Номер провадження: 22-ц/813/1777/24
Справа № 523/985/23
Головуючий у першій інстанції Кремер І.О.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.09.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів колегії: Громіка Р.Д., Дришлюка А.І.,

при секретарі: Узун Н.Д.,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою генерального директора Комунального некомерційного підприємства «Одеський регіональний клінічний протипухлинний центр» Одеської обласної ради» Міхайленка О.В. на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 01 червня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_1 до начальника Одеської обласної військово адміністрації, Одеської обласної державної адміністрації (Одеської обласної військової адміністрації), Комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний шкіро-венерологічний диспансер» Одеської обласної ради, за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору Комунального некомерційного підприємства «Одеський регіональний клінічний протипухлинний центр» Одеської обласної ради про визнання протиправним та скасування рішення про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

16 січня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до начальника Одеської обласної військової адміністрації, Одеської обласної державної адміністрації (Одеської обласної військової адміністрації), Комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний шкіро-венерологічний диспансер» Одеської обласної ради, за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору Комунального некомерційного підприємства «Одеський регіональний клінічний протипухлинний центр» Одеської обласної ради про визнання протиправним та скасування рішення про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 18 червня 2021 року між Одеською обласною державної адміністрацією та ОСОБА_1 укладено контракт з Генеральним директором Комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний шкіро-венерологічний диспансер» Одеської обласної ради». В Розділі «Строк дії та інші умови контракту» цього Контракту зазначено, що цей контракт діє з 18.06.2021 до 18.06.2024 року.

12 липня 2022 року на 14 позачерговій сесії обласної ради прийнято рішення щодо припинення діяльності Комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний шкіро венерологічний диспансер» Одеської обласної ради» шляхом приєднання до Комунального некомерційного підприємства «Одеський регіональний клінічний протипухлинний центр» Одеської обласної ради». 19.07.2022 Головою комісії з припинення Комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний шкіро-венерологічний диспансер» Одеської обласної ради» Костянтином Фатєєвим прийнято наказ №2 «Про увільнення від виконання обов`язків генерального директора комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний шкіро-венерологічний диспансер» Одеської обласної ради» ОСОБА_1 ».

На адресу позивачки надійшов лист Одеської обласної державної адміністрації №2/01-43/8204/2-22 від 05.10.2022, в якому зазначено, що у зв`язку з припиненням КНП «Одеський обласний шкіро-венерологічний диспансер» Одеської обласної ради» додатково до оголошеного 16.08.2022 повідомлення про заплановане вивільнення надіслано для ознайомлення список вакантних посад в КНП «Одеський регіональний клінічний протипухлинний центр» Одеської обласної ради» станом на 29.09.2022.

15 грудня 2022 року начальником (голова) Одеської обласної військової адміністрації було прийнято Розпорядження №191/К-2022 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади генерального директора КНП «Одеський обласний шкіро-венерологічний диспансер» Одеської обласної ради» на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Того ж дня зазначене розпорядження було вручене позивачці та проведено з нею остаточний розрахунок.

ОСОБА_1 зазначає про те, що її звільнили без належної правової підстави та із грубим порушення норм трудового законодавства України, а саме відповідачем не було дотримано обов`язку щодо належного інформування працівника про скорочення чисельності та зміни штату на підприємстві, а також відповідач не дотримався свого обов`язку щодо працевлаштування працівника у зв`язку із скороченням його штату.

З огляду на вищевикладене, ОСОБА_1 просить суд:

-визнати незаконним та скасувати розпорядження начальника (голови) Одеської обласної військової адміністрації №191/К-2022 від 15 грудня 2022 року «Про звільнення ОСОБА_1 з посади генерального директора Комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний шкіро-венерологічний диспансер» Одеської обласної ради»;

-поновити ОСОБА_1 на роботі в Комунальному некомерційному підприємстві «Одеський обласний шкіро-венерологічний диспансер» Одеської обласної ради» з дати звільнення на посаді генерального директора;

-стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний шкіро-венерологічний диспансер» Одеської обласної ради» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення (15.12.2022) до дня поновлення на роботі, зобов`язавши комісію з припинення КНП «Одеський обласний шкіро-венерологічний диспансер» Одеської обласної ради» здійснити виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу на користь ОСОБА_1 ..

У відзиві представник відповідача Одеської обласної державної адміністрації просить суд відмовити у задоволенні даного позову. Обґрунтовуючи свої заперечення проти позову вказано, що КНП «Одеський обласний шкіро-венерологічний диспансер» Одеської обласної ради функціонувало як об`єкт права спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління яким здійснювала обласна рада. Відповідно до статей 118, 140, Конституції України, пунктів 20, 27 частини першої статті 43 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», частини першої статті 14, частини другої статті 15, пункту 1 частини першої статті 19 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», пункту 3 рішення обласної ради від 22 вересня 2006 року № 73-V «Про майно спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління яким здійснює обласна рада» обласна рада делегувала обласній державній адміністрації повноваження з управління об`єктами спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, у тому числі щодо Комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний шкірно-венерологічний диспансер» 65006, м. Одеса, вул. Академіка Воробйова, 5.

Рішенням обласної ради від 12 липня 2022 №449-VIIШ, відповідно до положень статей 104 - 107 Цивільного кодекс України, пункту 20 частини першої статті 43 Закону України «Про місцеве самоврядування», комунальне некомерційне підприємство «Одеський обласний шкірно-венерологічний диспансер» Одеської обласної ради припиняється шляхом її приєднання до комунального некомерційного підприємства «Одеський регіональний клінічний протипухлинний центр» Одеської обласної ради, яке визнано правонаступником всього майна, прав та обов`язків комунального підприємства. Зазначені комунальні підприємства різні спеціалізовані медичні установи. Відповідно до зазначеного рішення комісія з припинення комунальної установи здійснює відповідні заходи з припинення. Головою комісії з припинення КНП «Одеський обласний шкірно-венерологічний диспансер» прийнято наказ від 19.07.2022 №2 «Про увільнення від виконання обов`язків генерального директора комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний шкірно-венерологічний диспансер», яким була ОСОБА_1 ..

Позивачка у своєму позові зазначає про факт отримання листа обласної державної адміністрації від 05.10.2022 за №2/01-438202/2-22, в якому зазначено, що у зв`язку із припиненням КНП «Одеський обласний шкірно-венерологічний диспансер», додатково до оголошеного 16 серпня 2022 року повідомлення про заплановане вивільнення надіслано для ознайомлення список вакантних посад в КНП «Одеський регіональний протипухлинний центр» Одеської обласної ради станом на 29.09.2022. У листі було зазначено, що про прийняте рішення необхідно письмово повідомити обласну державну адміністрацію не пізніше 17.10.2022. У відповіді позивачки позиція щодо згоди (незгоди) працевлаштування не була викладена. Крім того, додатково листом Одеської обласної державної адміністрації від 20.10.2022 за №200/13/22/275 було надіслано список вакантних посад в КНП «Одеський регіональний протипухлинний центр» Одеської обласної ради станом на 17 жовтня 2022 року. На зазначений лист від позивача ніякої відповіді не було. Із запропонованих у листі вакансій вбачається, що позивачці запропоновані всі наявні на підприємстві вакансії.

Також представником відповідача зазначено про те, що відповідно до ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи. Разом з цим, розуміючи неможливість реалізації цієї норма, оскільки таке підприємство припиняється, позивачу було запропоновано реальні вакансії в підприємстві до якого приєднується КНП «Одеський обласний шкіро-венерологічний диспансер» Одеської обласної ради.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення. Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 статті 40 КЗпП України, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Крім того, відповідно до ст. 5 ЗУ «Про організації трудових відносин в умовах воєнного стану» у період дії воєнного стану норми статті 43 Кодексу законів про працю України, яка передбачає розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника), не застосовуються, крім випадків звільнення працівників підприємств, установ або організацій, обраних до профспілкових органів.

У відповіді на відзив на позовну заяву ОСОБА_1 вказує, що процедура звільнення працівника у разі скорочення має відбуватися на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, відповідно до якого скорочення чисельності або штату працівників одна з підстав для розірвання трудового договору. Розірвання трудового договору за зазначеною підставою відбувається у разі реорганізації підприємства (через злиття, приєднання, поділ, виділення, перетворення), зміни його власника, ухвалення власником або уповноваженим ним органом рішення про скорочення чисельності та штату у зв`язку з перепрофілюванням, а також інших причин, які супроводжуються змінами у складі працівників за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професією тощо. Проте, у відзиві на позовну заяву представником відповідача не було зазначено про те, яким чином відбулося звільнення ОСОБА_1 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, якщо власник або уповноважений ним орган не приймав в установленому порядку рішення про скорочення чисельності або штату працівників КНП «Одеський обласний шкірно венерологічний диспансер» Одеської обласної ради».

Окрім того, позивачка вказує на те, що відповідачем їй було запропоновано вакантні посади, які були наявні 29.09.2022 та 17.10.2022. Однак, у день звільнення ОСОБА_1 не було запропоновано всі наявні посади, які існувати на підприємстві. А тому, відсутні підстави стверджувати, що відповідачем було виконано його обов`язок, передбачений ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 01 червня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено.

Визнано незаконним та скасовано Розпорядження Одеської обласної державної адміністрації (Одеської обласної військової адміністрації) №191/К-2022 від 15.12.2022 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади генерального директора Комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний шкіро-венерологічний диспансер» Одеської обласної ради».

Поновлено ОСОБА_1 на посаді генерального директора Комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний шкіро-венерологічний диспансер» Одеської обласної ради».

Стягнуто з Комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний шкіро-венерологічний диспансер» Одеської обласної ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 15.12.2022 по 01.06.2023 в сумі 57 491,94 гривень.

Стягнуто з Одеської обласної державної адміністрації (Одеської обласної військової адміністрації) на користь Державної судової адміністрації України судовий збір у розмірі 2 684 гривень.

Стягнуто з Комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний шкіро-венерологічний диспансер» Одеської обласної ради на користь Державної судової адміністрації України судовий збір у розмірі 2 684 гривень.

Відповідно до вимог ст. 430 ЦПК України рішення в частині виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць та поновлення на роботі підлягає негайному виконанню.

Не погодившись із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, генеральний директор Комунального некомерційного підприємства «Одеський регіональний клінічний протипухлинний центр» Одеської обласної ради» Міхайленко О.В. звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 01 червня 2023 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 повністю, посилаючись на порушення судом вимог матеріального та процесуального права.

Про розгляд справи учасники справи повідомлені належним чином та завчасно, про що свідчать довідки про доставку судових повісток-повідомлень до електронних кабінетів Електронного суду.

Так, згідно ч. ч. 4-5 ст. 14 ЦПК України, Єдина судова інформаційно-комунікаційна система відповідно до закону забезпечує обмін документами (надсилання та отримання документів) в електронній формі між судами, між судом та учасниками судового процесу, між учасниками судового процесу.

Суд направляє судові рішення, судові повістки, судові повістки - повідомлення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу до їхніх електронних кабінетів, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).

Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи (ч. 6 ст. 128 ЦПК України).

Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

12 вересня 2024 року від представників Комунального некомерційного підприємства «Одеський регіональний клінічний протипухлинний центр» Одеської обласної ради» надійшли заяви про розгляд справи без їх участі, крім того вказано, що підтримують заяву про відмову від апеляційної скарги в повному обсязі та просять її задовольнити.

Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.

Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності належним чином повідомлених про дату і час судового засідання учасників справи.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, можуть бути: договори та інші правочини; інші юридичні факти. Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту (ст. ст. 11, 15 ЦК України).

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 43 Конституції України установлено, що кожен має кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані із звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суд повинен з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до ч. 3 ст. 64 ГК України, підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Вказана стаття закріплює безпосереднє право власника або уповноваженого ним органу визначати чисельність працівників і штатний розпис.

Частиною другою статті 65 ГК України передбачено, що власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства.

При цьому саме втручання в господарську та іншу діяльність підприємства не допускається, крім випадків, передбачених законодавством України.

Отже, суд при розгляді спору про поновлення працівника на роботі зобов`язаний, зокрема, перевірити наявність підстав для звільнення (чи мало місце скорочення штату або чисельності працівників), але він не наділений повноваженнями досліджувати питання доцільності скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до частин першої, п`ятої статті 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Ліквідація - це така форма припинення юридичної особи, при якій припиняються всі її права та обов`язки. У разі ліквідації вся чисельність працівників скорочується та весь штат працівників ліквідується.

Реорганізація це інша форма припинення юридичної особи. Під час реорганізації юридична особа теж припиняється, однак всі її права й обов`язки у порядку правонаступництва переходять до нової (іншої) юридичної особи. Реорганізація може здійснюватися злиттям, приєднанням, поділом та перетворенням юридичної особи за рішенням його учасників або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами, а у випадках, передбачених законом, - за рішенням суду або відповідних органів державної влади.

Відповідно до ч. 4 ст. 36 КЗпП України у разі зміни роботодавця, а також у разі їх реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи роботодавця можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

З огляду на ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці, а згідно з ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно частини третьої статті 49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги ст. 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється в зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Вказаний висновок сформовано у постанові Верховного Суду від 20.01.2020 за результатами розгляду справи №761/41149/16-ц.

Судом першої інстанції встановлено, що 18 червня 2021 року Рішенням Одеської обласної ради «Про призначення на посаду Генерального директора Комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний шкірно венерологічний диспансер» Одеської обласної ради», що перебуває у спільні власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, повноваження з управління яким делеговано обласній державній адміністрації» ОСОБА_1 було призначено на посаду Генерального директора КНП «Одеський обласний шкірно венерологічний диспансер» Одеської обласної ради строком на три роки як таку, що пройшла за конкурсом.

18 червня 2021 року між Одеською обласною державної адміністрацією та ОСОБА_1 укладено Контракт з Генеральним директором Комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний шкіро-венерологічний диспансер» Одеської обласної ради». В Розділі «Строк дії та інші умови контракту» цього Контракту зазначено, що цей контракт діє з 18.06.2021 до 18.06.2024.

12 липня 2022 року на 14 позачерговій сесії обласної ради прийнято рішення щодо припинення діяльності Комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний шкіро венерологічний диспансер» Одеської обласної ради» шляхом приєднання до Комунального некомерційного підприємства «Одеський регіональний клінічний протипухлинний центр» Одеської обласної ради».

Пунктом 5.2 вказаного рішення зазначено про необхідність комісії з припинення КНП «Одеський обласний шкіро венерологічний диспансер» Одеської обласної ради» забезпечити попередження працівників КНП «Одеський обласний шкіро венерологічний диспансер» про зміну умов праці в організації виробництва у порядку, встановленому Кодексом законів про право України.

19 липня 2022 року Головою комісії з припинення Комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний шкіро-венерологічний диспансер» Одеської обласної ради» Костянтином Фатєєвим прийнято наказ №2 «Про увільнення від виконання обов`язків генерального директора комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний шкіро-венерологічний диспансер» Одеської обласної ради» Покітко Ольгу Володимирівну».

15 грудня 2022 року начальником (голова) Одеської обласної військової адміністрації було прийнято Розпорядження №191/К-2022 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади генерального директора КНП «Одеський обласний шкіро-венерологічний диспансер» Одеської обласної ради» на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Того ж дня зазначене розпорядження було вручене позивачці та проведено з нею остаточний розрахунок.

Крім того, судом встановлено, що адресу позивачки надійшов лист Одеської обласної державної адміністрації №2/01-43/8204/2-22 від 05.10.2022, в якому зазначено, що у зв`язку з припиненням КНП «Одеський обласний шкіро-венерологічний диспансер» Одеської обласної ради» додатково до оголошеного 16.08.2022 повідомлення про заплановане вивільнення надсилається для ознайомлення список вакантних посад в КНП «Одеський регіональний клінічний протипухлинний центр» Одеської обласної ради» станом на 29.09.2022.

Так, із наявного у матеріалах справи Списку вакантних посад вбачається, що кількість вакантних посад станом на 29.09.2022 складає 46,25 од.

Обґрунтовуючи вимоги даного позову, ОСОБА_1 вказує на те, що у період з 05.10.2022 по день звільнення 15.12.2022, їй не було запропоновано жодної вакантної посади, а та вакансії, які були зазначені у списку станом на 29.09.2022 року є неповними та здебільшого не відповідають її кваліфікації, досвіду та знанням.

У поданому відзиві на позовну заяву, а також поясненнях, наданих в судовому засіданні представник відповідача вказував на те, що додатково листом Одеської обласної державної адміністрації від 20.10.2022 за №200/13/22/275 ОСОБА_1 було надіслано список вакантних посад в КНП «Одеський регіональний протипухлинний центр» Одеської обласної ради станом на 17 жовтня 2022 року. У листі було зазначено, що про прийняте рішення необхідно письмово повідомити обласну державну адміністрацію не пізніше 17.10.2022. Однак, позивачкою ніякої відповіді надано не було.

Позивачкою ОСОБА_1 у судовому засіданні заперечувався факт отримання вказаного листа та Списку вакантних посад станом на 17 жовтня 2022 року.

Судом встановлено, що у матеріалах справи не має жодного доказу, який би підтверджував той факт, що ОСОБА_1 отримала належними чином зазначеного вище листа зі Списком вакантних посад станом на 17 жовтня 2022 року.

Встановлено, що представником відповідача було надано суду Список вакантних посад, які існували в КНП «Одеський регіональний клінічний протипухлинний центр» Одеської обласної ради» станом на день звільнення ОСОБА_1 15 грудня 2022 року.

Так, із дослідженого Списку вакантний посад вбачається, що станом на 15 грудня 2022 року в КНП «Одеський регіональний клінічний протипухлинний центр» Одеської міської ради з`явилися нові вакантні, які були відсутні у Списку вакантних посад станом на 29 вересня 2022 року, а саме посади у Відділі інфекційного контролю, зокрема: лікар епідеміолог; лікар інфекціоніст.

Позивачка ОСОБА_1 в судовому засіданні пояснила, що у день її звільнення її ніхто не ознайомлював та не пропонував нові вакантні посади, які з`явилися 15.12.2022 року. Суд вказав, що доказів ознайомлення позивачки із всім вакантними посадами, які існували станом на 15.12.2022 та її відмова від даних посаду, відповідачем не надано.

На підставі вищевикладених обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що Розпорядження №191/К-2022 від 15.12.2022 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади генерального директора КНП «Одеський обласний шкірно венерологічний диспансер» Одеської обласної ради» є незаконним та підлягає скасуванню, а позивачка підлягає поновленню на роботі.

ОСОБА_1 не було запропоновано всю наявну на підприємстві роботу, тобто вакантні посади, які існували на день її звільнення, Одеською обласною військовою адміністрацією при звільненні ОСОБА_1 з посади генерального директора КНП «Одеський обласний шкірно венерологічний диспансер» Одеської обласної ради» було порушено вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно статей 76-78, 81, 89 ЦПК України.

Суд першої інстанції також дійшов вірного висновку про те, що оскільки ОСОБА_1 було незаконно звільнено 15.12.2022 та має бути поновлено на роботі, вона має право на стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 15.12.2022 року по 01 червня 2023 року, що становить 57 491,94 грн.

Відповідно до вимог ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

В апеляційній скарзі вказано, що сама по собі поява вакантних посад станом на 15 грудня 2022 року та їх не запропонування на день звільнення ОСОБА_1 не свідчить про порушення ч. 2 ст. 40 та ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, оскільки такі вакантні посади як лікар епідеміолог та лікар інфекціоніст не відповідають освіти, кваліфікації позивачки.

Так, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП).

Згідно частини другої статті 40 КЗпП звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

У постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року в справі №6-40цс15 вказано, що «оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення».

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта 263 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі №800/538/17 зроблено висновок, що: «за приписами частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. З огляду на викладене, оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі №6-40цс15, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав відступити від цих висновків».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2022 року у справі №525/983/21 (провадження №61-5659св22) вказано, що: «однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантні посади чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо, та яка з`явилася на підприємстві протягом цього періоду і яка існувала на день звільнення».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 червня 2020 року у справі №742/1209/18 (провадження №61-1464св19) зазначено, що:

«за приписами частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. З огляду на викладене, оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі №6-40цс15, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав відступити від цих висновків».

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 не ознайомлювали та не пропонували наявні вакантні посади станом на день звільнення 15 грудня 2022 року.

При цьому, із дослідженого апеляційним судом Списку вакантний посад вбачається, що станом на 15.12.2022 (день звільнення позивача) в КНП «Одеський регіональний клінічний протипухлинний центр» Одеської міської ради з`явилися нові вакантні, які були відсутні у Списках вакантних посад станом на 29 вересня 2022 року та на 17 жовтня 2022 року, а саме посади лікар епідеміолог, лікар інфекціоніст у Відділі інфекційного контролю, посада бухгалтер 1 кат. у Відділі бухгалтерської служби, та посада економіст в Планово-економічному відділі (т. 1 а.с. 65-67, 112-113, 161-162).

Таким чином, оскільки апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що при звільненні ОСОБА_1 з посади генерального директора КНП «Одеський обласний шкірно венерологічний диспансер» Одеської обласної ради» було порушено вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України, так як не виконано обов`язку запропонувати всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

В апеляційній скарзі не зазначено нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці.

Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Позивачем під час розгляду справи було доведено належними та достовірними доказами свої позовні вимоги.

Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки встановлених по справі обставин, не мають наслідком задоволення скарги, а отже на увагу суду не заслуговують.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, у зв`язку з чим, на підставі положень ст. 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, 375, 381384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу директора Комунального некомерційного підприємства «Одеський регіональний клінічний протипухлинний центр» Одеської обласної ради» Міхайленка О.В. залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 01 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 30 вересня 2024 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

А.І. Дришлюк