Номер провадження: 22-ц/813/5890/24
Справа № 756/7459/23
Головуючий у першій інстанції Мазун І.А.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.11.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кострицького В.В.,

суддів: Назарової М.В., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря Булацевської Я.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

представник позивача - ОСОБА_2

відповідач ОСОБА_3

представник відповідача ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 30 квітня 2024 року, ухвалене у складі судді Мазун І.А., у приміщенні того ж суду,

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації шляхом спростування поширеної недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди,-

встановив:

Короткий зміст позовних вимог.

До Оболонського районного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації шляхом спростування поширеної недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди та просив суд стягнути на його користь зі ОСОБА_3 моральну шкоду в розмірі 20 000 (двадцять тисяч) гривень.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що на власній сторінці відповідача, яка зареєстрована у соціальній мережі Фейсбук, розміщений допис, що паплюжить честь, гідність та ділову репутацію позивача. Позивач стверджує, що зазначена інформація у вигляді допису розповсюджена в мережі Інтернет та різного роду засобах масової інформації (в т.ч. телебачення), соціальних мережах з численним тиражуванням, коментарями, репостами, тегами тощо. Також позивач зазначає, що вказані відповідачем протиправні дії, зокрема у повідомлений в дописі час та належній позивачу території (загалом у с.Рованці) не здійснювалося жорстоке поводження з тваринами, а саме коти і собаки не топилися, по домашніх тваринах не здійснювалася стрільба. З огляду на вказане позивач вважає, що в діях відповідача наявний склад цивільного правопорушення, що полягає у поширенні недостовірної інформації, а саме: порушення гідності та честі фізичної особи, заподіяння шкоди діловій репутації позивача.

Посилаючись на порушення своїх прав, позивач просив суд визнати недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію інформацію, поширену відповідачем 06.04.2023 у дописі на власній сторінці в мережі Фейсбук, зобов`язати спростувати недостовірну інформацію поширену відносно позивача шляхом публікації вступної та резолютивної частини тексту судового рішення у дописі на власній сторінці в мережі Фейсбук не пізніше десяти днів з дня набрання судовим рішенням законної сили та стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 20 000,00 гривень

Відповідні обставили слугували підставою звернення до суду з відповідним позовом.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 30.06.2023р. цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації шляхом спростування поширеної недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди, передано за підсудністю до Малиновського районного суду м. Одеси.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 30 квітня 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації шляхом спростування поширеної недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди - відмовлено.

Суд першої інстанції в обґрунтування свого рішення зазначає, що позивачем не доведено як те, що саме відповідачем на власній сторінці у мережі Фейсбук поширена інформація, яка на думку позивача, паплюжить честь, гідність та ділову репутацію, як і те, що така інформація взагалі була поширена у мережі Фейсбук і сам факт існування тексту такої публікації.

Між тим, зі змісту позовної заяви та доданих відеозаписів вбачається й те, що позивач посилається на поширення інформації відносно позивача щодо жорстокого поводження з тваринами у сюжетах ДП «ТРК «Аверс» ВАТ «Корпорація «Аверс», ТОВ «Інформаційне агентство «Конкурент.

Проте позивачем до закінчення підготовчого провадження не було подано до суду клопотання про залучення до участі у справі в якості співвідповідачів ДП «ТРК «Аверс» ВАТ «Корпорація «Аверс» та ТОВ «Інформаційне агентство «Конкурент» в порядку ст. 51 ЦПК України.

За таких обставин, суд прийшов до висновку про відсутність передбачених законом підстав для задоволення позову у зв`язку з його необґрунтованістю та не доведеністю.

Доводи апеляційної скарги.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій просив скасувати рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 30.04.2024 та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги позивача задовольнити.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що зазначене рішення суду є незаконним та підлягає скасуванню.

Вказує, що оскільки поширена відповідачем інформація не відповідає дійсності, є неправдивою та такою, що призвела до заподіяння шкоди діловій репутації позивача, а також посягає на честь та гідність позивача, останній звернувся з відповідним позовом до суду.

Позивачем не вчинялись вказані відповідачем протиправні дії, зокрема у повідомлений в дописі час та на належній позивачу території (загалом у с.Рованці) не здійснювалося жорстоке поводження з тваринами, а саме коти і собаки не топилися, по домашніх тваринах не здійснювалася стрільба.

З огляду на вказане, в діях відповідача наявний склад цивільного правопорушення, що полягає у поширенні недостовірної інформації, а саме: порушення гідності та честі фізичної особи, заподіяння шкоди діловій репутації позивача.

Зазначає, що спочатку у відзиві на позовну заяву відповідачем не заперечено той факт, що сторінка в мережі Фейсбук та авторство публікації належить саме відповідачу.

В подальшому, в поясненні від 16.01.2024, поданому в інтересах відповідача представником ОСОБА_5 , дещо «підкориговано» правову позицію сторони.

Щодо незалучення телеканалів до участі у справі, то як вбачається зі змісту сюжетів, телеканали лише поширили інформацію (без власного авторства), першоджерелом якої була публікація саме на сторінці ОСОБА_6 .

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачем вказано, що саме завдяки опублікування відповідачем недостовірної інформації щодо позивача, поширення такої інформації серед значної кількості користувачів Інтернет-мережі, в т.ч. шляхом застосування хештегів, позивач зазнав негативних переслідувань; публікація відповідача призвела до сюжетів телеканалів, які з посиланням на пост в мережі Фейсбук випустили в ефір відповідні сюжети.

В усякому випадку, першоджерелом поширеної інформації є саме публікація відповідача.

В розглядуваному спорі, сторона відповідача задля відвернення уваги від особи відповідача та причетність до публікації здійснила посилання на веб-сайт та зазначений Центр, що без правового обґрунтування використано судом першої інстанції в якості мотивації судового рішення.

Надано апелянтом судову практику Верховного Суду а саме посилання на постанову від 24.10.2018 у справі №201/6995/17

Таким чином, поширені відповідачем в дописі на власній сторінці в мережі Фейсбук відомості з подальшим розповсюдженням в мережі Інтернет містять конкретну інформацію про вчинення позивачем протиправних та аморальних діянь. Зміст поширеної інформації свідчить про те, що негативна інформація стосовно позивача доведена до невідомого та чисельного кола користувачів мережі Інтернет та глядачів телебачення з метою формування негативної думки останніх щодо діяльності, поведінки та особи позивача.

Щодо розміру відшкодування моральної (немайнової) шкоди, просить суд врахувати характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач внаслідок поширення недостовірної інформації та посягання на честь і гідність, втрату ділової репутації, характер немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо).

Зокрема, врахуванню підлягають обставини вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках позивача, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Звертає увагу апеляційного суду, що саме наслідками розглядуваної публікації відносно позивача мало місце різного роду переслідування, створені сюжети та внесені відомості до ЄРДР за фактом жорстокого поводження з тваринами.

Відповідно, не маючи ніякого відношення до описаних у публікації фактів, позивач був вимушений вживати різного роду заходів щодо спростування недостовірної інформації, надання різного роду пояснень та виправдань тощо.

Натомість, все, що доводить відповідач, зводиться до значної кількості однойменних користувачів у мережі, разом з тим, згаданий у публікації родич, очевидно, має зв`язки лише з однією ОСОБА_7 .

Позиція учасників справи.

Не погоджуючись з доводами апеляційної скарги, представник відповідача подав відзив, в якому просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Щодо явки сторін.

В судове засідання з`явилась представник відповідача. Представник позивача не зміг під`єднатися до відеоконференції, що у відповідності до вимог ч.4 ст.212 ЦПК України не заважає апеляційному перегляду.

Позиція апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, оцінивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до ст. 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами ст.ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з ч.1 ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір.

Разом з тим відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань кореспондує обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Згідно з ч.1 ст.28, ч.4 ст. 32 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності. Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Відповідно до ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.

Згідно зі ст. 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Статтею 297 ЦК України передбачено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб-підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 30 березня 2020 року у справі № 523/9870/18-ц (провадження № 61-20095св19).

Позов про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред`явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного.

Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950року, Першого протоколу та Протоколів № 2, 4, 7, 11 Конвенції кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи вона є фактичним твердженням чи оціночним судженням.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Згідно з положеннями статті 277 ЦК України і статті 81 ЦПК України обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Судова колегія погоджується з висновком суду та вважає, що позивачем не доведено як те, що саме відповідачем на власній сторінці у мережі Фейсбук поширена інформація, яка на думку Позивача, паплюжить честь, гідність та ділову репутацію, як і те, що така інформація взагалі була поширена у мережі Фейсбук.

Зі змісту позовної заяви та доданих відеозаписів вбачається й те, що позивач посилається на поширення інформації відносно позивача щодо жорстокого поводження з тваринами у сюжетах ДП «ТРК «Аверс» ВАТ «Корпорація «Аверс», ТОВ «Інформаційне агентство «Конкурент.

Проте відповідно до матеріалів справи позивачем до закінчення підготовчого провадження не було подано до суду клопотання про залучення до участі у справі в якості співвідповідачів ДП «ТРК «Аверс» ВАТ «Корпорація «Аверс» та ТОВ «Інформаційне агентство «Конкурент» в порядку ст. 51 ЦПК України.

Пунктом 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц встановлено, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» (1986 рік) зазначено, що свобода вираження поглядів, гарантованих пунктом 1 статті 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 статті 10 Конвенції, свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій.

Посилаючись на те, що суд прийшов до висновку про відмову позивачу у задоволенні позовних вимог про захист честі, гідності та ділової репутації, позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди в сумі 20 000грн., які є похідними від вищезазначених вимог, задоволенню також не підлягають.

З огляду на норми матеріального права та встановленні обставини справи суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для задоволення позову у зв`язку з його необґрунтованістю та не доведеністю.

Судова колегія погоджується з проаналізованими судом першої інстанції в сукупності дослідженими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що стороною позивача не доведено тих обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а тому заявлені вимоги задоволенню не підлягають.

Колегія суддів зазначає, стороною позивача не підтверджено належними доказами те, що відповідач на сторінці у соціальній мережі «Фейсбук», яка належить саме їй, виклала зазначену у позові інформацію про позивача. А тому, мотивувальна частина складена не тільки з урахуванням позицій викладених позивачем та відповідачем, але й на підставі наявності/відсутності тих чи інших доказів.

Апелянт не спростував жодні з наведених головних підстав відмови у задоволенні його позову.

Посилання в апеляційні скарзі на відсутність доказів, які були подані разом з позовною заявою є необґрунтованими, оскільки позивач, дізнавшись інформацію про відсутність доказу, мав можливість подати копію такого доказу до моменту закриття підготовчого провадження, керуючись ч.8 ст. 83 ЦПК України, обґрунтувавши неможливість його подання у вказаний законодавством строк. Однак, цього позивачем зроблено не було. Крім того, до апеляційної скарги такого доказу надано також не було.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди з оскаржуваним рішенням та посилання які містяться не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Посилання апелянта на практику Верховного суду не є ревалентною так як випадки які розглядав ВС не є подібними до вказаної справи.

З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам позовної заяви, яким суд надав належну оцінку, висновки суду є достатньої аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії"). Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на неналежну оцінку судом доказів по справі, оскільки, відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. А не зазначення в мотивувальній частині рішення мотивів, з яких суд бере до уваги або відхиляє докази, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, не може бути підставою для скасування чи зміни рішення суду, якщо справа вирішена по суті правильно.

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Докази та обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 30 квітня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 05 листопада 2024 року.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді М.В. Назарова

Ю.П. Лозко