ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

04 листопада 2024 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 736/632/23

Головуючий у першій інстанції - Чурупченко М. І.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1148/24

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді: Скрипки А.А.

суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.

секретар: Мальцева І.В.

сторони:

позивач-відповідач: ОСОБА_1

відповідач-позивач: ОСОБА_2

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Корюківського районного суду Чернігівської області у складі судді Чурупченка М.І. від 04 червня 2024 року, місце ухвалення рішення - м.Корюківка, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації за спільне подружнє майно, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації за спільне подружнє майно та повернення особистого майна,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації за спільне подружнє майно, в якому просила: стягнути із ОСОБА_2 на її користь грошову компенсацію в розмірі 71 618 грн. за 1/2 частину вартості подарованого ОСОБА_2 без її згоди автомобіля DAEWOO FSO LANOS TF69Y, 2007 року випуску, об`єм двигуна 1 498 куб.см. Також ОСОБА_1 ставила питання про стягнення із ОСОБА_2 на її користь понесених нею судових витрат, в тому числі, і витрат на оцінку спірного автомобіля, згідно квитанцій. В обґрунтування вимог заявленого позову ОСОБА_1 вказувала, що вони із ОСОБА_2 перебували у шлюбі. У період шлюбу ними було придбано автомобіль DAEWOO FSO LANOS TF69Y, 2007 року випуску, об`єм двигуна 1 498 куб.см, темнозеленого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , державна реєстрація якого була здійснена на ОСОБА_3 . У позові ОСОБА_1 зазначала, що даний автомобіль є їх спільною подружньою власністю. У подальшому, ОСОБА_1 дізналася, що ОСОБА_2 звернувся до ТСЦ №7444 РСЦ ГСЦ МВС в Чернігівській області, та без її згоди, 18.02.2023 року перереєстрував вищевказаний автомобіль на свою дочку - ОСОБА_4 , на підставі договору дарування. Інформація щодо дарування ОСОБА_2 спірного автомобіля підтверджена відповіддю ТСЦ №7444 РСЦ ГСЦ МВС в Чернігівській області від 01.03.2023 року на адвокатський запит. ОСОБА_1 намагалася з`ясувати у ОСОБА_2 , чому він без її згоди розпорядився їх спільним подружнім майном, просила ОСОБА_2 сплатити їй половину вартості їх спільного автомобіля, але він на її прохання не реагує, посилається на свій хворобливий стан здоров`я, потребу коштів на операцію, при цьому, пропонує компенсацію у розмірі 5 000 грн. за подарований ним спільний автомобіль. Із даним запропонованим розміром грошової компенсації ОСОБА_1 не згодна, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

У травні 2023 року ОСОБА_2 подав до суду зустрічний позов до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації за спільне подружнє майно та повернення особистого майна, у якому просив: стягнути із ОСОБА_1 на його користь грошову компенсацію у розмірі 60 250 грн. за 1/2 частину вартості спільного подружнього рухомого майна, яке залишилось у її користуванні; зобов`язати ОСОБА_1 повернути йому його особисту приватну власність, а саме: транспортний засіб (автомобільний причіп) д.н.з. НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 22.06.2004 року, професійні слюсарні тиски, битовий наждак, набір слюсарних ключів, напилки по металу, каністру для бензину, автомобільний насос, три топора, інжекторну плитку, ножовку по дереву, три молотка, поглинач вологи повітря, велосипед, три металошукачі, зварювальний кабель. Також ОСОБА_2 ставив питання про стягнення на його користь понесених ним судових витрат у справі. В обґрунтування вимог зустрічного позову ОСОБА_2 вказував, що ОСОБА_1 утримує у себе вдома і не віддає його особисті речі та професійні господарські інструменти, які йому необхідні для власного обслуговування життєдіяльності та професійних занять, і які не є їх спільною власністю. ОСОБА_2 стверджував, що ОСОБА_1 утримує у себе вдома і не віддає його особисте майно, придбане до шлюбу, а саме, транспортний засіб (автомобільний причіп) ДНЗ НОМЕР_2 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 від 22.06.2004 року. ОСОБА_2 зазначав, що у ОСОБА_1 вдома знаходиться придбане під час шлюбу з 2005 року по 2023 рік спільне рухоме майно (перелік майна із зазначенням його вартості додається), 1/2 частина вартості якого належить йому і підлягає компенсації. Загальну вартість спільного рухомого майна ОСОБА_2 оцінив у 120 500 грн., і тому вказував, що із ОСОБА_1 на його користь підлягає стягненню 1/2 частина від 120 500 грн., що складає 60 250 грн.

Рішенням Корюківського районного суду Чернігівської області від 04.06.2024 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації за спільне подружнє майно, задоволено частково. Судом стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію спільного подружнього майна у розмірі - 38 587 грн. 60 коп. за 1/2 частину вартості подарованого ОСОБА_2 без її згоди автомобіля DAEWOO FSO LANOS TF69Y, 2007 року випуску. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 073 грн. 60 коп. понесених нею витрат по сплаті судового збору та 10 000 грн. понесених нею витрат на професійну правничу допомогу адвоката. В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено. У задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації за спільне подружнє майно та повернення особистого майна - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення Корюківського районного суду Чернігівської області від 04.06.2024 року та постановити нове рішення або змінити наступним чином, частково задовольнивши позовні вимоги: - ОСОБА_1 , а саме, стягнути на її користь компенсацію за спільне подружнє майно - частку спільної власності у складі вартості автомобіля "DAEWO FSO LANOS TF 69Y", д.н.з. НОМЕР_5 , 2007 року випуску, встановити частку від вартості спірного автомобіля у розмірі 28,55% від загальної вартості, що складає 1/2 частину від спільної власності у вказаному майні в розмірі 22 033,52 грн.; - ОСОБА_2 , а саме, зобов`язати ОСОБА_1 повернути ОСОБА_2 його особисту приватну власність, яка не є спільним подружнім майном: 1) транспортний засіб (автомобільний причіп) д.н.з. НОМЕР_6 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_7 від 22.06.2004 року; 2) професійні слюсарні тиски, битовий наждак, набір слюсарних ключів, напилки по металу, каністра для бензину, автомобільний насос, три топора, інжекторну плитку, ножовку по дереву, три молотка, поглинач вологого повітря (власність дочки), особистий велосипед, три металошукачі, виготовлені власноруч, зварювальний кабель, зварювальний інвертор "Імпульс 250", багатофункціональний деревообробний верстат "Енергомаш". Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 вказують, що оскаржуване рішення суду першої інстанції від 04.06.2024 року ухвалено судом всупереч нормам закону, із порушенням норм матеріального та процесуального права, а також судом не було повно з`ясовано фактичні обставини справи та не досліджено i не надано належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, внаслідок чого суд ухвалив рішення, яке є необґрунтованим та незаконним, постановленим на підставі недоведених обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими. Доводи апеляційної скарги зазначають, що необхідно ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 та про часткове задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 , або скасувати рішення від 04.06.2024 року, та повернути справу на новий розгляд до суду першої інстанції. В доводах апеляційної скарги ОСОБА_2 стверджує, що під час ухвалення рішення, в частині стягнення з нього на користь ОСОБА_1 грошової компенсації за спільне подружнє майно в сумі 38 587,60 грн., суд першої інстанції не дослідив обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, та не можуть вважатися встановленими у цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні, або є докази протилежного, а саме, документи, які підтверджують те, що частина вказаного автомобіля не є спільною власністю подружжя, оскільки частина коштів на придбання автомобіля були особистими коштами ОСОБА_2 , отриманими від продажу належних йому акцій, які були його власністю до шлюбу, i складали 42,9% від вартості автомобіля, а інша частина 57,1% від вартості автомобіля i є саме спільною власністю у складі вартості вказаного автомобіля (всі докази були додані до відзиву та є у справі). За доводами апелянта, суд першої інстанції взагалі не дослідив вказані обставини, не надав оцінки відповідним доказам та взагалі не згадав про це у мотивувальній частині рішення від 04.06.2024 року, що є порушенням норм матеріального та процесуального права. Апелянт стверджує, що стягнувши на користь ОСОБА_1 1/2 частину вартості спірного автомобіля, суд першої інстанції вирішив питання на підставі недоведених обставин, що мають значення для справи. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 вказують, що суд першої інстанції не розглянув наступні вимоги його зустрічного позову: зобов`язати ОСОБА_1 повернути ОСОБА_2 його особисту приватну власність, а саме, транспортний засіб (автомобільний причіп) д.н.з. НОМЕР_6 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_7 від 22.06.2004 року, який придбаний до шлюбу i не є спільною власністю подружжя, який утримує у себе ОСОБА_1 ; професійні слюсарні тиски, битовий наждак, набір слюсарних ключів, напилки по металу, каністру для бензину, автомобільний насос, три топора, інжекторну плитку, ножовку по дереву, три молотка, поглинач вологого повітря (власність дочки), його особистий велосипед, три металошукачі, які він виготовив власноруч, зварювальний кабель, зварювальний інвертор "Імпульс 250", багатофункціональний деревообробний верстат "Енергомаш". Апелянт зазначає, що незважаючи на часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції стягнув на її користь судові витрати у повному розмірі, а не пропорційно розміру задоволених позовних вимог від ціни позову, що не відповідає процесуальному законодавству. Апелянт вказує, що під час судового розгляду даної справи ним було подано відзив на первісну позовну заяву, зустрічну позовну заяву, пропозиції мирової угоди, заяву із остаточними вимогами та пропозиціями по мировій угоді. Проте, суд першої інстанції жодним чином не розглянув, не прийняв до уваги, та не відобразив у рішенні про ці заяви та деякі вимоги ОСОБА_2 у оскаржуваному рішенні від 04.06.2024 року, що є порушенням процесуального законодавства. Апелянт вважає, що він довів в ході судового розгляду даної справи належними та допустимими доказами факт того, що частка спільної власності у складі вартості автомобіля "DAEWO FSO LANOS TF 69Y", д.н.з. НОМЕР_5 , 2007 року випуску, становить частку від вартості спірного автомобіля у розмірі 28,55% від загальної вартості, що складає 1/2 частину від спільної власності у вказаному майні в розмірі 22 033,52 грн., а також факт незаконного утримання ОСОБА_1 його особистого майна - транспортного засобу (автомобільний причіп) д.н.з. НОМЕР_6 , який вона утримує у себе незаконно, i який не є спільною власністю подружжя. За доводами апелянта, суд першої інстанції вирішив вимоги заявлених позовів без дослідження доказів, які є у справі, не вказавши про ці докази у рішенні, чим порушив норми матеріального та процесуального права.

В судове засідання апеляційного суду сторони спору, належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду даної справи, не з`явились. У поданій ОСОБА_2 апеляційній скарзі міститься клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Відповідно до приписів ч.2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що сторони даного спору перебували у шлюбі. В період шлюбу сторони спору придбали автомобіль DAEWOO FSO LANOS TF69Y, 2007 року випуску, об`єм двигуна 1498 куб.см, темнозеленого кольору, державний номерний знак НОМЕР_1 , державна реєстрація якого була здійснена на ОСОБА_2 . У подальшому, ОСОБА_1 дізналась, що ОСОБА_2 звернувся до ТСЦ №7444 РСЦ ГСЦ МВС в Чернігівській області, та без її згоди 18.02.2023 року перереєстрував вищевказаний автомобіль на свою дочку ОСОБА_4 , на підставі договору дарування. Інформація щодо дарування ОСОБА_2 спірного автомобіля підтверджена відповіддю ТСЦ №7444 РСЦ ГСЦ МВС в Чернігівській області від 01.03.2023 року на адвокатський запит.

04.05.2023 року від ОСОБА_2 до суду надійшов зустрічний позов (а.с.58-64, том 1), в якому він просив розглянути питання про укладення мирової угоди, згідно якої він відмовляється від своїх вимог про стягнення із ОСОБА_1 на його користь грошової компенсації в розмірі 60 250 грн. за 1/2 частину вартості спільного подружнього рухомого майна, яке залишилось у її користуванні, та відмовляється від своїх претензій у майбутньому щодо поділу будь-якого майна, яке може виявитись спільним, а позивач, у свою чергу, відмовляється від претензій тепер і у майбутньому на компенсацію вартості спірного автомобіля DAEWOO FSO LANOS TF69Y, 2007 року випуску, та повертає належне йому особисте майно, а саме, транспортний засіб (автомобільний причіп) д.н.з. НОМЕР_6 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_7 від 22.06.2004 року, професійні слюсарні тиски, битовий наждак, набір слюсарних ключів, напилки по металу, каністру для бензину, автомобільний насос, три топора, інжекторну плитку, ножовку по дереву, три молотка, поглинач вологого повітря (власність дочки), його особистий велосипед, три металошукачі, які він виготовив власноруч, зварювальний кабель.

Ухвалою Корюківського районного суду Чернігівської області від 08.06.2023 року за клопотанням ОСОБА_2 у даній справі було призначено автотоварознавчу експертизу для визначення ринкової вартості автомобіля DAEWOO FSO LANOS TF69Y, 2007 року випуску (а.с.99-100, том 1).

Згідно висновку експерта №СЕ-19/125-23/7154-АВ від 13.09.2023 року, ринкова вартість, з урахуванням зносу, КТЗ марки ''DAEWOO FSO LANOS TF 69Y'', державний номерний знак НОМЕР_1 , 2007 року випуску, об`ємом двигуна 1 498 куб. см, станом на 22.08.2023 року, може становити 77 175,20 грн.

Як вбачається із оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 04.06.2024 року, частково задовольняючи вимоги позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції визнав доведеним факт того, що автомобіль марки DAEWOO FSO LANOS TF69Y, державний номерний знак НОМЕР_1 , 2007 року випуску, об`єм двигуна 1 498 куб. см, є спільним сумісним майном сторін, і тому сторони спору мають право на рівні частки даного майна, тобто, кожен із сторін має право на 1/2 його частину. Спірний автомобіль було відчужено ОСОБА_2 після фактичного припинення шлюбних відносин, без згоди ОСОБА_1 , не в інтересах сім`ї, і не на потреби сім`ї, і за даних обставин, суд першої інстанції зазначив, що із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню грошова компенсація вартості 1/2 частини спірного автомобіля. Оскільки ОСОБА_1 просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь грошову компенсацію у розмірі 71 618 грн. за 1/2 частину вартості спірного автомобіля, а згідно висновку експерта №СЕ-19/125-23/7154-АВ від 13.09.2023 року, ринкова вартість, з урахуванням зносу, КТЗ марки DAEWOO FSO LANOS TF69Y, державний номерний знак НОМЕР_1 , 2007 року випуску, об`ємом двигуна 1 498 куб. см, станом на 22.08.2023 року, може становити 77 175,20 грн., тобто, 1/2 частина від вартості автомобіля складає 38 587 грн. 60 коп., то суд першої інстанції стягнув дану суму із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , в якості грошової компенсації вартості 1/2 частини спірного автомобіля. При цьому, у задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 , судом відмовлено. Стосовно вимоги ОСОБА_1 про стягнення на її користь витрат на оцінку транспортного засобу у розмірі 2 512,56 грн., суд першої інстанції зазначив у рішенні від 04.06.2024 року, що вказана сума не підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 , оскільки в основу рішення суду була покладена не дана оцінка транспортного засобу, а висновок судової автотоварознавчої експертизи. Також суд першої інстанції дійшов висновку, що понесені ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані із розглядом даної справи, які складаються із судового збору у розмірі 1 073,60 грн. та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн., підлягають стягненню із ОСОБА_2 на її користь в повному обсязі.

Відмовляючи у задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації за спільне подружнє майно та повернення особистого майна, суд першої інстанції дійшов висновку, що зустрічний позов ОСОБА_2 не підлягає задоволенню, оскільки ним не надано належних та допустимих доказів того, що перелічене у його позові майно, яке підлягає поділу та витребуванню, існує, що воно набуте під час шлюбу та є спільним сумісним майном сторін, яке підлягає поділу. При цьому, суд першої інстанції зазначив, що інші вимоги ОСОБА_2 , які не вказані у зустрічній позовній заяві, а які зазначені ним у заяві про доповнення (збільшення) позовних вимог, та на які вказував ОСОБА_2 після призначення справи до розгляду та під час розгляду справи, відповідно норм ЦПК України, судом не розглядалися та до уваги не приймалися.

В доводах апеляційної скарги ОСОБА_2 стверджує, що під час ухвалення рішення, в частині стягнення з нього на користь ОСОБА_1 грошової компенсації за спільне подружнє майно в сумі 38 587,60 грн., суд першої інстанції не дослідив обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, та не можуть вважатися встановленими у цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні, або є докази протилежного, а саме, документи, які підтверджують те, що частина вказаного автомобіля не є спільною власністю подружжя, оскільки частина коштів на придбання автомобіля були особистими коштами ОСОБА_2 , отриманими від продажу належних йому акцій, які були його власністю до шлюбу, i складали 42,9% від вартості автомобіля, а інша частина 57,1% від вартості автомобіля i є саме спільною власністю у складі вартості вказаного автомобіля (всі докази були додані до відзиву та є у справі). За доводами апелянта, суд першої інстанції взагалі не дослідив вказані обставини, не надав оцінки відповідним доказам та взагалі не згадав про це у мотивувальній частині рішення від 04.06.2024 року, що є порушенням норм матеріального та процесуального права. Апелянт стверджує, що стягнувши на користь ОСОБА_1 1/2 частину вартості спірного автомобіля, суд першої інстанції вирішив питання на підставі недоведених обставин, що мають значення для справи.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 04.06.2024 року, виходячи із наступного.

За приписами статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч.1 статті 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 Сімейного кодексу України та статтею 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи із дійсної його вартості на час розгляду справи; вирішуючи спори між подружжям, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб; у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Відповідно до положень ч.1 статті 71 Сімейного кодексу України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно із ч.2, ч.3 статті 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

За правилами ч.1, ч.2 статті 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно із ч.3 статті 61 Сімейного кодексу України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.3 статті 65 Сімейного кодексу України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Автомобіль є цінною річчю, а тому його відчуження може здійснюватися за письмової згоди другого з подружжя.

Відповідно до ч.4 статті 65 Сімейного кодексу України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Відповідно до п.3 ч.1 статті 57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Конструкція норми статті 60 Сімейного кодексу України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована, і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі, у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно зі статтями: 69, 70 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно із статтею 71 Сімейного кодексу України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 Сімейного кодексу України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 Сімейного кодексу України). У випадку множинності об`єктів нерухомого майна, що перебуває у спільній власності сторін, суду належить розглянути можливість здійснити поділ майна таким чином, щоб не зобов`язувати сторону сплачувати компенсацію.

Зазначене вище узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 08.08.2023 року у справі №727/3945/21, провадження №61-9683св22.

В ході судового розгляду даної справи ОСОБА_2 не спростовано належними та достатніми доказами, у розумінні статей: 77, 80 ЦПК України, презумпцію рівності часток кожного з подружжя у спільному сумісному майні, оскільки ОСОБА_2 не надано суду належних доказів того, що його особисті кошти, отримані від продажу належних йому акцій, які були його власністю до шлюбу, були вкладені ним саме у придбання спірного автомобіля, а не витрачені на інші потреби.

Відповідно до приписів ч.1,ч.6 статті 81 ЦПК України, яка регламентує обов`язок доказування і подання доказів, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За даних обставин, суд першої інстанції, врахувавши висновок експерта №СЕ-19/125-23/7154-АВ від 13.09.2023 року, згідно якого ринкова вартість, з урахуванням зносу, КТЗ марки DAEWOO FSO LANOS TF69Y, державний номерний знак НОМЕР_1 , 2007 року випуску, об`ємом двигуна 1 498 куб.см, станом на 22.08.2023 року, може становити 77 175,20 грн., обґрунтовано здійснив його поділ, з урахуванням його сукупної вартості та рівності часток кожного із подружжя, стягнувши таким чином, із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості її частки в цьому автомобілі в сумі 38 587 грн.60 коп.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 не спростовують висновку оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 04.06.2024 року відносно того, що ОСОБА_2 не спростовано презумпцію належності транспортного засобу (автомобільного причіпу) ДНЗ CB0060XX до спільного майна подружжя.

Як вбачається із постанови про закриття кримінального провадження від 26.09.2023 року (а.с.171-171,зворот, том 1), слідчим СВ Корюківського РВП ГУНП в Чернігівській області встановлено, що на початку 2004 року ОСОБА_2 зустрівся з ОСОБА_1 , та приблизно в то же час почав із нею проживати та вести спільний побут у її будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Оскільки ж ОСОБА_2 та ОСОБА_1 проживали разом, то для ведення спільного господарства, в червні 2004 року, ОСОБА_2 було придбано автомобільний причіп ДНЗ НОМЕР_2 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію т/з РМС № НОМЕР_8 від 22.06.2004 року.

Таким чином, посилання ОСОБА_2 на ті обставини, що транспортний засіб (автомобільний причіп) ДНЗ CB0060XX, є його особистою власністю, є безпідставними, оскільки вони не підтверджені по справі відповідними доказами.

Оскільки матеріали справи не містять в собі належних та достатніх, у розумінні приписів статей: 77, 80 ЦПК України, доказів на підтвердження тих обставин, що перелічене у позові ОСОБА_2 майно, яке підлягає поділу та витребуванню, існує, що дане майно набуте під час шлюбу та є спільним сумісним майном сторін, яке підлягає поділу, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні вимог зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації за спільне подружнє майно та повернення особистого майна.

Доводи апеляційної скарги вказують, що під час судового розгляду даної справи ОСОБА_2 було подано відзив на первісну позовну заяву, зустрічну позовну заяву, пропозиції мирової угоди, заяву із остаточними вимогами та пропозиціями по мировій угоді. Проте, суд першої інстанції жодним чином не розглянув, не прийняв до уваги, та не відобразив у рішенні про ці заяви та деякі вимоги ОСОБА_2 у оскаржуваному рішенні від 04.06.2024 року, що є порушенням процесуального законодавства.

Апеляційний суд вважає, що вказані доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 04.06.2024 року, оскільки як вбачається із матеріалів справи, по всім поданим ОСОБА_2 заявам судом першої інстанції були прийняті відповідні рішення, викладені у формі ухвал (або окремим процесуальним документом, або протокольною ухвалою без видалення суду до нарадчої кімнати). Вимоги ОСОБА_2 , які не вказані у зустрічній позовній заяві, а які зазначені ним у окремій заяві про доповнення (збільшення) позовних вимог, та на які вказував ОСОБА_2 під час розгляду справи, судом першої інстанції обґрунтовано не розглядалися, відповідно до норм ЦПК України, як такі, що всупереч приписам п.2 ч.2 статті 49 ЦПК України, були подані ОСОБА_2 після закінчення підготовчого засідання.

05.08.2024 року, поза межами строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції від 04.06.2024 року, ОСОБА_2 звернувся до апеляційного суду із заявою, із додатками (а.с.243-249, том 1), в якій просить апеляційний суд ''… поновити провадження щодо поділу двох будинків'', які були придбані ним із ОСОБА_1 під час спільного проживання для її дітей.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що вказана заява ОСОБА_2 не підлягає задоволенню, оскільки дані позовні вимоги не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Відповідно до приписів ч.1, ч.6 статті 367 ЦПК України, яка регламентує межі розгляду справи судом апеляційної інстанції, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Разом з тим, в ході апеляційного розгляду даної справи знайшли своє підтвердження доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 відносно того, що позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції задовольнив частково, але стягнув на її користь понесені нею судові витрати у даній справі у повному розмірі, що не відповідає вимогам процесуального законодавства.

З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно із ч.1, ч.2 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків, тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Правила ч.1 статті 137 ЦПК України регламентують, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 професійну правничу допомогу в суді першої інстанції надавав адвокат Загалець О.М., на підставі договору про надання правової допомоги від 22.02.2023 року (а.с.24, том 1) та ордеру серії ЧН №075089 від 22.02.2023 року (а.с.25, том 1). Згідно квитанцій до прибуткових касових ордерів від 04.01.2024 року, від 10.03.2024 року (а.с.209, 210, том 1), ОСОБА_1 сплачено за надання професійної правничої допомоги у даній справі - 10 000 грн. Доказів неспівмірності даного розміру судових витрат ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу, у розумінні приписів ч.6 статті 137 ЦПК України, ОСОБА_2 суду не надано.

Також при поданні позову ОСОБА_1 було сплачено 1 073 грн. судового збору (а.с.1-2, том 1).

Із матеріалів справи вбачається, що у позовній заяві ОСОБА_1 просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь грошову компенсацію в розмірі 71 618 грн. за 1/2 частину вартості подарованого відповідачем без її згоди автомобіля. Рішенням суду першої інстанції від 04.06.2024 року, з яким погоджується апеляційний суд, позов ОСОБА_1 задоволено частково, та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію спільного подружнього майна в розмірі - 38 587 грн. 60 коп. за 1/2 частину вартості подарованого ОСОБА_2 без її згоди автомобіля. Таким чином, позов ОСОБА_1 судом задоволено на 53,88%, виходячи із розрахунку: (38 587,60 грн. : 71 618 грн.) х 100% = 53,88%).

Таким чином, стягненню із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , в рахунок відшкодування понесених нею судових витрат підлягає: в рахунок витрат по сплаті судового збору 578,46 грн.: (1 073,60 грн. х 53,88% = 578,46 грн.), а в рахунок відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу адвоката - 5 388 грн.: (10 000 грн. х 53,88% = 5 388 грн.).

Враховуючи наведене вище, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, а рішення Корюківського районного суду Чернігівської області від 04.06.2024 року, підлягає зміні, в частині розподілу судових витрат між сторонами, шляхом зменшення розміру стягнутої з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсації понесених нею витрат по сплаті судового збору з 1 073 грн. 60 коп. до 578 (п`ятсот сімдесят вісім) грн. 46 коп., та шляхом зменшення розміру стягнутої з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсації понесених нею витрат на професійну правничу допомогу адвоката з 10 000 грн. до 5 388 (п`ять тисяч триста вісімдесят вісім) грн.

В іншій частині рішення Корюківського районного суду Чернігівської області від 04.06.2024 року підлягає залишенню без змін, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду у вказаній частині, ухвалених на підставі норм права, які регламентують спірні правовідносини та на основі з`ясованих обставин, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом в ході розгляду даної справи.

Керуючись статтями: 367, 368, 374; п.4 ч.1, ч.2 статті 376; статтями: 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Корюківського районного суду Чернігівської області від 04 червня 2024 року змінити в частині розподілу судових витрат між сторонами, зменшивши розмір стягнутої з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсації понесених нею витрат по сплаті судового збору з 1 073 грн. 60 коп. до 578 (п`ятсот сімдесят вісім) грн. 46 коп., та зменшивши розмір стягнутої з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсації понесених нею витрат на професійну правничу допомогу адвоката з 10 000 грн. до 5 388 (п`ять тисяч триста вісімдесят вісім) грн.

В іншій частині рішення Корюківського районного суду Чернігівської області від 04 червня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Дата складення повної постанови - 11.11.2024 року.

Головуючий: Судді: