Справа №295/2470/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.09.2024 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира у складі

Головуючої судді Воробйової Т.А.,

за участю секретаря судового засідання Опанасюк В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні

у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу

за позовом ОСОБА_1

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА»

про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації за невикористані дні щорічної відпустки та моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовом (а.с.24-29), у якому просить стягнути з відповідача невиплачену заробітну плату в розмірі 61 719,09 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 136 892,08 грн, компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 30 846,50 грн, моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн, а всього 239 457,68 грн, без врахування податків та зборів.

В обґрунтування позову позивач зазначає, що ОСОБА_1 працював з 2020 року у ТОВ «ДІЄСА» на посаді фахівця з безпеки та 25.09.2023 був звільнений із займаної посади відповідно до ч. 1 ст. 36 КЗпП України на підставі наказу №200/22/09/001 від 25.09.2023, однак з позивачем не було проведено повного розрахунку, а саме не виплачена заборгованість по заробітній платі за серпень-вересень 2023 року та компенсація за 34 дні невикористаної щорічної відпустки. Роботодавець, посилаючись на складні економічні обставини, в день звільнення виплатив заборгованість по заробітній платі за липень 2023 року та обіцяв провести повний розрахунок згодом, шляхом перерахування коштів на картковий рахунок. Після чергового звернення позивача з проханням провести розрахунок та видати довідку про нараховану, але не виплачену заробітну плату, позивачу видали довідку від 16.01.2024 про розмір заробітної плати, без вказівки про існуючі боргові зобов`язання, з усною обіцянкою провести розрахунок найближчим часом. Однак, станом на день звернення з позовною заявою, розрахунку з позивачем не проведено. Позивач вказує, що відповідач грубо порушив строк виплати заробітної плати та проведення розрахунків при звільненні, у зв`язку з чим ОСОБА_1 не міг розпоряджатися своєю заробітною платою та вимушений терпіти життєві обмеження та незручності, чекаючи розрахунку, що спонукало позивача до звільнення з роботи, але навіть після цього заборгованість так і не погашена. Відповідно до довідки ТОВ «ДІЄСА» від 16.01.2024, розмір заробітної плати позивача склав 29 039,08 грн за серпень та 28 876,88 грн за липень 2023 року відповідно. Середньоденна заробітна плата складає 1 316,27 грн, виходячи з розрахунку за останні два місяці роботи, які передували місяцю звільнення (29 039,08 грн + 28 876,88 грн)/(21 р.д. + 23 р.д.), де 57 915,96 грн - нарахована заробітна плата за липень-серпень 2023 року, 44 р.д. - сумарна кількість робочих днів за липень-серпень 2023. Таким чином, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в період з 26.09.2023 (наступний день після звільнення) до 16.02.2024 (день звернення до суду), становить 1 316,27 грн х 104 р.д. = 136 892,08 грн, де 1 316,27 грн - середньоденна заробітна плата, 104 р.д. - сумарна кількість робочих днів затримки розрахунку. Також, відповідно до наказу №200/22/09/001 про припинення трудового договору від 25.09.2023, на час звільнення відповідача невикористана відпустка становила 34 календарні дні. Розрахунок середньоденної заробітної плати в розмірі 907,25 грн (243 143,69 грн (дохід за період січень-вересень 2023 року : 258 календарних днів). Тож, розмір компенсації за невикористані 34 календарні дні відпустки становить 30 846,5 грн. Разом з тим, суми, які визначаються до стягнення з роботодавця на користь працівника обраховуються без віднімання сум податків та зборів.

Завдану моральну шкоду позивач оцінює у розмірі 10 000,00 грн. Розмір компенсації за завдану маральну шкоду позивач обґрунтовує тим, що відповідач допустив порушення його трудових прав, як наслідок позивач тривалий час був позбавлений можливості отримати належну заробітну плату та розпоряджатися нею на власний розсуд, що призвело до втрати нормальних зв`язків і вимагало від позивача додаткових зусиль для організації свого життя, що спричинило душевні страждання. Позивач вимушений в судовому порядку відновлювати свої порушені трудові права, позичати гроші у друзів, при цьому відчував приниження.

Ухвалою суду від 26.02.2024 відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

Інших заяв по суті справи до суду не надійшло.

16.09.2024 до суду надійшло клопотання представника відповідача ОСОБА_2 , у якому вона вказує, що у зв`язку військовою агресією рф відповідач знаходиться під дією форс-мажорних обставин, що зумовило неможливість підтримання нормальної господарської діяльності та вивільнення значної кількості трудового персоналу. Так, у період 2023-2024 роки з більше 100 магазинів «Ельдорадо» залишилось 10 магазинів, відповідач був вимушений вивільнити більше 2000 працівників, як роздрібної торгівлі так і працівників центрального офісу. Внаслідок чого, товариство може забезпечити роботою лише одного працівника юридичного департаменту, що при надходженні, починаючи з 2024 року до підприємства більше 300 судових справ, яких більше 200 є трудовими спорами, унеможливило оперативно надати відповідні заперечення, з документальним підтвердженням доводів товариства. Також певні рішення суддів, такі як постанова Київського апеляційного суду від 22.07.2024 у справі №757/2043/24-ц, з`явились у електронному кабінеті «Електронного суду» 03.08.2024, рішення Господарського суду м.Києва у справі №910/2375/24, постанова Північного апеляційного господарського суду від 27.08.2024 у справі №910/3368/24, також з`явились після встановленого строку надання відзиву, але мають важливе значення для винесення законного та справедливого рішення. Крім того, сертифікатом №3000-24-0827 від 23.04.2024 визначено початок дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) з 12.03.2022, тобто, охоплює період дії трудових правовідносин між сторонами, які припинені за згодою сторін. Таким чином вказані докази виникли після строку надання відзиву, отже відповідач з об`єктивних причин не міг подати їх в строк, встановлений ухвалою суду про відкриття провадження у справі. Враховуючи виняткові обставини для відповідача, який знаходиться в процедурі санації до відкриття провадження про банкротство, що при одночасному зверненні кредиторів товариство та численних звернень працівників товариства унеможливило скористатись правами, передбаченими процесуальним кодексом, щодо подачі документів, представник відповідача просить поновити строк подання доказів та прийняти докази до розгляду, що підтверджують знаходження відповідача під дією обставин непереборної сили. Також вказано, що борг по заробітній платі, включаючи компенсацію за невикористану відпустку, становить 57 205,12 грн, що підтверджується розрахунковими листами. Строк звернення до суду про стягнення середнього заробітку за час несвоєчасного розрахунку встановлено у 3 місяці, коли позивач дізнався про порушене право (отримав повідомлення про нараховані суми, а саме розрахунковий лист). Натомість позивач, зловживаючи правом на судовий захист по стягненню середнього заробітку за час несвоєчасного розрахунку, звернулася більше ніж через 3 місяці, а отже за таких обставин дана позовна вимога в частині стягнення середнього заробітку за час несвоєчасного розрахунку не підлягає розгляду у зв`язку із пропуском строку звернення до суду. Товариство знаходиться в під дією форс-мажорних обставин, а отже невчасна виплата заробітної плати та компенсації невикористаної відпустки сталося внаслідок об`єктивних обставин непереборної сили. На підтвердження вказаного товариство звернулося до Київської торгово-промислової палати та отримало Сертифікат №3000-24-0827 від 23.04.2024. Окрім сертифікату №3000-24-0827 від 23.04.2024 обставини непереборної сили можуть підтверджуватись і іншими належними допустимими доказами. Ухвалою від 24.04.2024 про затвердження плану санації ТОВ «ДІЄСА» до відкриття провадження про банкрутство (справа №910/3368/24), матеріали яких розміщенні в Єдиному державному реєстрі судових рішень, вбачається що мотивом негативних матеріальних наслідків для ТОВ "ДІЄСА" стало саме спричинення матеріальних збитків збройною агресією (форс мажор), внаслідок чого товариство втратило можливість забезпечувати взяті на себе зобов`язання, в т.ч. по своєчасні виплаті заробітної плати. Щодо стягнення моральної шкоди, представник відповідача вказує, що несвоєчасний розрахунок з позивачем при звільненні відбувся з незалежних від відповідача причин, оскільки останній знаходиться під дією обставин непереборної сили. За таких обставин, за відсутності вини роботодавця в несвоєчасному розрахунку стягнення моральної шкоди є необґрунтованим, оскільки моральна шкода є похідною порушення, яке не залежало від волі відповідача. У клопотанні представник відповідача просить поновити строки надання доказів по справі та долучити їх до матеріалів справи; у задоволенні позову в частині стягнення середнього заробітку за час несвоєчасного розрахунку відмовити.

Щодо клопотання представника відповідача про поновлення строку надання доказів, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 83 ЦПК України, відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

За приписами ч.1 ст. 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. За правилами частини 2 цієї ж статті встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

З огляду на те, що у клопотанні представника відповідача обґрунтовано наявність поважних причин, які перешкодили подати суду докази у строк, визначений ч. 3 ст. 83 ЦПК України, та докази, які представник відповідача просить долучити, мають істотне значення для повного та всебічного встановлення обставин справи, суд задовольняє клопотання представника відповідача про поновлення процесуального строку та долучає надані докази до матеріалів справи.

Позивач у судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, у якій вказав, що позов підтримує та просить задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, причини неявки не повідомив.

Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Стосовно складення повного тексту рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, суд бере до уваги висновки щодо визначення дати ухвалення судового рішення Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, наведені у відповідній постанові Верховного Суду від 5 вересня 2022 року у справі №1519/2-5034/11 (провадження № 61-175сво21).

Суд, дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що 21.11.2020 ОСОБА_1 прийнято на роботу до ТОВ «ДІЄСА» на посаду фахівця з безпеки (а.с. 12-13).

Наказом ТОВ «ДІЄСА» №Z00/22/09/001 від 25.09.2023 ОСОБА_1 було звільнено з посади фахівця з безпеки департаменту з роздрібної торгівлі, філія 2, за угодою сторін згідно з п. 1 ст. 36 КЗпП, наказано виплатити компенсацію з 34 дні невикористаної відпустки (а.с. 11).

Між сторонами виник спір в сфері трудових правовідносин стосовно невиплати розрахункових коштів при звільненні працівника, що регулюється нормами трудового законодавства.

Щодо строку звернення до суду.

Відповідно до положень ч. 1, 2 ст. 233 КЗпП України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Надаючи оцінку доводам представника відповідача щодо недотримання позивачем строку звернення до суду з цим позовом, суд виходить з того, що даний спір є спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про оплату праці.

У наказі №Z00/22/09/001 від 25.09.2023 про припинення трудового договору міститься підпис ОСОБА_1 про те, що з належними виплатами його ознайомлено, однак у зазначеному наказі про нараховані суми не зазначено. Доказів того, що ОСОБА_1 одержав письмове повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні, матеріали справи не містять.

Довідка ТОВ «ДІЄСА» про нараховані (виплачені) протягом 2023 року ОСОБА_1 суми оподатковуваних доходів та утриманих податків, датована 16.01.2024, а з даним позовом ОСОБА_1 звернувся до суду 16.02.2024. При цьому, зазначена довідка не містить відомостей про суми, нараховані та виплачені позивачу при звільненні.

Оскільки відповідач не надав доказів того, що ОСОБА_1 отримав письмове повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні, тому відсутні підстави вважати, що позивач пропустив строк звернення до суду, визначений ч. 1, 2 ст. 233 КЗпП України.

Щодо стягнення заборгованості по заробітній платі.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частиною 7 ст. 43 Конституції України визначено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ст. 94 Кодексу законів про працю України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Аналогічне визначення заробітної плати міститься й у статті 1 Закону України «Про оплату праці».

Згідно зі статтею 115 Кодексу законів про працю України, статтею 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

За змістом ч. 1 ст.і 24 Закону України «Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Аналогічні положення містяться у ч. 1 ст. 83 КЗпП України.

Позивач у позові просить стягнути заборгованість по заробітній платі за серпень-вересень 2023 року в розмірі 61 719,09 грн та компенсація за 34 дні невикористаної щорічної відпустки в розмірі 30 846,50 грн.

Згідно з довідкою ТОВ «ДІЄСА» від 16.01.2024 про нараховані (виплачені) протягом 2023 року суми оподатковуваних доходів та утриманих податків, заробітна плата ОСОБА_1 у серпні 2023 року становила 29 039,08 грн, у вересні 2023 року 32 680,01 грн (а.с. 14).

Відповідно до розрахункових листів, які долучені відповідачем до клопотання від 16.09.2024, у серпні 2023 року ОСОБА_1 було нараховано 29 039,08 грн, борг підприємства на початок місяця 55 028,10 грн, утримано податків та зборів 5 662,62 грн, виплачено 31 782,21 грн, борг на кінець місяця 46 622,35 грн; у вересні 2023 року ОСОБА_1 було нараховано 32 680,01 грн, у тому числі 27 200,00 грн компенсація за невикористану відпустку, борг підприємства на початок місяця 46 622,35 грн, утримано податків та зборів 6 372,60 грн, виплачено 23 245,89 грн, борг на кінець місяця 49 683,87 грн. Також надано розрахунковий лист за березень 2024 року, відповідно до якого ОСОБА_1 нараховано премію у сумі 9 343,17 грн. Борг підприємства становить 57 205,12 грн.

Отже, з наданих відповідачем розрахункових листів вбачається, що у суму, яка нарахована у вересні 2023 року у розмірі 32 680,01 грн, включено компенсацію за невикористану відпустку у сумі 27 200,00 грн.

Також відповідачем наданий розрахунковий лист за березень 2024 року, відповідно до якого ОСОБА_1 нараховано премію у сумі 9 343,17 грн. Борг підприємства становить 57 205,12 грн. У березні 2024 року ОСОБА_1 у ТОВ «ДІЄСА» вже не працював, однак зазначена сума визнається відповідачем.

Сума заборгованості у розмірі 57 205,12 грн, яка визнається відповідачем, зазначена за відніманням сум податків і зборів.

Відповідно до п. 3 Розділу ІІІ постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», (далі за текстом Порядок №100), при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору. Суми нарахованої заробітної плати за підсумками роботи за певний період враховуються … без виключення сум відрахування на податки.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.12.2021 у справі №9901/407/19 вказано, що, суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час вимушеного прогулу, обчислюється без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із присудженої за рішенням суду суми заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із цієї суми при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів.

Таким чином, до стягнення з відповідача підлягає заборгованість по заробітній платі та компенсація за невикористану відпуску у розмірі 71 063,12 грн, яка зазначена без віднімання сум податків і зборів.

Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Згідно із ч.1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно із ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, установлена статтею 117 КЗпП України.

Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця (наведена позиція викладена в пунктах 67, 69, 70, 72 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц).

За положеннями статті 117 КЗпП України обов`язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку проте, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини у невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Згідно зі ст.4 КЗпП України законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно ч.1 ст.9 ЦК України кореспондується з вищевказаною статтею КЗпП України щодо застосування ЦК України до врегулювання відносин, зокрема, до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами.

Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин (пункт 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц).

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Отже, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер.

Враховуючи позовні вимоги у даній справі, зокрема, вимоги щодо виплати компенсації у зв`язку з несвоєчасною виплатою належних працівникові сум, тобто, свого роду відшкодування завданої майнової шкоди, застосуванню підлягають положення цивільного законодавства.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У пункті 1 ч.1 ст.263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків.

Відповідно до ст.14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»,Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Викладене свідчить, що єдиний належний документ, який підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань (обов`язків) - це сертифікат, виданий у порядку та на підставі статті 14-1 Закону «Про торгово-промислові палати в Україні».

Разом з цим обставини, які можуть бути кваліфіковані як обставини непереборної сили (форс-мажор), можуть бути підтверджені належними доказами, зокрема висновками експертів, показаннями свідків. Суд також враховує підстави звільнення від доказування - обставини, які визнаються учасниками справи, обставини, визнані судом загальновідомими тощо. Отже, суд визнає наявність форс-мажорних обставин з урахуванням установлених обставин справи та наявних у справі доказів (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.10.2022 справа № 905/857/19).

24.02.2022 Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05 год 30 хв 24.02.2022, який в подальшому продовжувався Указами Президента України та діє на цей час.

У листі від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1, який міститься у загальному доступі в мережі інтернет, Торгово-промислова палата України засвідчила форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а саме військову агресію рф проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24.02.ютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні». Враховуючи це, Торгово-промислова палата України підтвердила, що зазначені обставини з 24.02.2022 до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб за договором, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

24.03.2022 набрав чинності Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (далі - Закон № 2136-ІХ), яким визначені особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Частинами другою та третьою статті 1 Закону № 2136-ІХ встановлено, що на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України.

У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Відповідно до частини 2, 3 статті 10 Закону № 2136-ІХ роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати; роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили; звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати.

Аналіз наведеної спеціальної норми права дозволяє дійти висновку про те, що роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати.

Таким чином, існування обставини воєнного стану, фактів окупації та ведення бойових дій, а можливо також і знищення майна підприємства чи існування інших обставин, в тому числі існування дебіторської заборгованості, не спростовують факту існування заборгованості по заробітній платі і не звільняють від обов`язку виплати заробітної плати.

Проте, роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці та за несвоєчасне проведення розрахунку.

Фактичні обставини справи, встановлені судом свідчать про те, що відповідач, заперечуючи проти вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, зазначав, що затримка виплати ОСОБА_1 належних при звільнені сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, відбулась не з вини ТОВ«ДІЄСА», а внаслідок об`єктивних обставин, непереборної сили (воєнний стан).

Відповідачем належними та допустимими доказами доведено про перебування під впливом форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), що вплинули на фінансову стабільність підприємства і поставили під загрозу можливість виконання фінансово-господарських зобов`язань.

Відповідачем надано докази отриманих товариством збитків. Після початку військової агресії за певними контрагентами, в тому числі тими, що включені до плану санації, ТОВ «ДІЄСА» отримав сертифікати, що засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), які наявні в матеріалах справи.

Із долученого до матеріалів справи сертифіката №3000-24-0827 від 23.04.2024 про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) вбачається, що Київська торгово-промислова палата засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) ТОВ «ДІЄСА» щодо обов`язку (зобов`язання) за статтями 94 та 115-117 Кодексу законів про працю України, статтями 1 та 24 Закону України "Про оплату праці", з урахуванням статті 10 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" перед Центральним міжрегіональним управлінням ДПС по роботі з великими платниками податків та Центральним міжрегіональним управлінням Державної служби з питань праці. Вживати, всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати відповідно до ч. 2 ст. 10 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" у термін: з 12.03.2022. Період дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили): дата настання: 12.03.2022; дата закінчення: тривають на 23.04.2024.

Отже, унеможливлення виконання ТОВ «ДІЄСА» обов`язків, передбачених законодавством України про працю, спричинено впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), а саме: збройна агресія рф проти України, що стало підставою введення воєнного стану в Україні, відсутність доступу та/або знищення активів (основних засобів та товарів) через тимчасову окупацію й активні бойові дії на території України, що призвело до неможливості відновлення господарської діяльності підприємства у повному обсязі; повне знищення активів підприємства (основних засобів та товарів) за адресою, де знаходився основний товарний склад внаслідок пожежі через потрапляння бойових снарядів в покрівлю складу (обстріл), які продовжують діяти і дату закінчення їх дії встановити неможливо. Ці форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) є надзвичайними, непередбачуваними і мають неминучий характер, їх дії не можна уникнути за звичайних обставин при всій обачливості зобов`язаної сторони за трудовим договором.

Таким чином, у трудових правовідносинах між сторонами з 12.03.2022 виникли обставини, які відповідач не міг передбачити чи відвернути та у період існування яких останній об`єктивно, з незалежних від нього причин, був позбавлений можливості виконати зобов`язання, передбачені умовами трудового договору, обов`язки згідно із законодавчими та іншими нормативними актами щодо своїх працівників, у тому числі, щодо позивача.

З матеріалів справи вбачається, що сторона відповідача під час судового розгляду справи довела перебування під впливом форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), що вплинули на фінансову стабільність ТОВ «ДІЄСА» і поставили під загрозу можливість виконання фінансово-господарських зобов`язань, а також обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, як на підставу для звільнення від відповідальності за несвоєчасне проведення розрахунку при звільненні позивача.

Сторона відповідача з метою доведення форс-мажорних обставин саме для конкретного випадку звернулась до Торгово-промислової палати України.

Наявність форс-мажорних обставин щодо обов`язку (зобов`язання) ТОВ "ДІЄСА" за статтями 94 та 115-117 Кодексу законів про працю України, статтями 1 та 24 Закону України "Про оплату праці", з урахуванням статті 10 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" засвідчується сертифікатом Київської торгово-промислової палати №3000-24-0827 від 23.04.2024.

Разом з тим, суд враховує, що у сертифікаті №3000-24-0827 від 23.04.2024 визначено початок дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) саме з 12.03.2022, тобто, охоплює період дії трудових правовідносин між сторонами, які припинені за згодою сторін 25.09.2023.

Отже, між обставинами непереборної сили, які засвідчені сертифікатом №3000-24-0827 від 23.04.2024, та неможливістю належного виконання ТОВ "ДІЄСА" обов`язку із своєчасного проведення розрахунку при звільненні позивача, є причинно-наслідковий зв`язок.

Правовий аналіз наведених норм законодавства та встановлених обставин, якими підтверджується, що у трудових правовідносинах між відповідачем ТОВ "ДІЄСА" та його працівниками, зокрема ОСОБА_1 , з 12.03.2022 виникли та дотепер існують обставини непереборної сили, які відповідач не міг передбачити чи відвернути, що завдали збитків, як підприємству в цілому, так і його працівникам, у період існування яких ТОВ "ДІЄСА" об`єктивно, з незалежних від нього причин, було позбавлено можливості виконати зобов`язання, передбачені умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язки згідно із законодавчими та іншими нормативними актами щодо своїх працівників, у тому числі щодо позивача, у своїй сукупності дозволяють суду зробити висновок проте, що вимоги позивача ОСОБА_1 про стягнення з ТОВ "ДІЄСА" середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволенню не підлягають.

Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди.

Відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя (ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України).

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Суд визначає розмір грошового відшкодування моральної шкоди з урахуванням характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (частини третя, четверта статті 23 ЦК України).

У постановах Верховного Суду від 25.05.2022 року в справі №487/6970/20, від 24.01.2024 у справі № 755/3443/21 зазначено, що: «зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи».

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01.03.2021 у справі №180/1735/16-ц).

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду від 25.05.2022 в справі №487/6970/20).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2022 в справі №477/874/19 вказано, що «абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати».

У постанові Верховного Суду від 17.11.2023 у справі №326/789/21 зазначено, що: «У постанові Верховного Суду України від 25.04.2012 у справі №6-23цс12 зроблено висновок, що «КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин, то висновок суду касаційної інстанції, викладений у судових рішеннях у справі, яка переглядається, є законним і обґрунтованим. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати».

Аналогічний висновок викладений у постанові від 24.01.2024 у праві №755/3443/21.

Позивач просить стягнути грошову компенсацію моральної шкоди у розмірі 10 000,00 грн. На обґрунтування цих вимог зазначає, щовідповідач допустив порушення його трудових прав, як наслідок позивач тривалий час був позбавлений можливості отримати належну заробітну плату та розпоряджатися нею на власний розсуд, що призвело до втрати нормальних зв`язків і вимагало від позивача додаткових зусиль для організації свого життя, що спричинило душевні страждання. Позивач вимушений в судовому порядку відновлювати свої порушені трудові права, позичати гроші у друзів, при цьому відчував приниження.

Суд погоджується із доводами позивача про те, що невиплата заробітної плати, яка повинна бути виплачена у передбачені строки та на отримання якої позивач розраховував, призвела до порушення прав ОСОБА_1 . Порушення відповідачем трудових прав позивача у зв`язку з невиплатою йому заробітної плати призвели до моральних страждань, які полягали у відсутності можливості розпоряджатися належними йому коштами, позбавлення засобів для існування, що безумовно призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків та необхідності докладати додаткових зусиль для організації свого життя та пошуку засобів для існування.

З урахуванням періоду, протягом якого заборгованість по заробітній платі не була виплачена позивачу, та того, що позивач обґрунтовував завдану йому моральну шкоду порушенням його прав, а також, виходячи з обґрунтованості позову щодо наявності такої шкоди саме у зв`язку з порушенням трудових прав позивача відповідачем, засад розумності та справедливості, суд вважає необхідним визначити розмір грошової компенсації моральної шкоди у сумі 5 000,00 грн.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача 41,18 грн витрат, понесених зі сплати судового збору при зверненні до суду, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору за вимогою про стягнення заборгованості із заробітної плати, із відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 1 211,20 грн.

Суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць (п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України).

Керуючись статтями 47, 116, 117, КЗпП України, статтями 12, 13, 76, 77, 82, 83, 89, 141, 247, 258, 263-265, 279 ЦПК України суд, -

в и р і ш и в:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі та компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 71 063,12 грн, що вказано без утримання податків та інших обов`язкових платежів.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у сумі 5 000,00 грн.

У задоволенні решти вимог позову відмовити.

Допустити негайне виконання рішення у частині стягнення заробітної плати за один місяць.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 41,18 гривень.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» на користь держави судовий збір у сумі 1 211,20 гривень.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» (м. Київ, вул. Велика Васильківська, 45, ).

Суддя Т.А. Воробйова

Повне рішення складено 30.09.2024.