої особи ОСОБА_2 які заперечували проти задоволення апеляційної скарги посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Апеляційна перевірка судових рішень, ухвалених судом першої інстанції, є гарантією реалізації права на судовий захист.

Відповідно до положень ч.ч.1-5 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилася очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, суд апеляційної інстанції переглядає справу в повному обсязі.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Вказаним вимогам оскаржуване рішення суду не відповідає.

Ухвалюючи рішення суд виходив з того, що перебування у шлюбі із жінкою, у якої є діти від першого шлюбу, є передумовою для утримання її дітей, якщо ці діти проживають разом з офіційно зареєстрованим чоловіком та не має рішення суду або органу опіки піклування про проживання дитини з батьком або стягнення з нього аліментів, і дійшов висновку про задоволення вимог заяви ОСОБА_1 , оскільки на його утриманні дійсно перебувають четверо малолітніх дітей, двома з яких є ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яким він забезпечує належні умови проживання та виховання.

Апеляційний суд не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).

ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, у порядку окремого провадження.

Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 293 ЦПК України).

Суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру (частина перша статті 315 ЦПК України).

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (частина друга статті 315 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі N 320/948/18 (провадження N 14-567цс18) вказано, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, при цьому має бути з`ясована мета його встановлення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлено спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови.

За частиною 6 статті 294 ЦПК України, якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду (частина четверта статті 315 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 вересня 2022 року в справі N 139/122/14-ц (провадження N 61-3238св22) вказано, що під спором про право розуміють перешкоди у здійсненні цивільного права, які згідно із законом можуть бути усунені за допомогою суду. Спір про право пов`язаний виключно з порушенням, оспоренням або невизнанням, а також недоведенням суб`єктивного права, при якому існують конкретні особи, які перешкоджають в реалізації права. При відсутності цих елементів відсутній спір про право.

Спір про право - це формально визнана суперечність між суб`єктами цивільного права, що виникла за фактом порушення або оспорювання суб`єктивних прав однією стороною цивільних правовідносин іншою і яка потребує врегулювання самими сторонами або вирішення судом.

Отже, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають в реалізації такого права.

Спір про право необхідно розуміти як певний стан суб`єктивного права; спір є конфліктом, суперечністю, протиборством сторін. Під час розгляду справ у порядку окремого провадження виключається існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також не доведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права.

Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідно його встановлення.

Як зазначено заявником у заяві, встановлення вказаного факту йому необхідно для отримання звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» п.2 ч.4 ст. 26 Закону України « Про військовий обов`язок і військову службу», а в подальшому відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до абзацу 3 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Під час розгляду судом цієї справи, заінтересована особа ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_2 ) заявляла про існування спору про право між ним та ОСОБА_1 щодо наявності у останнього права на звільнення з військової служби за сімейними обставинами за підпунктом «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» .

Так, Закон України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" встановлює правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.

Згідно з підпунктом г пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час воєнного стану через сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), зокрема, у разі перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

В силу ч. 5 ст. 22 вказаного Закону призов громадян на військову службу під час мобілізації або залучення їх до виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, здійснюють територіальні центри комплектування та соціальної підтримки за сприяння місцевих органів виконавчої влади або командири військових частин (військовозобов`язаних, резервістів Служби безпеки України - Центральне управління або регіональні органи Служби безпеки України, військовозобов`язаних, резервістів Служби зовнішньої розвідки України - відповідний підрозділ Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язаних Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - відповідні органи управління центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).

З огляду на наведене, апеляційний суд вважає слушними доводи скаржника стосовно існування між ним та заявником спору щодо наявності чи відсутності підстав для звільнення останнього з військової служби за сімейними обставинами за підпунктом «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу».

За таких обставин факт, про встановлення якого просить ОСОБА_1 , не підлягає встановленню у порядку окремого провадження.

На вказане суд першої інстанції не звернув належної уваги, і дійшов передчасного висновку про задоволення вимог заяви ОСОБА_1 та встановлення вказаного вище факту, у порядку окремого провадження, оскільки існує спір про право, який підлягає розгляду у порядку позовного провадження.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Підсумовуючи наведене, апеляційний суд доходить висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про залишення заяви ОСОБА_1 без розгляду, на підставі ч. 4 ст. 315 ЦПК України.

При цьому апеляційний суд зауважує, що ОСОБА_1 , не позбавлений права на звернення до суду з метою захисту своїх прав у порядку позовного провадження.

Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

З огляду на висновки до яких дійшов апеляційний суд, з ОСОБА_1 на користь ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_2 ) підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у сумі 536, 80 грн.

Керуючись ст.ст.315, 367,374,376,382-384 ЦПК України

постановив:

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_2 ) задовольнити частково.

Рішення Ренійського районного суду Одеської області від 13 лютого 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_2 про встановлення факту, що має юридичне значення залишити без розгляду.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_2 ) витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 536, 80 грн.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Повний текст постанови складено 30 вересня 2024 року.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: В.В. Кострицький

В.А. Коновалова