Номер провадження: 22-ц/813/4581/24
Справа № 509/7273/23
Головуючий у першій інстанції Панасенко Є.М.
Доповідач Назарова М. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.11.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Назарової М.В. (суддя-доповідач), Коновалової В.А., Кострицького В.В.,

учасники справи: позивач - ОСОБА_1 , відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів»,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 31 січня 2024 року, ухвалене Овідіопольським районним судом Одеської області у складі: судді Панасенка Є.М. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» про стягнення безпідставно отриманих коштів, відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У грудні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, який мотивував тим, що рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 05 липня 2023 року у справі № 509/1573/23 визнано виконавчий напис № 16626, виданий приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М. від 05 квітня 2021 року, згідно якого з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» стягнуто заборгованість у розмірі 23 712, 48 грн, таким, що не підлягає виконанню. Приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Вельковим О.В. відкрито виконавче провадження на підставі вищевказаного виконавчого напису.

В ході виконавчого провадження щодо примусового виконання виконавчого напису приватним виконавцем накладено арешт на кошти позивача, а він особа пенсійного віку, тому крім пенсійних виплат жодних надходжень у нього немає, а всі кошти стягувалися в рахунок погашення заборгованості.

З метою захисту своїх прав позивач звертався за юридичною допомогою до адвоката, щоб подати позов до суду, що призвело до матеріальних витрат з його сторони. Таким чином, завдана позивачу матеріальна шкода складається з безпідставно стягнутих коштів з його пенсії в ході примусового виконання виконавчого напису нотаріуса, а також понесених витрат на численні поштові відправлення процесуальних документів по справі. Такі витрати він визначає в розмірі 5 000 тис грн.

Також вказує, що з квітня 2021 року і по липень 2023 років представники відповідача систематично вдень та вночі дзвонили на його мобільний телефон з погрозами та вимаганнями сплати коштів. Такі дзвінки з боку відповідача були і до близьких та родичів позивача. На фоні постійних стресів у позивача погіршилося здоров`я, він неодноразово перебував на амбулаторному лікуванні в КНП «Овідіопольська лікарня» з діагнозом гіпертонічна хвороба, стенокардія напруги. Моральну шкоду оцінює у 10 000 грн,

Тому позивач просив стягнути з ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» безпідставно отримані кошти у розмірі 5000 грн, моральну шкоду у розмірі 10 000 грн та судовий збір.

Від Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» надійшов відзив на позовну заяву, проте докази направлення його позивачу відсутні. В зв`язку з чим поданий відзив судом першої інстанції не досліджувався в судовому засіданні.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 31 січня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» про стягнення безпідставно отриманих коштів, відшкодування матеріальної та моральної шкоди відмовлено повністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вважає оскаржуване рішення незаконним, необґрунтованим, оскільки висновки не відповідають фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 31 січня 2024 року, постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги позивача.

Доводами апеляційної скарги є те, що суд безпідставно зробив висновок про відсутність відомостей щодо утримання з рахунків грошових коштів, не застосував положення ст. 1212 ЦК України, оскільки в матеріалах справи знаходяться виписки по картковому рахунку позивача, відповідно до яких з позивача на користь відповідача утримано згідно виконавчого провадження № НОМЕР_3 грошові кошти в розмірі 1676,77 (14.03.2022) та 1076,63 (23.10.2023) у загальному розмірі 2753,40 грн.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 05.07.2023 у справі № 509/1573/23 визнано виконавчий напис № 16626, виданий приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М. від 05 квітня 2021 року щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь відповідача заборгованість у розмірі 23712,48 грн, таким, що не підлягає виконанню, тому підстава, на якій відповідач стягнув з позивача грошові кошти, відсутня.

Отже, є підстава для повернення коштів відповідно до ст. 1212 ЦК України (постанова Верховного Суду від 08.09.2021 у справі № 201/6498/20, від 09.09.2019 у справі № 910/1531/18 та від 28.01.2020 у справі № 910/16664/18).

Тому у суду першої інстанції були всі підстави для задоволення вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача коштів у розмірі 2753,40 грн, утриманих з позивача в рамках виконавчого провадження ВП № НОМЕР_4, а відмова є порушенням норм матеріального права.

Щодо моральної шкоди в розмір 10000 грн, позивач зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги обставини, які були зазначені позивачем в обґрунтування наявності моральної шкоди, не з`ясував всі обставини справи, що мають значення для справи, що є порушенням норм матеріального права.

Від Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» в особі свого представника ОСОБА_2 надійшов відзив 22 травня 2024 року через підсистему Електронний Суд, який ухвалою Одеського апеляційного суду від 05 листопада 2024 року повернуто заявнику без розгляду, оскільки поданий з порушенням встановленого процесуального строку.

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом позову в цій справі є вимога про стягнення безпідставно отриманих коштів, відшкодування матеріальної та моральної шкоди у розмірі 15000 грн, тобто ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2684 х 30 = 80520 грн), тому справа є малозначною в силу прямої вказівки в ЦПК України.

Оскільки справа є малозначною, то розгляд апеляційної скарги проводиться без повідомлення учасників справи відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України.

Згідно ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час та місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи.

Інформація про призначення даної справи до розгляду у апеляційному суді без повідомлення учасників справи завчасно розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України.

Згідно частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Судом встановлено, підтверджено матеріалами та ніким по справі не оспорюються, що між позивачем ОСОБА_1 та ПАТ «Дельта банк» було укладено кредитний договір № 004-15772-071112 від 07 листопада 2012 року.

04 червня 2020 року між АТ «Дельта банк» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір відступлення прав вимоги №2254/К, у відповідності до умов якого правонаступником усіх прав та обов`язків АТ «Дельта банк» є ТОВ «ФК «ЄАПБ», в томі числі і за кредитним договором № 004-15772-071112 від 07 листопада 2012 року.

05 квітня 2021 року приватним нотаріусом було вчинено виконавчий напис № 16626 у зв`язку із боргом за кредитним договором, укладеним між позивачем та товариством, згідно якого на корить товариства підлягає стягненню з позивача заборгованість за кредитним договором, за період з 04 червня 2020 року по 31 березня 2021 року.

Сума заборгованості складає: заборгованість за тілом кредиту 8541,41 грн; заборгованість за нарахованими та несплаченими процентами 15121,07 грн; сума плати, що здійсненна стягувачем за вчинення виконавчого напису, 50,00 грн; Загальна сума заборгованості становить 23712,48 грн.

10 лютого 2023 року приватним виконавцем на підставі виконавчого напису нотаріуса та заяви представника банку було відкрито виконавче провадження № НОМЕР_3.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області у справі № 509/1573/23 визнано виконавчий напис № 16626, виданий приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М. від 05.04.2021, згідно якого з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» стягнуто заборгованість у розмірі 23 712, 48 грн, таким, що не підлягає виконанню.

Проте, позивач зазначає, що його рахунки, в тому числі й для пенсійних виплат, були арештовані, з них стягувалися кошти, які надходили, що зумовило його звернення до юриста з метою оскарження таких рішень. Зазначає, що ним було потрачено 5 000,00 грн, та така шкода є матеріальною і має бути стягнута з відповідача.

Відмовляючи у задоволенні позову про стягнення 5000 грн, суд виходив з недоведеності позовних вимог щодо понесених позивачем витрат на звернення до юриста з метою оскарження таких рішень; в частині протиправних, на думку позивача, дій ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», суд вважав, що останнє діяло в межах наданих йому повноважень, оскільки сам позивач під час укладення кредитного договору погодився на використання даних про нього; а також жодним чином не доведено завдання позивачу моральної шкоди та її розміру.

Переглядаючи вказане судове рішення за доводами апеляційної скарги, колегія суддів зазначає таке.

Спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу стягнення на користь позивача з відповідача як правонаступника первісного кредитора безпідставно набутих ним коштів на виконання згодом скасованого судового рішення, а також стягнення пов`язаної з незаконними діями відповідача моральної шкоди.

Відповідно до частин першої, другої статті 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

За правовою природою конструкція зобов`язання, що виникає з безпідставного набуття майна (безпідставного збагачення), є формою реалізації охоронного правовідношення та виконує компенсаторну функцію. Зобов`язання, що виникають внаслідок безпідставного збагачення є протилежністю до зобов`язання з правочинів (договорів). Правочин, зокрема договір, як належна правова підстава встановлює зобов`язання з передання речі, виконання робіт (надання послуги), сплати коштів. Відповідно, за відсутності (або у подальшому відпадіння) правової підстави в особи виникає зобов`язання повернути те, що було отримано безпідставно (кондикція). Отримання майна, набутого без підстави, призводить до реституційного ефекту, прямо протилежного тому, що передбачено договором. Загальною ознакою кондикції є відсутність (або відпадіння у подальшому) правової підстави для утримання майна, набутого особою, до якої потерпілий звертається з кондикційним позовом.

Зі змісту статті 1212 ЦК України можна зробити висновок, що особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно збагатилася в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути безпідставно набуте майно цій особі. Будь-яке збагачення визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на збагачення за рахунок потерпілого, або в разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, і якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося.

Про виникнення зобов`язання, що виникають внаслідок безпідставного збагачення або збереження майна можна говорити у тому разі, коли дії особи або події призводять до протиправного результату, що юридично не обумовлений виникненням майнових вигод на стороні однієї особи за рахунок іншої. Саме цей протиправний результат у вигляді юридично безпідставних майнових вигод, що перейшли до набувача, є фактичною підставою для виникнення зобов`язань з повернення безпідставного збагачення.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Результат аналізу статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що фактичний склад, що породжує зобов`язання, які виникають внаслідок набуття або збереження майна без достатніх правових підстав, складається з таких елементів: 1) одна особа набуває або зберігає майно за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали (майно набувається або зберігається без передбачених законом, іншими правовими актами або правочином підстав).

Набуття майна однією особою за рахунок іншої полягає у збільшенні обсягу майна в однієї особи з одночасним зменшенням його обсягу в іншої особи. Набуття передбачає кількісний приріст майна, збільшення його вартості без понесення відповідних витрат набувачем. Безпідставне збереження майна полягає у тому, що особа мала витратити власні кошти, але не витратила їх через понесені втрати іншою особою або в результаті невиплати винагороди, що належить іншій особі.

Для виникнення зобов`язань із повернення безпідставного набутого майна необхідно, щоб майно було набуте або збережене безпідставно. Безпідставним є набуття або збереження, що не ґрунтується на законі, іншому правовому акті або правочині.

Набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо його правова підстава відпала згодом. Відпадіння правової підстави полягає у зникнення обставин, на яких засновувалась юридична обґрунтованість набуття (збереження) майна.

Одним із випадків відпадіння підстави набуття (збереження) може бути скасування вищою інстанцією рішення суду, що набуло чинності, або визнання судом таким, що не підлягає виконанню, виконавчого напису нотаріуса, на підставі якого було здійснено стягнення майна (коштів).

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, вимагає установлення абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно набула майно в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути таке майно цій особі на підставі статті 1212 ЦК України. Будь-яке набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на отримання майна за рахунок потерпілого, або у разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося.

Судовий акт про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, який набрав законної сили і за яким відбулося повне або часткове виконання є правовою підставою для виникнення зобов`язання з повернення майна, що набуто без достатньої правової підстави, оскільки з моменту ухвалення такого судового акту правова підстава вважається такою, що відпала. Відповідно до статті 1212 ЦК України у такому разі набувач такого майна з моменту набрання судовим актом законної сили, зобов?язаний зобов`язаний повернути потерпілому все отримане майно.

Частина третя статті 12, частина перша статті 81 ЦПК України визначають, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 76 ЦПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків

При цьому належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Як передбачено статтями 79, 80 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Отже, предметом доказування по справі є повне або часткове виконання згодом скасованого судового рішення, в даному випадку - виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М. № 16626 від 05.04.2021 на користь стягувача за таким рішенням, оскільки саме таке слід вважати тією обставиною, яка відпала у розумінні законодавця і такі кошти мають бути повернуті саме на підставі вимог ст. 1212 ЦК України.

Аналогічний висновок викладено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 910/1531/18, від 28 січня 2020 року у справі № 910/16664/18.

За таких обставин апеляційний суд доходить висновку про те, що між сторонами виникли договірні відносини у зв`язку з укладенням кредитного договору, а наступний факт визнання виконавчого напису (на підставі якого у виконавчому провадженні було здійснено стягнення грошових коштів з позивача) таким, що не підлягає виконанню, є підставою для застосування вимог статті 1212 ЦК України та повернення коштів.

При цьому обставини наявності або відсутності заборгованості позивача перед відповідачем за таким кредитним договором можуть бути предметом окремого судового розгляду та не впливають на безпідставність утриманих коштів на виконання скасованого пізніше судового рішення у разі його примусового виконання.

В оскаржуваній частині судового рішення суд не визначився із нормами права, що підлягають застосуванню до виниклих спірних відносин, і як наслідок, не врахував висновків про застосування до спірних правовідносин статті 1212 ЦК України, викладених у постановах Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 910/1531/18 та від 28 січня 2020 року у справі № 910/16664/18, що є підставою для зміни рішення суду в частині мотивів, за яких суд дійшов свого висновку.

Позивачем не надано належних доказів щодо утримання з рахунків відповідача грошових коштів на виконання саме вищезазначеного виконавчого напису нотаріуса, оскільки з Виписки по картковому рахунку НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_3 паспорт НОМЕР_2 14.03.2022 00:00 кошти в сумі 1676,17 грн направлена на погашення арештованої суми (а.с. 15).

Доказів того, що вказані кошти направлені на виконання саме оспорюваного виконавчого напису позивачем не надано, клопотань про витребування відповідних доказів ним не заявлено, через що суд позбавлений можливості погодити підстави його позову в цій частині.

Листом від 22.12.2023 на ім`я ТОВ ФК «Європейська агенція з повернення боргів» щодо суми фактично стягнутих коштів у виконавчому провадженні № НОМЕР_5 приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Крецул В. повідомив, що на примусовому виконанні у приватного нотаріуса перебувало вказане виконавче провадження щодо примусового стягнення з ОСОБА_4 на користь ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованості за Кредитним договором № 004-15772-071112 від 07 листопада 2012 року, укладеного з Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» у розмірі 23712,48 грн. Виконавчий напис № 16626, виданий 05.04.2021 приватним нотаріусом КМНО Остапенком Є.М. рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області у справі № 509/1573/23 від 05.07.2023 було визнано таким, що не підлягає виконанню. На підставі п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження № НОМЕР_5 було закрите. При цьому повідомляється, що в рамках виконавчого провадження № НОМЕР_5 з боржника ОСОБА_4 на користь ТОВ ««Європейська агенція з повернення боргів» приватним виконавцем не було стягнуто жодних коштів, в тому числі основної винагороди та витрат виконавчого провадження (а.с. 46).

Дії приватного виконавця не є предметом розглядуваної справи.

Вказане у своїй сукупності спростовує як підстави позову ОСОБА_1 , так і доводи апеляційної скарги в наведеній частині.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті.

Положеннями ч. 1-3 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності, прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих відносин через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Згідно з п. 5 вищевказаної постанови Пленуму, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на вищевикладене, суд вірно встановив відсутність належних та допустимих доказів завдання позивачу моральної шкоди з боку відповідача, незаконність дій якого по відношенню до позивача відсутня, і по справі не доведено незаконності дій відповідача, які потягли за собою душевні страждання позивача через таку протиправну поведінку, приниження честі та гідності позивача, його ділової репутації.

Надана позивачем медична документація не містить відомостей про те, що лікування позивача було викликано саме через існування на виконанні виконавчого документу, який згодом визнаний таким, що не підлягає виконанню.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Наведеного суд до уваги не взяв, не дав оцінки вказаним обставинам, помилково не застосував до спірних правовідносин закон, який підлягає застосуванню, та хоча і постановив правильне по суті судове рішення про відмову у задоволенні позову, проте припустився помилки в оцінці виниклих правовідносин сторін, не дав оцінки частині позовних вимог ОСОБА_4 про повернення йому безпідставно стягнутих на виконання згодом скасованого виконавчого документу сум, що відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для зміни рішення суду та викладення її мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними, зокрема, є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в сили вимог закону.

Керуючись ст. 367, 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 31 січня 2024 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Дата складення повного тексту постанови - 05 листопада 2024 року.

Судді: М.В. Назарова

В.А. Коновалова

В.В. Кострицький