Справа №487/102/24
Провадження №2/487/1188/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

03.06.2024 Заводський районний суд м. Миколаєва в складі: головуючого судді - Афоніної С.М., за участю секретаря судового засідання Беспалько А.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Миколаєва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання такою, що втратила право користування жилим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 .

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначив, що він є співвласником квартири АДРЕСА_1 , відповідач також зареєстрована за вказаною адресою, але тривалий час в квартирі не проживає, вже 15 років відповідач мешкає в Криму, не сплачує комунальні послуги, не бере участь в утриманні житла, особистих речей її в квартирі немає.

03.06.2024 позивач подав до суду заяву, просив слухати справу за його відсутністю, позовні вимоги підтримав, просив про задоволення позову.

Відповідач в судове засідання повторно не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, через оголошення на офіційному веб - сайті судової влади України, відповідно до ч.11 ст. 128 ЦПК України, у зв`язку з тим, що місце її проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи невідоме.

Згідно ч.4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у них даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення, враховуючи, що відповідач належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, але в судове засідання повторно не з`явилась та позивач проти такого вирішення справи не заперечував.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Як встановлено судом, на підставі свідоцтва про право власності на житло від 09.12.1996, виданого Миколаївською міською службою приватизації державного житлового фонду, квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 і ОСОБА_4 (змінено прізвище на ОСОБА_5 , після ресторації шлюбу, згідно копії свідоцтва про шлюб, виданого 07.07.2007 міським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, актовий запис 590).

Отже, ОСОБА_2 є співвласником спірної квартири.

Згідно інформації про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради, в квартирі АДРЕСА_1 , зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 і ОСОБА_6 .

Посилаючись на вимоги ст. 391, 405 ЦК України та відсутність відповідача понад 15 років за місцем своєї реєстрації, позивач просив про визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Відповідно ст.12,13,89 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін.

Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно п.6 ч.1 ст.13 ЦК України однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність, тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У статті 47 Конституції України зазначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

В силу ст.ст. 316,317 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частини першоїстатті 383 ЦК Українивласник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 405 ЦК України визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Таким чином, на підставі викладеного, суд приходить до переконання, про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки відповідач є співвласником вищевказаної квартири, а тому не може бути позбавлена права користування житлом, яке є складовою частиною права власності, що охороняється та гарантується законами та діючим законодавством передбачена можливість позбавлення права користування житлом членів сім`ї власника житла, однак не самого власника (співвласника).

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати по справі підлягають віднесенню за рахунок позивачів.

Керуючись ст.ст. 10, 76, 81, 141, 263-265, 280 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання такою, що втратила право користування жилим приміщенням відмовити.

Рішення набирає законної сили через 30 днів після його проголошення та може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду в строк і порядок, встановлений ст.ст. 354, 355 ЦПК України.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя: С.М. Афоніна