справа № 753/2784/23 головуючий у суді І інстанції Коренюк А.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Березовенко Р.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 28 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - нотаріус Сьомої київської державної нотаріальної контори про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування,-

В С Т А Н О В И В:

21 лютого 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 , у якому просила визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на квартиру АДРЕСА_1 жилою площею 41,76 кв.м., загальною площею 73,30 кв.м., яка належала на праві власності ОСОБА_3 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позов мотивований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивачки ОСОБА_3 , який на день смерті постійно проживав та був зареєстрований в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , яка належала йому на праві власності згідно довідок ЖБК «Молодіжний-19» №66 та №68 від 09 липня 2014 року, №01 та №02 від 10 лютого 2023 року.

Після смерті батька відкрилась спадщина за законом на вказану квартиру, яка знаходиться в ЖБК «Молодіжний-19», членом якого був ОСОБА_3 , та який, будучи членом ЖБК «Молодіжний-19», повністю сплатив пай за кооперативну квартиру, і вона належала йому на праві власності, то така квартира входить до складу спадщини після смерті відповідно до вимог ст.ст.1216-1218 ЦК України.

Позивачка є спадкоємицею першої черги за законом після смерті ОСОБА_3 , яка прийняла спадщину за правилом ч.3 ст.1268 ЦК України, та дружина померлого і матір позивачки - відповідачка ОСОБА_2 , яка не прийняла спадщину у встановленому законом порядку, що вбачається із копії спадкової справи.

Відповідно до вимог ч.3 ст.1268 ЦК України вона прийняла спадщину, оскільки є спадкоємцем першої черги спадкування за законом, яка постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини і протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, не заявила відмову від неї. Факт проживання позивачки за адресою: АДРЕСА_2 , підтверджує відміткою про місце її реєстрації, зазначеному у її паспорті.

У липні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до Сьомої київської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, проте постановою від 11 липня 2014 року нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину з підстав відсутності правовстановлюючих документів, які підтверджують право власності на вказану квартиру.

Оскільки за правилом ч.3 ст.1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця на спадщину, а відповідно до ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, позивач звернулася до суду.

27 листопада 2023 року відповідач ОСОБА_2 подала відзив, у якому позовні вимоги визнала.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 09 січня 2024 року залучено до участі у справі третю особу - нотаріуса Сьомої київської державної нотаріальної контори.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 09 січня 2024 рокуузадоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - нотаріус Сьомої київської державної нотаріальної контори, про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 18 квітня 2024 року засобами поштового зв`язку подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 09 січня 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Підтримавши доводи позовної заяви, вказала, що суд помилково не прийняв визнання відповідачкою позовних вимог як таке, що впливає на права у спадщині інших осіб - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які зазначені у ордері на житло як дочка та син ОСОБА_3 .

Вважає, що ордер виписано із помилкою, оскільки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є дітьми відповідачки ОСОБА_2 , а не спадкодавця, якому видавався ордер на житло.

На підтвердження доводів апеляційної скарги долучила копію свідоцтва про укладення шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , а також копії свідоцтв про народження ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Апелянт вважає, що суд не перевірив зазначені відповідачкою фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та не витребував від неї докази на їх підтвердження, а всю відповідальність за неподання позивачкою доказів безпідставно поклав на останню. У зв`язку з цим суд дійшов поспішного та передчасного висновку про те, що спірні правовідносини впливають на права і обов`язки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Ухвалою Київського апеляційного суду від 20 травня 2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 28 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - нотаріус Сьомої київської державної нотаріальної контори про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

17 червня 2024 року ОСОБА_2 подала відзив, у якому доводи апеляційної скарги підтримала та просила її задовольнити.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 24 червня 2024 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.

У судовому засіданні ОСОБА_1 вимоги апеляційної скарги підтримала та просила її задовольнити.

У судовому засіданні ОСОБА_2 вимоги апеляційної скарги підтримала та просила її задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, належним чином повідомлені про місце, час і дату розгляду справи в апеляційній інстанції, заяв та клопотань від них не надходило, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши думку учасників справи, які прибули в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про його смерть від 16 серпня 2005 року, актовий запис №24.

Відповідно до свідоцтва про народження позивачки, її батьками є ОСОБА_3 та ОСОБА_6 .

Виконавчим комітетом Київської міської ради народних депутатів 21 січня 1993 року члену ЖБК ОСОБА_3 видано ордер на житлове приміщення в будинку житлово-будівельного кооперативу «Молодіжний-19» №096188 серії Ж на право зайняття житлової площі 41,76 кв м, яка складається із трьох кімнат в квартирі АДРЕСА_1 , на сім`ю із 5 (п`яти) осіб (склад сім`ї): ОСОБА_3 , ОСОБА_2 (дружина), ОСОБА_4 (дочка), ОСОБА_5 (син), ОСОБА_7 (дочка).

Довідкою житлово-будівельного кооперативу «Молодіжний-19» від 10 лютого 2023 року підтверджено сплату ОСОБА_3 , як колишнім членом ЖБК, та власником квартири АДРЕСА_1 паю за квартиру 23 грудня 1993 року.

Відповідно до довідки форми №3 про склад сім`ї щодо квартири АДРЕСА_1 від 09 липня 2014 року, вбачається, що власником особового рахунку є ОСОБА_3 , сім`я складається із 4-х осіб: ОСОБА_8 , 1975р.н. (дочка), ОСОБА_9 , 1979р.н. (син), ОСОБА_1 , 1985р.н. (дочка), ОСОБА_10 , 1995р.н. (онука).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у всіх документах щодо спірної квартири АДРЕСА_1 , окрім позивачки, як дочки померлого ОСОБА_3 , вказані й інші його діти ОСОБА_4 (дочка), ОСОБА_5 (син), проте позивач, звертаючи до суду із цим позовом, не враховує їх права на спадщину як спадкоємців першої черги спадкування за законом, що вказує на те, що позивачем не визначене повне коло всіх відповідачів (спадкоємців), на права яких впливають спірні правовідносини. Крім того, позивач не довела вимог саме ОСОБА_2 як спадкоємця.

Колегія суддів, перевіривши оскаржуване рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, в повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з такого.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права і обов`язки, які належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до положень статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За правилами ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Статтею 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Прийняття спадщини можливе шляхом подачі заяви про прийняття спадщини у строки, встановлені ст. 1270 ЦК України та видачі відповідного свідоцтва.

За правилами ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Статтею 1270 ЦК України встановлений шестимісячний строк для прийняття спадщини, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно із частиною першою статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

З матеріалів спадкової справи №298/2014 заведеної 11 липня 2014 року до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 встановлено, що ОСОБА_1 із заявою про прийняття спадщини звернулася 11 липня 2014 року.

11 липня 2014 року державний нотаріус Сьомої київської державної нотаріальної контори Паньшина О.В. відмовила позивачу ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 .

Постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії мотивована тим, що відповідно до підпунктів 4.15 п. 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно. Однак, у позивача відсутній оригінал свідоцтва про право власності на квартиру.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Згідно роз`яснень, викладених в пункті 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду у позовному провадженні.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини.

Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що у разі смерті члена житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного кооперативу, члена садівницького товариства, яким до дня смерті не були внесені повністю пайові внески, до складу спадщини входять частина внесеного паю та інші суми, які підлягають поверненню, а не квартира, дача, гараж, садовий будинок. Частка пайового внеску, що належала померлому, входить до складу спадщини на загальних підставах. Якщо спадкодавець повністю вніс пайовий внесок, то до складу спадщини включається відповідно квартира, дача, гараж, садовий будинок, інші будівлі та споруди.

З матеріалів справи вбачається, що померлий спадкодавець ОСОБА_3 за життя повністю вніс пайовий внесок за квартиру, що підтверджується довідкою житлово-будівельного кооперативу «Молодіжний-19» від 10 лютого 2023 року, проте не отримав відповідного свідоцтва про право власності.

При цьому, як встановлено судом першої інстанції, на час смерті ОСОБА_3 за однією адресою з ним були зареєстровані: ОСОБА_8 , 1975р.н. (дочка), ОСОБА_9 , 1979р.н. (син), ОСОБА_1 , 1985р.н. (дочка), ОСОБА_10 , 1995р.н. (онука), відповідно усі вказані особи набули право на прийняття спадщини після його смерті.

Частиною першою статті 48 ЦПК України визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами, та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.

Визначення у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад (див. постанови Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі №761/23904/19, від 20 січня 2021 року у справі №203/2/19).

Натомість правовим наслідком незалучення до участі у справі співвідповідачів є порушення конституційного права на судовий захист, оскільки особи не беруть участі у справі, вирішення якої може безпосередньо вплинути на їх права, свободи, інтереси або обов`язки та не реалізують комплексу своїх процесуальних прав.

Якщо заявлені позивачем вимоги безпосередньо стосуються прав та обов`язків іншої особи, яка не залучена до участі у справі в якості відповідача, то вони не можуть бути розглянуті судом, оскільки лише за наявності належного складу відповідачів у справі суд у змозі вирішувати питання про обґрунтованість позовних вимог та вирішити питання про їх задоволення, без залучення таких належних відповідачів позовні вимоги вирішені бути не можуть.

Оскільки ОСОБА_1 не визначено повне коло відповідачів, а ухвалене у справі рішення про задоволення позову може вплинути на права та обов`язки усіх осіб, які станом на 16 серпня 2005 року були зареєстровані за однією адресою з померлим спадкодавцем ОСОБА_3 , суд першої інстанції правомірно не прийняв визнання позову відповідачкою ОСОБА_2 та виконав вимоги ч. 4 ст. 206 ЦПК України.

При цьому, посилання апелянта на неповноту судового розгляду та процесуальні порушення, вищевказаних висновків не спростовують, отже, не можуть бути визнані підставою для скасування рішення суду виходячи з наступного.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року і відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» (далі - ЄСПЛ) та пункті 23 рішення ЄСПЛ «Гурепка проти України № 2» наголошено, що принцип рівності сторін - один зі складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, за змістом якого кожна сторона повинна мати розумну можливість обстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її у суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява №14448/88, § 33).

Таку можливість суд забезпечив, надавши можливість сторонам надати докази і обґрунтування.

Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч.5, 6 ст.81 ЦПК України).

Згідно з ч. 2 ст.83 ЦПК України, позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Частиною 3 ст.367 ЦПК України передбачено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів не приймає додані апелянтом до апеляційної скарги нові докази, оскільки вони не були подані позивачем до суду першої інстанції, отже не були предметом дослідження.

При цьому, позивач, будучи обізнаною про розгляд справи місцевим судом, перебуваючи у судових засіданнях не зверталася з клопотаннями щодо долучення до справи вказаних доказів або ж їх витребування, а також не обґрунтувала та не надала суду апеляційної інстанції доказів неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

При цьому, ч. 7 ст. 81 ЦПК України встановлює, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Зважаючи на наведені імперативні приписи процесуального закону, посилання апелянта на неповне з`ясування обставин справи та можливість суду самостійно витребовувати докази та встановлювати обставини справи суперечить принципу змагальності цивільного судочинства та відхиляються колегією суддів.

Поряд з цим, доводи апеляційної скарги зводяться лише до незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції. Однак, такі посилання й доводи апелянта не спростовують правильність висновків суду першої інстанції.

У зв`язку з викладеним апеляційний суд констатує, що аргументи, викладені у апеляційній скарзі, є неприйнятними і такими, що не спростовують висновків суду першої інстанцій, а отже, не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та не спростовують висновків суду викладених у рішенні.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення по суті позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому рішення суду відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 28 березня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 03 жовтня 2024 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова