ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«04» червня 2024 року

м. Харків

справа № 638/15608/17

провадження № 22ц/818/1886/24

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів Мальованого Ю. М., Яцини В.Б.,

за участю секретаря Волобуєва О.О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , представник позивача ОСОБА_2 ,

відповідачка - ОСОБА_3 , представниця відповідачки ОСОБА_4

треті особи - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Гаврилова С.А., приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Міссіяж О.А.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 жовтня 2023 року в складі судді Подус Г.С.

в с т а н о в и в:

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Гаврилова С.А., приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Міссіяж О.А., про визнання заповіту недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після її смерті відкрилося спадкове майно, що складається з частки у праві спільної сумісної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначив, що 06 квітня 2017 року він звернувся до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Гаврилової С.А.з метою відкриття спадкової справи та нею була відкрита спадкова справа.

Вказав, що після спливу шестимісячного терміну від дня смерті ОСОБА_6 він знову звернувся до приватного нотаріуса задля отримання свідоцтва про право на спадщину. Однак, приватний нотаріус йому відмовила у видачі свідоцтва, оскільки їй стало відомо про те, що померла за життя залишила заповіт, в якому заповіла все своє майно ОСОБА_3 , який посвідчений 19 лютого 2014 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Міссіяж О.А. на дому за місцем мешкання померлої ОСОБА_6 .

ОСОБА_3 є онукою померлої та його племінницею.

Посилався на те, що йому про існування такого заповіту було невідомо, оскільки мати за життя такої інформації йому не повідомляла, а, навпаки, обіцяла квартирузалишитийому, оскільки у інших родичів є житло, в якому вони зареєстровані і мешкають.

22 вересня 2017 року ним від Комунального підприємства «Жилкомсервіс» отримано довідку про те, що станом на 02 квітня 2017 року та на теперішній час він також зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . В свою чергу ОСОБА_3 ніколи не була зареєстрована та ніколи не мешкала за вказаною адресою, не здійснювала догляд за померлою, онукою якої вона є.

Зазначив, що догляд за матір?ю він здійснював самостійно. За життя мати хворіла, в тому числі хронічними захворюваннями, які негативно впливали на психоемоційний стан та викликали психічні відхилення. На час посвідчення заповіту померлій виповнилося 76 років. При цьому в останні 17 років життя її стан здоров`я постійно погіршувався.

Вважав, що на момент його складання і посвідчення ОСОБА_6 не усвідомлювала значення своїх дій і не могла керувати ними, оскільки на час посвідчення заповіту у померлої, починаючи з початку 90-х років (точна дата невідома), після загострення енцефаліту та інших хвороб почали явно простежуватися проблеми з психікою взагалі та пам?яттю зокрема. Такі проблеми були спричинені саме постійними загостреннями хронічних хвороб (енцефаліт тощо), які викликали постійній головний біль та інші дискомфортні для нормального життя симптоми.

19 лютого 2014 року, коли нотаріусом Міссіяж О.А. був посвідчений заповіт ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 , у померлої вже тривалий час діагностувалась тяжка хвороба - хронічний арахноенцефаліт з лікворно-гіпертензійним сіндромом, через яку у неї були постійні головні болі та проблеми з пам`яттю. Також її організм був виснажений за останні роки боротьби з багатьма хворобами, стан був нестабільний, слабкий, через що вона не усвідомлювала наслідки вчинення своїх дій (під час складання заповіту), а на наступний день могла вже не пам`ятати про вчинення таких дій. ОСОБА_3 знала про такий стан померлої і скористалась цим, організувавши посвідчення заповіту саме «на дому» у померлої. Час для цього був обраний таким чином, щоб він не знав та не дізнався про таку нотаріальну дію.

Таким чином, заповідачка під час вчинення нотаріальної дії (посвідчення заповіту) не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а нотаріусом не було перевірено дієздатність померлої під час здійснення нею даної нотаріальної дії.

Просив визнати недійсним заповіт, складений ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь ОСОБА_3 , посвідчений 19 лютого 2014 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Міссіяж О.А.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 жовтня 2023 року позов ОСОБА_7 задоволено; визнано недійсним заповіт, складений ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь ОСОБА_3 , посвідчений 19 лютого 2014 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Міссіяж О.А.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 лютого 2024 року заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

На вказане заочне рішення суду ОСОБА_3 через свого представника подала апеляційну скаргу, в якій просила заочне рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права. Так, не звернув увагу на те, що вона не отримувала судових повідомлень про необхідність явки до суду на 24 жовтня 2023 року, тому була позбавлена будь-якої можливості захищати свої права та законні інтереси, в тому числі надати суду свої заперечення та пояснення, висловити свою позицію щодо висновку судово-психіатричної експертизи №596 від 04 грудня 2020 року, надати відповідні докази з цього приводу, які могли бути враховані судом при ухваленні рішення та підтверджувати необґрунтованість даного рішення, скористатися іншими процесуальними правами. Зазначила, що за час життя померла баба висловила своє бажання залишити спадщину єдиній онуці, яку вона разом з чоловіком виховувала.В своїй позовній заяві позивач, її дядько посилається на те, що вона ніколи не мешкала з дідом та бабою, з чим погодитись неможливо, так як її мати, рідна сестра позивача вела аморальний спосіб життя, та її вихованням з народження займалися саме дід та баба, що можуть підтвердити всі сусіди, саме покійні дід та баба замінили їй батьків. Вказала, що позивач ніколи не піклувався станом здоров`я своїх батьків, відбував покарання в місцях позбавлення волі і завжди мав намір продати квартиру, на що його батьки не погоджувались. За відмітками у паспорті позивача, копію якої він надав, він був зареєстрований за іншими адресами. Її мати, дочка померлої, пішла з дому в 2006 році та не повернулася. Посилалася на те, що ОСОБА_1 знущався зі своєї матері. Коли вона приходила до неї, баба дуже скаржилася, плакала, говорила про те, що син знущається, не дає їй їсти. Коли вона завела мову, щоб забрати бабу до себе або винайняти покоївку, щоб доглядала її, позивач в агресивній формі відмовився. Після смерті батька ОСОБА_1 у батька із нею в останні роки життя баби, склалися неприязні відносини. Призначаючи повторну експертизу у справі, судом першої інстанції не зазначено, з якими матеріалами не узгоджується висновок експертизи та не мотивовано, що таке «необґрунтованість відповідей експерта». У висновку судово-психіатричного експерта Державної установи «Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю Міністерства охорони здоров`я України» №596 від 04 грудня 2020 року експерт наголошує саме на неможливості встановлення ступеню виразності даних психічних порушень ОСОБА_6 в зв`язку з недостатністю об`єктивних даних про психічний стан підекспертної на період, що цікавить суд. Тобто вбачається конкретне перетягування на себе судом дискреційних повноважень судово-психіатричного експерта Державної установи «Центр психічного здоров`я імоніторингу наркотиків та алкоголю Міністерства охорони здоров`я України», який у своєму висновку не надавав чіткої, безспірної відповіді, а навпаки наголошував на неможливості встановлення ступеню виразності даних психічних порушень померлої, тобто експерт не відповів на питання, що ставилися судом у своїй ухвалі про призначення повторної посмертної експертизи.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 заперечував проти задоволенні апеляційної скарги та просив в її задоволенні відмовити.

03 червня 2024 року до суду апеляційної інстанції від представниці ОСОБА_3 надійшла заява про розгляд справи за їх відсутністю.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_3 необхідно задовольнити, заочне рішення суду скасувати.

Заочне рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що в момент складання заповіту ОСОБА_6 не розуміла значення своїх дій та не могла ними керувати, що є підставою для визнання оспорюваного заповіту недійсним.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 є сином ОСОБА_6 (а.с.10 том 1).

Також сторонами не заперечується, що ОСОБА_3 є онукою ОСОБА_6 .

ОСОБА_6 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 . Також за вказаною адресою зареєстрований ОСОБА_1 (а.с.7-8, 11 том 1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_6 (а.с.12 том 1).

З копії свідоцтва про право власності на житло, видане Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду 11 серпня 1998 року за реєстраційним номером № НОМЕР_1 вбачається, що квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_1 (а.с.13 том 1).

З копії довідок від 10 січня 1991 року, 15 травня 1991 року, 05 березня 1992 року міської поліклініки № 27 та НПО «Метрологія» вбачається, що ОСОБА_6 за станом здоров`я необхідно звільнення від роботи. Діагнози: гіпертонічний криз на фоні гіпертонії, загострення хронічного енцефаліту (а.с.18-20 том 1).

З 28 квітня 1992 року по 22 травня 1992 року ОСОБА_6 перебувала на стаціонарному лікуванні у зв`язку з діагнозом загострення хронічного енцефаліту з лікворно - гіпертензійним синдромом, що підтверджується довідкою Харківської міської клінічної психіатричної лікарні №15 (а.с.22 том 1).

08 липня 1992 року ОСОБА_6 направлено на стаціонарне лікування до неврологчіного відділу Інституту гігієни праці і профзахворювань з діагнозом: загострення хронічного енцефаліту з лікворно-гіпертензійним сіндромом та вегето судинна пароксизма. (а.с.21 том 1).

19 лютого 2014 року ОСОБА_6 складено заповіт, яким на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: усю належну їй частину квартири АДРЕСА_3 , заповіла ОСОБА_3 .

Також зі змісту цього заповіту вбачається, що заповіт складено зі слів ОСОБА_6 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Міссіяж О.А. У зв`язку з хворобою (загальна слабкість) ОСОБА_6 заповіт посвідчено за місцем її реєстрації та проживання за адресою: АДРЕСА_2 . Заповіт зареєстрований в реєстрі за № 210 (а.с.127 том 1).

З повідомлення Харківської обласної клінічної психіатричної лікарні № 3 від 17 травня 2018 року № 01-21/3957 вбачається, що ОСОБА_6 , 1937 року народження, у період з 02 січня 2000 року по 13 травня 2018 року на стаціонарному лікуванні в Харківської обласної клінічної психіатричної лікарні № 3 не перебувала (а.с.110 том 1).

З відповіді Комунального некомерційного підприємства «Міський психоневрологічний диспансер № 3» Харківської міської ради № 838 від 13 грудня 2018 року вбачається, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , впродовж останніх п`яти років за медичною допомогою до закладу не зверталась (а.с.157 том 1).

За висновком судово-психічного експерта № 12, проведеної Комунальним некомерційним підприємством Харківської обласної ради «Обласна клінічна психіатрична лікарня № 3»від 09 січня 2019 року, ОСОБА_6 за представленими даними у період часу, якому відповідає складання заповіту та його посвідчення, 19 лютого 2014 року, хронічного, стійкого психічного розладу не виявляла. Відповідно до свого психічного стану була здатною усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (а.с.158-160 том 1).

Як вбачається з висновку судово-психічного експерта № 12, проведеної Державною установою «Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю Міністерства охорони здоров`я України`від 04 лютого 2021 року, ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , за життя хворіла на стійкий хронічний психічний розлад у вигляді органічногоураження головного мозку, поєднаного генезу (нейроінфекційного, судинного) з мнестичним зниженням, астено-невротичним синдромом. Даним психічним розладом згідно медичної документації підекспертна хворіла з 2008 року. ОСОБА_6 на 14 лютого 2014 року страждала на стійкий хронічний психічний розлад у вигляді органічного ураження головного мозку, поєднаного генезу(нейроінфекційного, судинного) з мнестичним зниженням, астено-невротичним синдромом. Ступінь виразності даних психічних порушень не представляється можливим встановити в зв`язку з недостатністю об`єктивних даних про психічний стан підекспертної на період, що цікавить суд (а.с.85-87 том 2).

Також від ОСОБА_1 надійшли письмові пояснення від 06 вересня 2023 року, в яких він вказав, що є сином ОСОБА_6 . За життя він мав гарні стосунки з батьками. Десь за 7-8 років до смерті матері її стан здоров`я став погіршуватись. Вона почала багато речей забувати, у зв`язку з чим перебувала під наглядом лікарів. Від сусідів почали надходити звернення про дивну поведінку ОСОБА_6 і в подальшому позивач дізнався про існування заповіту.

Від ОСОБА_9 надійшли письмові пояснення від 06 вересня 2023 року, якими вона повідомила суд, що вона підтверджує обставини, викладені нею в заяві, що була нотаріально посвідчена 10 червня 2019 року за №682, а саме, що вона є знайомою ОСОБА_6 та знала її багато років. 18 лютого 2014 року вона зайшла до неї за адресою АДРЕСА_2 , однак ОСОБА_9 здивувалась, адже їй здалося, що ОСОБА_6 її не впізнала. ОСОБА_6 скаржилася на сильні головні болі, погане самопочуття.

Апеляційна скарга ОСОБА_3 мотивована тим, що її не було належним чином повідомлено про розгляд справи.

Відповідно до частини восьмої статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відповідно до пункту 3 частини 3 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщосправу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Як вбачається з матеріалів справи ухвалою судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 жовтня 2017 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду з викликом сторін. Розгляд справи призначався неодноразово.

Зокрема, на 11 липня 2023 року, яке не відбулось та відкладено на 06 вересня 2023 року. Однак даних про те, що розгляд справи 06 вересня 2023 року не відбувся та відкладений на 24 жовтня 2023 року матеріали справи не містять.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_3 не отримувала з суду першої інстанції повідомлення про розгляд справи, призначений на 24 жовтня 2023 року, оскільки таких даних матеріали справи не містять.

Отже, колегія суддів вважає, що ОСОБА_3 не була належним чином повідомлена про розгляд справи судом першої інстанції.

За таких умов, оскаржуване заочне рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню у зв`язку з порушенням норм процесуального права з ухваленням нового судового рішення.

При ухваленні нового судового рішення по суті спору апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 1217 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (статті 1233 ЦК України).

Згідно зі статтею 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.

Заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати значущі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування. При цьому право дієздатності фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (див. постанови Верховного Суду від 24 січня 2024 року у справі № 693/1314/19 (провадження № 61-4348св23), 27 лютого 2023 року у справі № 334/5171/13-ц (провадження № 61-8309св22), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/4875/17 (провадження № 61-5403св22).

Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі № 522/9893/17 (провадження № 14-173цс20), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 липня 2022 року в справі № 461/2565/20 (провадження № 61-21209св21).

За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (частина друга статті 1267 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року в справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) виснував, що правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін.

Підставою для визнання правочину недійсним згідно частини першої статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.

В основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 554/11179/13-ц (провадження № 61-30685св18), від 02 листопада 2020 року у справі № 326/81/15 (провадження № 61-837св19), 22 грудня 2021 року у справі № 350/792/20 (провадження № 61-10051св21), 07 березня 2024 року у справі № 388/792/19 (провадження № 61-1724св24), 19 лютого 2024 року у справі № 463/1627/18 (провадження № 61-12267св22).

Висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними (постанова Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12).

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 є сином ОСОБА_6 , а ОСОБА_3 є онукою ОСОБА_6

19 лютого 2014 року ОСОБА_6 складено заповіт, яким на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: усю належну їй частину квартири АДРЕСА_3 , заповіла ОСОБА_3

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_6 .

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 посилався на те, що його мати при складанні оскаржуваного заповіту не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

В ході розгляду даної справи судом першої інстанції проведено дві посмертні судово-психіатричні експертизи. За висновком судово-психічного експерта № 12 від 09 січня 2019 року, ОСОБА_6 у період часу, якому відповідає складання заповіту та його посвідчення, 19 лютого 2014 року, хронічного, стійкого психічного розладу не виявляла, відповідно до свого психічного стану була здатною усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Із висновку судово-психічного експерта № 12 від 04 лютого 2021 року, ОСОБА_6 на 14 лютого 2014 року страждала на стійкий хронічний психічний розлад у вигляді органічного ураження головного мозку поєднаного генезу (нейроінфекційного, судинного) з мнестичним зниженням, астено-невротичним синдромом. Ступінь виразності даних психічних порушень не представляється можливим встановити в зв`язку з недостатністю об`єктивних даних про психічний стан підекспертної на період, що цікавить суд.

Таким чином, за першим висновком ОСОБА_6 у період часу, якому відповідає складання заповіту та його посвідчення, 19 лютого 2014 року, була здатною усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

За другим висновком чіткої відповіді на поставлене питання, чи могла ОСОБА_6 за своїм психічним станом розуміти значення своїх дій та/або керувати ними під час складання оспорюваного заповіту немає. У вказаному висновку перелічено ряд захворювань, якими страждала ОСОБА_6 , та лише вказано про те, що ступінь виразності даних психічних порушень не представляється можливим встановити в зв`язку з недостатністю об`єктивних даних про психічний стан підекспертної на період, що цікавить суд.

Таким чином надані докази не підтверджують абсолютної неспроможності спадкодавиці на укладення оспорюваного заповіту.

Схожий за змістом висновок викладено в постанові Верховного Суду від 15 лютого 2024 року у справі № 345/2607/16 (провадження № 61-13051св22).

Установивши, що позивач за допомогою належних та допустимих доказів не довів, що ОСОБА_6 на час складання оспорюваного заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Інших належних, допустимих та достатніх доказів того, що заповідачка ОСОБА_6 на час посвідчення заповіту 19 лютого 214 року була абсолютно неспроможна розуміти значення своїх дій та керувати ними, матеріали справи не містять, у зв`язку із чим відсутні підстав для задоволення позову.

За таких обставин заочне рішення суду підлягає скасуванню, апеляційна скарга - задоволенню.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу задоволено, тому судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 768,00 грн підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 .

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381, 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 жовтня 2023 року скасувати та ухвалити нове.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Гаврилова С.А., приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Міссіяж О.А., про визнання заповіту недійсним відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 768,00 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді Ю. М. Мальований

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 06 червня 2024 року.