Справа № 461/6351/23 Головуючий у 1 інстанції: Мисько Х.М.
Провадження № 22-ц/811/389/24 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючої судді Мікуш Ю.Р.,

Суддів: Приколоти Т.І.,Савуляка Р.В.,

Секретар Салата Я.І.

З участю позивача ОСОБА_1 , представника Львівської обласної прокуратури Мельничук І.Ю., представника ГУ НП у Львівській області Кісіль Р.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу №461/6351/23 за апеляційною скаргою Львівської обласної прокуратури на рішення Галицького районного суду м.Львова від 15 січня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної Казначейської служби України, Держави Україна в особі Львівської обласної прокуратури, Держави Україна в особі Головного управління Національної поліції у Львівській області,- про відшкодування моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду

в с т а н о в и в:

07.08.2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Держави Україна в особі Державної Казначейської служби України, Держави Україна в особі Львівської обласної прокуратури, Держави Україна в особі Головного управління Національної поліції у Львівській області про відшкодування моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, шляхом безспірного списання з рахунку, на якому обліковуються кошти державного бюджету та відшкодування моральної шкоди в розмірі 850 900,00 грн. та витрати на професійну правову допомогу.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 06.08.2010 року відносно нього за фактом ДТП була порушена кримінальна справа №145-0424 за ч. 1 ст. 286 КК України.

30 травня 2011 року порушено кримінальну справу та цього ж дня його притягнуто в якості обвинуваченого за ч. 1 ст. 286 КК України, обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. 01.07.2011 року затверджено обвинувальний висновок по обвинуваченню ОСОБА_1 та скеровано до Галицького районного суду м. Львова. 01.07.2013 року постановою Галицького районного суду м. Львова кримінальну справу про обвинувачення ОСОБА_1 направлено на додаткове розслідування, запобіжний захід змінено або скасовано не було. 03.01.2014 року відомості по справі обвинуваченого ОСОБА_1 було внесено до ЄРДР за №00000002 за ч. 1 ст. 286 КК України та розпочато проведення досудового розслідування. Відповідно до витягу з ЄРДР №№00000002 від 03.01.2014 року ОСОБА_1 вручено повідомлення про підозру. Позивач звертає увагу суду на той факт, що задля захисту прав і свобод ОСОБА_1 від його представника неодноразово направлялись клопотання про закриття кримінального провадження, у зв`язку із відсутністю події кримінального правопорушення вчиненого 17.03.2021 року вих. № 6-2021, скарга на бездіяльність органу досудового розслідування від 18.03.2021 року вих. № 7-021, адвокатські запити направлялись до Львівської обласної прокуратури (вих. №147вих-2021 від 27.08.2021 року), офісу Генерального прокурора (вих. № 159вих-2021 від 05.11.2021 року), СУ ГУНП у Львівській області (вих. № 1477вих-2022 від 01.07.2022 року), з метою отримання інформації про розгляд кримінального провадження № 0000002, а також про прийняте рішення в рамках даного кримінального провадження. Однак вмотивованої відповіді на вищевказані клопотання та запити йому не надано. Крім того, представник позивача звертався з клопотання до Личаківського районного суду м. Львова про встановлення строку для здійснення кримінального провадження у порядку, передбаченому ст. ст. 28, 114 КПК України від 02.06.2021 року та ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 18.06.2021 року клопотання задоволено, встановлено строк тривалістю два календарних місяці з моменту отримання ухвали слідчого судді для вчинення процесуальних дій, які необхідні для закінчення досудового розслідування. 30.12.2021 року постановою про закриття кримінального провадження Львівського РУП №1 ГУНП у Львівській області та Галицької окружної прокуратури м. Львова Львівської обласної прокуратури, кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 , яке внесене до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за №0000002 від 03.01.2014 року закрито у зв`язку з відсутністю події кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК України. При винесені вищеописаних постанов, органами досудового розслідування встановлено, що зважаючи на суперечливі показання учасників та свідків ДТП, суперечливі висновки комплексної судово-медичної та транспортно-трасологічної експертизи, неможливості провести із потерпілою будь-які слідчі дії, в тому числі, слідчого експерименту, з метою відтворення механізму та обставин скоєння події, орган досудового розслідування приходить до висновку, що у даному випадку немає прямих доказів того, що 28.07.2010 року мав місце факт ДТП, а саме наїзд автомобілем «Chery Tiggo» реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_1 на пішохода ОСОБА_2 , а тому немає події кримінального правопорушення у даному випадку.

На момент закриття кримінального провадження минуло 127 місяців з моменту притягнення ОСОБА_1 у якості обвинуваченого у вчиненні злочину до моменту закриття кримінального провадження відносно нього за відсутністю події злочину. Виходячи з вищевикладеного встановлено, що ОСОБА_1 перебував під незаконним кримінальним переслідуванням протягом 127 місяців, через що позивачу було заподіяно моральну шкоду, яка полягає у спричиненні моральних втрат і страждань, внаслідок обмеження його конституційних прав, а саме: незаконного перебуванням під слідством, порушення нормальних життєвих зв`язків у зв`язку з необхідністю брати участь у слідчих діях в якості обвинуваченого, звертатись для отримання правової допомоги для реалізації права на захист, також перебування під слідством за обвинуваченням у вчиненні злочину негативно вплинуло на його репутацію, ускладнились відносини між знайомими, колегами по роботі та родичами, відношення оточуючих до нього як до злочинця принижувало його людську гідність. Наведене підтверджується, серед іншого, довідкою про відсутність/наявність судимості, яку ОСОБА_1 отримував для працевлаштування, однак у зв`язку із наявністю запису про те, що останній перебував під слідством, вказане породжувало для нього відповідні негативні наслідки у виді відмови у працевлаштуванні. Запобіжний захід у виді підписки про невиїзд порушував його нормальний ритм життя, обмежував пересування, вільний вибір місця проживання, а також право вільно залишати територію України. Зважаючи на вказані обставини, просить позов задовольнити повністю та стягнути на відшкодування моральної шкоди 850 000,00грн. та витрати на правничу допомогу.

Рішенням Галицького районного суду м.Львова від 15 січня 2024 року позов задоволено.

Стягнуто з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України (м.Київ, вул.Бастіонна, буд.6, ), шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду у розмірі 850 900 (вісімсот п`ятдесят тисяч дев`ятсот) гривень,00 копійок.

Стягнуто з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України (м.Київ, вул.Бастіонна, буд.6, ), шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 9 000 (дев`ять тисяч),00 грн.

Судовий збір компенсовано за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Рішення суду оскаржила Львівська обласна прокуратура. В апеляційній скарзі зазначає, що не погоджується з рішенням, оскільки таке ухвалене з порушеням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Зазначає, що позивачу у межах кримінальнього провадження не повідомлялось про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України. ОСОБА_3 в межах кримінального провадження допитувався лише як свідок, обвинувачений, міра запобіжного заходу як утримання під вартою йому не обиралась. Тобто він перебував під слідством та судом з 30.05.2011 року до 03.01.2014 року. Також позивачем не надано жодних доказів того, що у зв`язку з перебуванням під слідством та судом йому було відмовлено у працевлаштуванні, також він був обмежений у вільному пересуванні через кордон. Зазначає, що сама незгода позивача з прийнятими посадовими особами правоохоронних органів рішеннями, які були оскаржені в порядку, передбаченому КПК України, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди. Стверджує, що розмір заявленої моральної шкоди жодним чином не обгрунтований та не доведений належними доказами. Позивач не надав суду будь-якого експертного дослідження на підтвердження заподіяної органом досудового рослідування моральної шкоди. З врахуванням практики Верховного Суду позивач повинен обгрунтувати та надати належні докази на підтвердження факту заподіяння йому моральних чи фізичних страждань, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі заявник оцінює заподіяну йому моральну шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення справи. В матеріалах справи в недостатній мірі наведені докази для критичної оцінки того, що завдані позивачу душевні та психічні страждання свідчать про погіршення стану його здоров`я , тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, в стосунках з іншими людьми, ступнінь зниження престижу , ділової репутації, час і зусилля необхідні для відновлення попереднього стану і інші негативні моменти та впливи спрямовані на порушення стосунків з оточуючими людьми. Відтак, позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт заподіяння йому моральних страждань, причинно-наслідкового зв`язку між заподіянням моральних страждань і оціненою шкодою. Не погоджується також з рішенням суду в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу, оскільки розмір є неспівмірним та необгрунтованим з обсягом виконаних адвокатом робіт. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення представника Львівської обласної прокуратури Мельничука І.Ю., пояснення представника ГУ НП у Львівській області ОСОБА_4 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення з приводу апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 , вивчивши матеріали цивільної справи, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Матеріалами справи та судом встановлено, що 06.08.2010 року за фактом ДТП була порушена кримінальна справа № 145-0424 за ч.1ст.286 КК України.

В ході проведення досудового розслідування встановлено, що 28.07.2010 року о 19.00 год. у м.Львові по вул. Крива Липа відбулася ДТП ( наїзд на пішохода) за участю автомобіля «Cherу Tiggo» р.н.з. НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_1 та пішохода ОСОБА_2 , яка отримала тілесні ушкодження.

30 травня 2011 року порушено кримінальну справу відносно ОСОБА_1 за фактом порушення правил безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, які призвели до заподіяння середньої тяжкості тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_2 за ознаками злочину, передбаченого ч.1ст.286 КК України ( а.с.123 крим.справи,т.1).

01.07.2011 року затверджено обвинувальний висновок відносно ОСОБА_1 та справу скеровано до Галицького районного суду м.Львова.

01.07.2013 року постановою Галицького районного суду м.Львова кримінальну справу про обвинувачення ОСОБА_1 направлено на додаткове розслідування, запобіжний захід не змінено та не скасовано.

03.01.2014 року відомості по справі про обвинуваченого ОСОБА_1 внесено до ЄРДР за № 00000002 за ч.1ст.286 КК України та розпочато проведення досудового розслідування. Відповідно до витягу з ЄРДР від 03.01.2014 року ОСОБА_1 вручено повідомлення про підозру.

Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 18.06.2021 року у справі № 463/6784/21 встановлено слідчому СВ ЛРУП ГУНП у Львівській області, який здійснює розслідування у кримінальному провадженні № 00000002 від 03.01.2014 року, процесуальний строк ттривалістю два календарних місяці з моменту отримання ухвали слідчого судді для вчинення процесуальних дій, які необхідні для закінчення досудового розслідування.

Постановою старшого слідчого ВРЗСТ СВ Львівського РУП 31 ГУНП у Львівській області Басараба Б.В. від 30.12.2021 року закрито кримінальне провадження, внесене до ЄРДР від 03.01.2014 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1ст.286 КК України у зв`язку з відсутністю події кримінального правопорушення, передбаченого ч.1ст.286 КК України.

Постановою прокурора Галицької окружної прокуратури м.Львова Верхоляка Р.Є. від 31.12.2021 року закрито кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 00000002 від 03.01.2014 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1ст.286 КК України.

Підставою для закриття кримінального провадження були суперечливі показання учасників та свідків ДТП, суперечливі висновки комплексної судово-медичної та транспортно-трасологічної експертизи, неможливість провести із потерпілою слідчі дії, яка постійно проживала у Республіці Польща, зокрема, слідчого експерименту, з метою відтворення механізму та обставин скоєння події, орган досудового розслідування прийшов до висновку, що у даному випадку немає прямих доказів того, що 28.07.2010 року мав місце факт ДТП, а саме наїзд автомобілем марки « Cherry Tiggo» р.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_1 на пішохода ОСОБА_2 , відтак події кримінального правопорушення у даному випадку немає.

Задовільняючи позовні вимоги позивача ОСОБА_1 у повному обсязі позовних вимог, суд першої інстанції керувався ст.2п.2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Зі змісту зазначеної норми право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Суд першої інстанції погодився з тим, що позивач ОСОБА_1 отримав моральну шкоду, яка виражалася у моральних стражданнях, внаслідок обмеження його конституційних прав, порушенням нормальних життєвих зв`язків через участь у слідчих діях в якості обвинуваченого, зверненням за правовою допомогою для реалізації права на захист, перебування його під слідством ускладнило відносини із знайомими, колегами по роботі та родичами, негативно вплинуло на його репутацію.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з висновками суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1ст.15, ч.1ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З аналізу положень ст.11, 23 ЦК України вбачається, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом-моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.

Разом з тим, ст.56 Конституції України закріплено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

ЄСПЛ прописав, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом ( Stankov v. Bulgaria, № заява № 68490/01, g. 62, рішення ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).

Матеріалами справи встановлено, що підставою для порушення кримінальної справи за фактом ДТП по ч.1ст.286 КК України від 06 серпня 2010 року слідчим СЧ СУ ЛМУ УМВСУ у Львівській області ОСОБА_5 було повідомлення інспектора ВОМ ДТП ВДАІ з ОАТ м.Львова та АТІ при ГУМВС України у Львівській області лейтенанта міліції ОСОБА_6 щодо звернення за медичною допомогою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 внаслідок отримання тілесних ушкоджень через наїзд на неї автомобіля марки «Чері» д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , пояснення очевидців ОСОБА_7 , актом судово-медичного дослідження, поясненням судово-медичного експерта ОСОБА_8 та інших матеріалів дослідження, які вказували на порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує ТЗ, що спричинило пішоходу середньої важкості тілесні ушкодження (а.с.1 т.1 Кримінального провадження № 00000002 за ст.286 ч.1 КК України).

Завданням слідчих органів є розслідування кримінального злочину відповідно до діючого на цей час Кримінально-процесуального кодексу України (далі по тексту КПК України).

В процесі розслідування зазначеної кримінальної справи, яка тривала з 2010 року по 30.12.2021 року органами досудового розслідування проводилися процесуальні дії для встановлення об`єктивних обставин справи, призначалися експертизи: судова автотехнічна експертиза, судово-медична експертиза, судово-криміналістична експертиза, проводився допит позивача та інших осіб в якості свідків, слідчі дії по відтворенню обстановки та обставин події, ускладнення у допиті потерпілої ОСОБА_2 , яка була не ходяча та перебувала значний період часу на лікуванні у Польщі та не повернувся в Україну, однак у надісланих листах по переписці вимагала встановлення винної особи. Зазначені обставини вимагали зупинення досудового слідства у кримінальній справі. На підставі попередньо зібраних доказів 30 травня 2011 року винесена постанова про порушення кримінальної справи відносно ОСОБА_1 (а.с.123 т.1 Кримінальної справи № 145-0424 про ДТП за ст.286 ч.1 КК України.

30.05.2011 року ОСОБА_1 обрано запобіжний захід-підписку про невиїзд (а.с.130-131 т.1 крим.справа № 145-0424).

Слідчими органами в процесі розслідування кримінальної справи виносились постанови про закриття кримінальної справи в частині пред`явлення обвинувачення ОСОБА_1 , знову виносились постанови про притягнення як обвинуваченого, додатково проводилися допити свідків та перевірялися різні обставини як за вказівкою прокуратури, суду, однак обставини справи не висвітлювалися в ЗМІ, не набули іншого розголошення. Внаслідок розбіжностей у поясненнях допитаних свідків, через розбіжність у висновках експертизи та неможливістю допитати потерпілу ОСОБА_2 кримінальне провадження у зазначеній справі відносно ОСОБА_1 закрито за відсутності події ДТП.

Положеннями частин першої, другої, сьомої статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених Законом «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі по тексту Закон).

Відповідно до ст.4 зазначеного Закону моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок та бажань, погіршення відносин з оточуючи людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відшкодування моральної шкоди проводиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, тощо.

Зазначене роз`яснено у п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4 ( зі змінами).

Під час вирішення спорів про відшкодування шкоди доказуванню підлягають такі обставини: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з перерахованих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

У п.9 вищзазначеної постанови прописано, що суд визначає розмір моральної шкоди в залежності від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат. Зокрема, враховується стан здоров`я, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Звертаючись в суд з позовом про відшкодування моральної шкоди, позивач ОСОБА_1 не надав суду належних, допустимих, достовірних доказі в розумінні ст..ст.76-79 ЦПК України на підтвердження факту заподіяння йому моральних та фізичних страждань, в чому вони проявилися та чим зазначене підтверджується. Виходячи з приписів законодавства про відшкодування шкоди, розмір відшкодування повинен визначатися з урахуванням вимог розумності та справедливості такого відшкодування, яке має бути не більш, ніж достатнім для поміркованого задоволення звичайних потреб потерпілої особи і не повинно призводити до збагачення позивача за рахунок держави.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.12.2020 року у справі № 752/17832/14-ц прописала, що визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Звертаючись з позовом про відшкодування моральної шкоди, позивач ОСОБА_1 не надав суду жодного доказу на підтвердження завданої йому моральної шкоди. Сам факт перебування його під слідством, з чого виходив суд першої інстанції та закриття кримінальної справи, не є доказом завдання моральної шкоди, а сатисфакція, що слідством доведено відсутність факту ДТП із сторони позивача ОСОБА_1 .. Однак, цей факт за повідомленням потерпілої особи вимагав перевірки та проведення непоодиноких та різних слідчих дій у відповідності до діючого КПК України, для встановлення істини у справі та причин отримання потерпілою особою ОСОБА_2 тілесних ушкоджень.

В оскаржуваному рішенні суду першої інстанції відсутні докази для критичної оцінки того, що позивачу завдані душевні та психічні страждання, порушився звичайний уклад життя, погіршилися стосунки з оточуючими, знизився рівень репутації. У постанові Верховного Суду від 18.05.2022 у справі № 522/2493/18 зазначено, що « моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання та приниження-емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривого, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження з нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставини справи, повинен встановити, чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок і визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам (постанова Верховного Суду від 10 квітня 2019 року, справа № 464/3789/17.

Завдання цивільного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи, що звернулася до суду з позовом (ст..2 ч.1 ЦПК України).

Враховуючи те, що позивачем не доведено, який причинно-наслідковий зв`язок між діями слідчих органів, прокуратури та завданої шкоди, в чому вина, підстави для задоволення позовних вимог відсутні через недоведеність спричинення моральної шкоди.

Позивач ОСОБА_1 як власник джерела підвищеної небезпеки, внаслідок повного, об`єктивного розслідування у кримінальній справі по факту отримання тілесних ушкоджень потерпілою особою, яка вбачала вину у діях водія ТЗ «Cherry Tiggo» через порушення ПДР та як результат закриття кримінальної справи через відсутність ДТП- отримав сатисфакцію, що є одним із способів захисту його прав та вимагало тривалого часу, який був витрачений у його інтересах.

Враховуючи те, що суд першої інстанції підійшов до вирішення зазначеного спору поверхово, формально, не зазначив, в чому саме моральна шкода позивача ОСОБА_1 через дії органів дізнання, слідства, прокуратури, а виходив із тривалості кримінального розслідування, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення підлягає скасування через недоведеність позовних вимог.

Згідно ч.1ст.81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Відповідно до ст..376 ч.1 п.п.3, 4 підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: п.3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; п.4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

При ухваленні рішення, суд проводить розподіл судових витрат.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: п.2 ст.141-у разі відмови у возові-на позивача. Відтак, колегія суддів відмовляє позивачу у стягненні витрат на правову допомогу.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1п.2; 376 ч.1п.п.3,4; 383; 384; 389-391 ЦПК України,- суд апеляційної інстанції

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Львівської обласної прокуратури задовольнити.

Рішення Галицького районного суду м.Львова від 15 січня 2024 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні його позову до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Держави Україна в особі Львівської обласної прокуратури, Держави Україна в особі Головного управління Національної поліції у Львівській області про відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Львівської обласної прокуратури () 12763,50 грн. (Дванадцять тисяч сімсот шістдесять три грн. 50 коп) судових витрат по оплаті судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку, визначеному ст. ст. 389-391 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 03 жовтня 2024 року.

Головуюча суддя Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І.Приколота

Р.В.Савуляк