Справа № 943/301/23 Головуючий у 1 інстанції: Журибіда Б. М.
Провадження № 22-ц/811/3570/23 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Шандри М.М.

суддів: Крайник Н.П., Левика Я.А.

за участю секретаря: Чижа Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Буського районного суду Львівської області від 16 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення земельного сервітуту,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , у якому просила встановити для неї постійний безоплатний земельний сервітут у виді права проїзду гужовим та автомобільним транспортом до житлового будинку і гаража на АДРЕСА_1 , що належить їй на праві приватної власності, із заїзду загального користування через частину земельної ділянки площею 0,0723 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 , якою володіє на праві приватної власності ОСОБА_1 .

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_2 посилалася на те, що вона проживає та є власником житлового будинку на АДРЕСА_1 та користувачем земельної ділянки площею 0,06 га для обслуговування будинку за цією ж адресою, які набула в порядку спадкування. ОСОБА_1 проживає у сусідньому житловому будинку на АДРЕСА_2 і є власницею прилеглої земельної ділянки площею 0,0723 га. Будинок ОСОБА_1 набула у власність на підставі договору дарування від 30.10.2003, укладеного на її користь покійним чоловіком позивачки ОСОБА_3 .

Відповідачка самовільно, без будь-якого дозволу та погодження, перегородила металевою сіткою спільний заїзд до будинків АДРЕСА_3 , чим створила позивачці перешкоди в доступі до власного будинку та подвір`я, що унеможливлює для позивачки користування будинком, гаражем і земельною ділянкою. До зазначених житлових будинків існує один спільний заїзд, а влаштування окремого входу чи заїзду до будинку позивачки є неможливим, що встановлено комісією Буської міської ради згідно з актом та схемою від 20.06.2016.

Таким чином ефективне використання її земельної ділянки, на якій розташований житловий будинок та гараж по АДРЕСА_1 , неможливо без обтяження сервітутом частини чужої сусідньої земельної ділянки, власником якої є відповідач ОСОБА_1 . При цьому, земельний сервітут у виді права проїзду гужовим та автомобільним транспортом буде найменш обтяжливим для власника земельної ділянки ОСОБА_1 , так як на історично створеному спільному заїзді встановлені металеві ворота довжиною 5,88 м., а на суміжній межі вздовж житлового будинку та гаражу позивача будуть облаштовані інші металеві ворота довжиною 5,68 м. У зв`язку з цим 06.02.2023 ОСОБА_2 звернулася до сусіднього землевласника ОСОБА_1 із заявою про укладення із нею договору про встановлення земельного сервітуту на постійній безоплатній основі. Проте вимога залишилася без реагування.

На підставі наведеного просила позов задовольнити.

Рішенням Буського районного суду Львівської області від 16.11.2023 позов задоволено повністю.

Встановлено для ОСОБА_2 постійний безоплатний земельний сервітут у виді права проїзду гужовим та автомобільним транспорт (5м до житлового будинку і гаражу по АДРЕСА_1 ), із заїзду загального користування через частину земельної ділянки площею 0,0723 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 , якою володіє на праві приватної власності ОСОБА_1 , РОНКПП НОМЕР_1 ,

з розмірами по периметру (Додаток 1, 2, 3 до Висновку експерта №1259 від 18.05.2021): Ділянка - 5,69 мп; 5,83 мп; 4,03 мп; 5,88 мп; - загальною площею S = 0,0028 га = 28 кв.м, з периметром Р = 21,43 м із зміною північно-західного кута земельної ділянки № 4 «а» з розмірами по периметру (Додаток 2, 3 до цього ж висновку): Ділянка - 0,96 мп; 1,02 мп; 0,78 мп; 0,75 мп; - загальною площею S = 0,00003 га = 0,3 кв.м, з периметром Р = 3,5 м.

Стягнуто з ОСОБА_1 в користь держави судовий збір в розмірі 1073,60 грн.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що позивачка звернулася до Буського районного суду Львівської області з даним позовом на момент, коли Львівським апеляційним судом розглядалася справа № 440/222/19 (провадження № 22-ц/811/3014/22) з вирішення спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, суд першої інстанції був зобов`язаний відповідно до пункту 4 частини першої статті 257 ЦПК України залишити позовну заяву у справі № 943/301/23 без розгляду.

Вказує, що заяв про збільшення, уточнення, чи будь-яку іншу зміну позовних вимог позивачкою не подавалося та в матеріалах справи немає. Натомість суд при задоволенні позовних вимог прийняв рішення встановити сервітут згідно першого технічно можливого варіанту, запропонованого судовим експертом ОСОБА_4 , що свідчить про вихід за межі позовних вимог судом першої інстанції.

Разом з тим, чинним законодавством не передбачено наявність проїзду гужовим та автомобільним транспортом до житлового будинку і гаражу. Такий під`їзд передбачений лише до земельної ділянки і він повинен відповідати нормам ДБН, проте до таких заїздів ДБН щодо влаштування пожежних проїздів не застосовуються та не мають ніякого відношення. В ході судового розгляду було доведено і підтверджується матеріалами справи, що «неможливість» влаштування окремого заїзду до домогосподарства позивачки зумовлена саме її діями. Адже, як вона стверджує, такий неможливо влаштувати із АДРЕСА_1 , оскільки відстань від її будинку до криниці 3,2 м., а від криниці до межі відповідачки 0,8 м., а пожежний заїзд повинен становити 3,5 м. Так, підставою позову, як зазначила позивачка, була неможливість проїзду гужовим та автомобільним транспортом до її житлового будинку і гаражу, але аж ніяк не влаштування пожежного заїзду, до чого по суті і звівся весь спір.

Просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити.

29.01.2024 ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу. Просить рішення залишити без змін, скаргу без задоволення.

Учасники справи у судове засідання апеляційної інстанції не з`явились, про причини неявки суду не повідомили, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, тому їх неявка, відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи, який проводиться за їхньої відсутності, а фіксування судового процесу згідно ч.2 ст. 247 ЦПК України за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно із 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам відповідає.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є власником житлового будинку на АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав від 31.08.2012 № 35352127.

ОСОБА_1 є власником житлового будинку на АДРЕСА_2 та земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0723 га.

Вказані житлові будинки сторін у справі є сусідніми, а їх земельні ділянки суміжними. ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,0723 га, а позивачка ОСОБА_2 землекористувачем земельної ділянки площею 0,0600 га. Земельна ділянка для обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд ОСОБА_2 на цей час не приватизована та перебуває у її фактичному землекористуванні.

Спільна межа між земельною ділянкою ОСОБА_2 та земельною ділянкою ОСОБА_1 проходить по лінії Б-В, яка відображена на Плані земельної ділянки, викресленому в Державному акті на право власності на земельну ділянку серія ЛВ № 9089984. Також на цьому Плані земельної ділянки зазначено наявність спільного заїзду.

Попереднім власником обох земельних ділянок ОСОБА_3 створено спільний заїзд до своїх домоволодінь по АДРЕСА_1 , та по АДРЕСА_2 , а також проїзд через земельну ділянку, яку він подарував ОСОБА_1 , між межовими знаками № НОМЕР_2 та № 3 по лінії Б-В, що підтверджується Технічним звітом по видачі Державного акту на право власності на землю, виготовленим в 2003 році Буським районним центром державного земельного кадастру.

Згідно з висновком судової земельно-технічної експертизи від 18.05.2021 №1 259, складеним судовим експертом ОСОБА_4 , загальний проїзд до земельних ділянок № 6 ( ОСОБА_2 ) і № 4а ( ОСОБА_1 ) обмежений воротами з шириною проїзду 5,88 м, що належать до земельної ділянки № 4а, тобто ОСОБА_1 (пункт 6 висновку).

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_2 покликалася на те, що не може ефективно використовувати свою земельну ділянку, оскільки обмежений доступ гужовим та автомобільним транспортом до її власного житлового будинку і гаражу через наявність встановлених ОСОБА_5 металевої сітки на історично сформованому спільному заїзді та спільній межі між межовими знаками № НОМЕР_2 та № 3 по лінії Б-В.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Подібні положення містяться й у статті 321 ЦК України.

Статтею 98 ЗК України визначено, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).

Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

Згідно із положеннями статей 91, 96 ЗК України власники земельних ділянок та землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон.

Земельний сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду (стаття 100 ЗК України).

Відповідно до положень статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій особі, конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Потреба встановлення сервітуту виникає у тих випадках, коли власник майна не може задовольнити свої потреби будь-яким іншим способом.

Згідно зі статтею 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

Статтею 404 ЦК України та статтею 99 ЗК України визначено, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту.

Встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном.

Отже, закон вимагає від позивача надання суду доказів на підтвердження того, що нормальне використання своєї власності неможливо без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки. При цьому позивачу слід довести, що задоволення потреб позивача неможливо здійснити яким-небудь іншим способом.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Встановивши, що сторонами в добровільному порядку не досягнуто домовленості щодо встановлення сервітуту, хоча нормальне використання позивачкою її частини житлового будинку та земельної ділянки неможливе без обтяження сервітутом земельної ділянки відповідачки ОСОБА_1 , а також те, що потреби ОСОБА_2 у забезпеченні проходу (проїзду) до власного майна не можуть бути задоволені у інший спосіб, районний суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Районним судом взято до уваги висновок експерта ОСОБА_4 № 1259 від 18.05.2021 за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи, оригінал якого міститься в матеріалах цивільної справи № 440/222/19 (оглянутої судом першої та апеляційної інстанцій), згідно якого на дату проведення експертизи відсутні технічно можливі варіанти для влаштування окремого заїзду гужового та автомобільного транспорту із АДРЕСА_1 та заїзду загального користування на земельну ділянку площею 0,06 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 , якою користується ОСОБА_2 .

Із запропонованих експертом технічно можливих варіантів встановлення земельного сервітуту, суд першої інстанції вважав найменш обтяжливим для власника земельної ділянки ОСОБА_1 . перший варіант, згідно якого для забезпечення можливості встановлення для ОСОБА_2 земельного сервітуту у виді права проїзду гужовим та автомобільним транспортом до житлового будинку і гаражу по АДРЕСА_1 , що належить їй на праві приватної власності, із заїзду загального користування через частину земельної ділянки площею 0,0723 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 , якою володіє на праві приватної власності ОСОБА_1 , пропонується одна земельна ділянка з розмірами по периметру (Додаток 1, 2, 3 до Висновку): Ділянка 5,69 мп; 5,83 мп; 4,03 мп; 5,88 мп; - загальною площею S = 0,0028 га = 28 кв. м, з периметром Р = 21,43 м. Крім цього, для технічної можливості проїзду до гаражу по АДРЕСА_1 необхідно змінити північно-західний кут земельної ділянки № 4 «а» з розмірами по периметру (Додаток 2, 3 до Висновку): Ділянка 0,96 мп; 1,02 мп; 0,78 мп; 0,75 мп; - загальною площею S = 0,00003 га = 0,3 кв. м, з периметром Р = 3,5 м.

Суд першої інстанції оцінив висновок експерта в сукупності з іншими доказами (статті 89, 110, ЦПК України).

Сторона відповідача не надала достатніх та допустимих доказів на спростування даних цього висновку експерта.

Колегія суддів погоджується з такими висновками районного суду, оскільки матеріали справи свідчать про те, що потреби ОСОБА_2 , як користувача земельної ділянки, не можуть бути задоволені в будь-який інший спосіб, аніж користування частиною земельної ділянки, яка належить ОСОБА_1 , з метою проходу та проїзду до належного позивачці нерухомого майна.

Врахувавши характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, апеляційний суд дійшов висновку про відповідність заходу втручання у право власності відповідачки шляхом встановлення на користь позивачки земельного сервітуту (права проходу та проїзду) критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ, та дотримання справедливого балансу між інтересами позивача та відповідача.

Доводи апеляційної скарги правильних висновків районного суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Буського районного суду Львівської області від 16 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено: 03.10.2024

Головуючий

Судді