Житомирський апеляційний суд
Справа №285/6927/21 Головуючий у 1-й інст. Коцюба О. М.
Категорія 11 Доповідач Борисюк Р. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2024 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Павицької Т.М., Трояновської Г.С.,

з участю секретаря

судового засідання Нестерчук М.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Житомирі цивільну справу № 285/6927/21 за позовом Звягельської міської ради Житомирської області до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування і розпорядження майна, шляхом виселення,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Єфремової Ірини Валеріївни на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 20 травня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Коцюби О.М. у місті Звягелі,

в с т а н о в и в :

У грудні 2021 року Звягельська (Новоград-Волинська) міська ради Житомирської області звернулась з даним позовом, в якому просила усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження квартирою АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 із зазначеної квартири.

Позов обґрунтовували тим, що Звягельська (Новоград-Волинська) рада Житомирської області є власником вищезазначеної квартири. Наказом Генерального прокурора України від 20 вересня 2012 року ОСОБА_1 призначено на посаду Новоград-Волинського міжрайонного прокурора.

31 жовтня 2012 року на адресу позивача надійшло звернення прокуратури Житомирській області про вирішення питання забезпечення Новоград-Волинського міжрайонного прокурора Калініна С.В. службовим житлом.

Рішенням виконавчого комітету Новоград-Волинської міської ради Житомирської області від 28 серпня 2013 року № 231 «Про надання службових квартир в місті Новограді-Волинському» зазначену квартиру включено до числа службових Новоград-Волинської міжрайонної прокуратури Житомирській області.

На підставі даного рішення, 03 вересня 2013 року ОСОБА_1 видано спеціальний ордер на житлове приміщення № 9440.

Наказом Генеральної прокуратури України № 711К від 25 квітня 2014 року ОСОБА_1 переведено з посади Новоград-Волинського міжрайонного прокурора Житомирської області на посаду Ізмаїльського міжрайонного прокурора Одеської області.

Після припинення трудових відносин з Новоград-Волинською міжрайонною прокуратурою Житомирській області ОСОБА_1 добровільно не знявся з реєстрації у спірній квартирі. Крім того, у даній квартирі зареєстрував свого сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На момент звернення до суду відповідачі у квартирі не проживають, а позивачу невідомо про місце знаходження (проживання) відповідачів.

Представниками позивача та ОСББ Мікрорайон Олімпійський за участю сусідів проведені обстеження спірної квартири, за результатами яких складено ряд Актів фактичного проживання, де зафіксовано, що у квартирі ніхто не проживає. Згідно відомостей управління освіти та науки міської ради ОСОБА_2 здобувачем освіти закладів загальної середньої освіти міста Новоград-Волинського не був.

Крім того, за квартирою рахується борг за надані послуги з утримання будинку та прибудинкової території, послуги з розподілу природного газу.

Рішенням виконавчого комітету Новоград-Волинської міської ради Житомирської області від 08 грудня 2021 року № 333 «Про житловий фонд Новоград-Волинської міської ради», змінено статус квартири, шляхом виключення її з числа службових квартир Новоград-Волинської міжрайонної прокуратури Житомирській області, та включення даної квартири до житлового фонду соціального призначення Новоград-Волинської міської територіальної громади, та визнано таким, що втратило чинність рішення виконавчого комітету міської ради від 28 серпня 2013 року № 231 «Про надання службових квартир в місті Новограді-Волинському»

Діями відповідача порушуються права позивача як власника майна, так як наявна потреба використання даної квартири як соціального житла в інтересах територіальної громади. Принцип пропорційності не порушуватиме право відповідача на житло, оскільки згідно декларації осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, яка є відкритою у вільному доступі у мережі Інтернет у ОСОБА_1 є у користуванні квартира у місті Ізмаїл, загальною площею 48,1 м.кв. У зв`язку із цим позивач звернувся до суду з даним позовом.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 20 травня 2024 року позов задоволено повністю.

У поданій апеляційній скарзі, представник ОСОБА_1 адвокат Єфремова І.В. просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Зазначає, що суд порушив норми процесуального права, не встановив дійсних обставин справи, не дослідив належні докази і не надав їм оцінки, не встановив які правовідносини випливають із встановлених обставин та які правові норми підлягають застосуванню до цих правовідносин.

Вказує, що місцевий суд не прийняв до уваги факт, що згідно довідки структурного підрозділу з питань соціального захисту населення від 04 серпня 2022 року №5111- ОСОБА_1 перебуває на обліку внутрішньо переміщених осіб і перебуває не за місцем реєстрації спірної квартири, а перебуває в АДРЕСА_2 .

Зазначає, що ОСОБА_1 стало відомо про розгляд справи через застосунок «Дія», копію ухвали про відкриття провадження, призначення справи до розгляду, копію позову з додатками він не отримував.

Також, суд не прийняв до уваги, що спірна квартира, є службовою, яка знаходилась в оперативному управлінні Новоград-Волинської окружної прокуратури Житомирської області, без погодження і клопотання якої позивач незаконно змінив статус цієї квартири на соціальну.

ОСОБА_1 звернувся з заявою до Виконавчого комітету Звягельської міськради Житомирської області надати погодження на приватизацію даної квартири, однак отримав відмову, з причин виключення квартири з числа службових та включення її до житлового фонду соціального призначення.

Крім того, суд проігнорував заяву ОСОБА_1 від 16 жовтня 2023 року про те, що він звернувся до Одеського адміністративного суду з позовною заявою до Звягельської міськради Житомирської області та Виконавчого комітету Звягелської міськради Житомирської області про визнання частково не чинним та скасування частково рішення №333 від 08 грудня 2021 року, зобов`язання вчинити певні дії, стосовно незаконної зміни статусу службової (спірної) квартири.

Суд відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_1 про зупинення провадження по даній справі до вирішення іншої справи по суті, в даному випадку в Одеському адміністративному суді (справа № 420/29664/23).

Вважає, що ОСОБА_1 зі своєю сім`єю на законних підставах та в законному порядку отримав в користування службову квартиру оскільки іншого житла по місту роботи він не мав і житлової площі на праві власності також в нього немає.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача її не визнала, просить відмовити у задоволенні скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В апеляційному суді представник позивача підтримала поданий відзив, апеляційну скаргу не визнала, просила відмовити в її задоволенні, рішення місцевого суду - залишити без змін, і надала пояснення, які відповідають змісту позовних вимог та доводам, вказаним у відзиві.

Крім того, представник зазначила, що згідно відкритих відомостей, які містяться у декларації осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування у користуванні ОСОБА_1 знаходиться квартира, яка розташована у місті Ізмаїл Одеської області, загальною площею 48,1 кв.м.

Належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи відповідачі та представник адвокат Єфремова І.В. у судове засідання не з`явились, а тому суд апеляційної інстанції розглянув справу у їх відсутність, що відповідає положенням частини 2 статті 372 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що квартира АДРЕСА_1 знаходиться у комунальній власності Новоград-Волинської міської ради Житомирської області. Це підтверджено офіційною Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с.13-14 том 1).

На підставі рішенням виконавчого комітету Новоград-Волинської міської ради Житомирської області від 28 серпня 2013 року № 231 дану квартиру включено до числа службових Новоград-Волинської міжрайонної прокуратури Житомирської області (а.с.16 том 1).

03 вересня 2013 року на зазначену квартиру ОСОБА_1 було видано спеціальний ордер із наступним складом сім`ї: дружина - ОСОБА_3 та син - ОСОБА_2 (а.с.17 том 1).

Відповідно до копії наказу в.о. Генерального прокурора України від 25 квітня 2014 року № 711К, ОСОБА_1 призначено Ізмаїльським міжрайонним прокурором Одеської області строком на 5 років, звільнивши його в порядку переведення із посади Новоград-Волинського міжрайонного прокурора Житомирської області (а.с.18 том).

Відповідно інформації Відділу ведення реєстру територіальної громади ЦНАП Новоград-Волинської міської ради Житомирської області від 11 травня 2021 року за № 990 за адресою: АДРЕСА_3 зареєстрований ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.25 том 1).

Судом встановлено, що відповідачі тривалий час у спірній квартирі не проживають і нею не користуються, що підтверджується копіями Актів фактичного проживання від 01 березня 2021 року, 14 квітня 2021 року, 17 червня 2021 року, 19 серпня 2021 року, 09 вересня 2021 року та 12 жовтня 2021 року (а.с.19-24 том 1).

Згідно повідомлення управління освіти та науки Новоград-Волинської міської ради Житомирської області від 21 травня 2021 року № 295 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за інформацією закладів загальної середньої освіти міста Новоград-Волинський здобувачем освіти не був (а.с.26-37 том 1).

Як видно із копії рішення виконавчого комітету Новоград-Волинської міської ради Житомирської області від 08 грудня 2021 року № 333 «Про житловий фонд Новоград-Волинської територіальної громади» статус спірної квартири змінено, шляхом виключення її з числа службових квартир Новоград-Волинської міжрайонної прокуратури Житомирської області та утворення фонду житла для тимчасового проживання Новоград-Волинської міської територіальної громади, сформувавши його за рахунок включення до нього цієї квартири. Рішення виконавчого комітету Новоград-Волинської міської ради Житомирської області від 28 серпня 2013 року № 231 визнано таким, що втратило чинність (а.с.43 том 1).

Також встановлено, що рішенням двадцять першої сесії восьмого скликання Новоград-Волинської міської ради від 16 червня 2022 року № 564 «Про перейменування вулиць, провулків, парків, скверів Новоград-Волинської міської територіальної громади» перейменовано АДРЕСА_4 , що підтверджується витягом із даного рішення (а.с.152 том 1).

Згідно копій довідок ОСББ Мікрорайон Олімпійський № 42 від 14 травня 2021 року, № 87 від 05 грудня 2022 року, АТ Житомиргаз за № 100-ПВ-8944-0521 від 28 травня 2021 року за вказаною квартирою рахується борг за надані послуги з утримання будинку та прибудинкової території за місцем знаходження квартири та за послуги із розподілу природного газу (а.с.39, 153 том 1).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із його обґрунтованості та доведеності.

Колегія суддів погоджується з такими висновками місцевого суду мотивуючи таким.

За положеннями статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною четвертою статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Приписами статті 118 ЖК України передбачено, що службові житлові приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

Згідно частини 2 статті 121 ЖК України (в редакції статті на час спірних правовідносин), службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншого громадського об`єднання.

Відповідно до статті 122 ЖК України єдиною підставою для вселення в надане службове жиле приміщення, є ордер, який видається виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті ради на підставі рішення про надання службового жилого приміщення.

Законодавцем встановлено, що до користування службовими жилими приміщеннями застосовуються правила договорів найму жилого приміщення, крім правил, передбачених ст. ст. 73-76, 79-83, 85, 90, частиною шостою статті 101, статтями 103-106 цього Кодексу (стаття 123 ЖК України).

Правилами статті 124 ЖК України передбачено, що робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого житлового приміщення.

Статтею 125 ЖК України визначено вичерпний перелік осіб, яких не може бути виселено з службових жилих приміщень без надання іншого житлового приміщення.

Положення статей 124-125 ЖК України передбачають приписи, згідно з якими припинення трудових правовідносин з роботодавцем, за виключенням окремих визначених випадків, є підставою для виселення особи зі службового житла без надання іншого житлового приміщення. Тобто, формулювання вказаних приписів є достатньо чіткими та передбачуваними для особи, якій таке житло надане у користування.

Службове житло надається особі тимчасово, допоки з роботодавцем, який надав це житло, її пов`язують трудові правовідносини. Після їх припинення службове житло має бути повернене роботодавцю для того, щоб у ньому мали можливість проживати інші працівники.

Відтак, виселення особи зі службового житла після припинення трудових правовідносин із роботодавцем переслідує легітимну мету у розумінні статті 8 Конвенції.

Втручання у право на повагу до житла має бути також «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній меті (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentner v. Austria»), заява № 20082/02, § 56).

Вирішуючи питання про «необхідність у демократичному суспільстві» виселення відповідачів зі службового житла, суд має оцінити, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого заходу та чи буде таке втручання у право особи на житло пропорційним переслідуваній легітимній меті.

За змістом статті 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Як вбачається з пояснень представника позивача виселення відповідачів зі спірної квартири, яка була надана їм, як службове житло, необхідна для тимчасового проживання Новоград-Волинської міської територіальної громади, зокрема, осіб, які перебувають на соціальному обліку: діти сироти, діти, позбавлені батьківського піклування та особи з їх числа.

Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.

Відповідно до частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, мають враховуватися іншими судами при застосуванні таких норм права.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) зроблено висновок, що «Службове житло надається особі тимчасово, допоки з роботодавцем, який надав це житло, її пов`язують трудові правовідносини. Після їх припинення службове житло має бути повернене роботодавцю для того, щоб у ньому мали можливість проживати інші працівники. Відтак, виселення особи зі службового житла після припинення трудових правовідносин із роботодавцем переслідує легітимну мету у розумінні статті 8 Конвенції. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що ЄСПЛ, розглянувши справу за заявою військовослужбовця, який разом з іншими членами сім`ї був виселений із кімнати в гуртожитку після припинення служби у Міністерстві оборони України, дійшов висновку про відсутність порушення статті 8 Конвенції. ЄСПЛ вказав, що втручання, на яке скаржився заявник, переслідувало легітимну мету - захист інтересів економічного добробуту країни та прав інших осіб, а саме курсантів і працівників Національної академії оборони України й інших військовослужбовців, які потребували житло у зв`язку зі службою (рішення від 16 лютого 2017 року у справі «Каракуця проти України» («Karakutsya v. Ukraine»), заява № 18986/06, § 71). Втручання у право на повагу до житла має бути також «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній меті (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentner v. Austria»), заява № 20082/02, § 56). Вирішуючи питання про «необхідність у демократичному суспільстві» виселення відповідачів зі службового житла, суд має оцінити, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого заходу та чи буде таке втручання у право особи на житло пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 працював в органах прокуратури більше 10 років, що підтверджено рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 22 лютого 2017 року та ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 21 червня 2017 року у справі № 285/713/15-ц, і не може бути виселений із спірної квартири без надання іншого житла, крім того, має право на приватизацію спірної квартир, колегія апеляційного суду вважає неприйнятними з огляду на наступне.

Як видно із матеріалів справи, відповідно до копії наказу в.о. Генерального прокурора України від 25 квітня 2014 року № 711К, ОСОБА_1 призначено Ізмаїльським міжрайонним прокурором Одеської області строком на 5 років, звільнивши його в порядку переведення із посади Новоград-Волинського міжрайонного прокурора Житомирської області. Тобто, починаючи із квітня 2014 року ОСОБА_1 вже не був працівником Новоград-Волинської міжрайонної прокуратури і на нього не можуть поширюватися положення статті 125 ЖК України.

Крім того, матеріалами справи встановлено, що спірна квартира рішенням виконавчого комітету Новоград-Волинської міської ради Житомирської області від 08 грудня 2021 року № 333 «Про житловий фонд Новоград-Волинської територіальної громади» виключена з числа службових квартир Новоград-Волинської міжрайонної прокуратури Житомирської області та утворення фонду житла для тимчасового проживання Новоград-Волинської міської територіальної громади. Також вказаним рішенням було визнано таким, що втратило чинність рішення виконавчого комітету Новоград-Волинської міської ради Житомирської області від 28 серпня 2013 року № 231.

На час спірних правовідносин та розгляду апеляційної скарги доказів не чинності рішення виконавчого комітету Новоград-Волинської міської ради Житомирської області від 08 грудня 2021 року № 333 відповідачем не надано і таких не встановлено судом.

Також необхідно зазначити, що квартира АДРЕСА_1 (на даний час Звягель) належала і належить на праві комунальної власності Звягельській (Новоград-Волинській ) міській територіальній громаді. Доказів того, що ця квартира передавалася на баланс чи на праві господарського відання чи оперативного управління органам прокуратури матеріали справи не містять.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, висновків суду першої інстанції не спростовують, містять посилання на обставини, що були предметом перевірки місцевого суду, яким була надана належна правова оцінка, зводяться до переоцінки доказів та незгоди із судовим рішенням і не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

За приписами статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Також не можуть бути прийняті до уваги і доводи апеляційної скарги щодо неналежної оцінки судом першої інстанції показів свідків, оскільки, відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню.

Крім того, місцевий суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Відтак, у відповідності до положень статті 375 ЦПК України, колегія дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду без змін.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи, немає.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Єфремової Ірини Валеріївни залишити без задоволення, а рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 20 травня 2024 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений: 08 листопада 2024 року.