Справа № 509/1538/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2024 року Овідіопольський районний суд Одеської області у складі :

головуючого судді Гандзій Д.М.

при секретарі Задеряка Г.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в смт. Овідіополь, в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення боргу, -

ВСТАНОВИВ :

5 квітня 2021 року, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила суд, стягнути з обох відповідачів в солідарному порядку на свою користь заборгованість в сумі 624000 грн., посилаючись на письмову розписку від 11.06.2018 року, за якою вона передала колишньому подружжю Удотових в борг 24000 дол. США (еквівалент 624000 грн.) для придбання квартири (майнових прав) за договором інвестування з ТОВ «Полімер-Граніт», строком на 2 роки, тобто до 11.06.2020 року під 3% річних, які відповідачі зобов`язались повернути всю грошову суму до вказаного строку, вказаного у борговій розписці, яку особисто підписали обидва відповідачі, однак порушили свої договірні зобов?язання не повернувши борг.

Заочним рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 17.09.2021 р. вказаний позов був задоволений та стягнуто в солідарному порядку з відповідачів на користь позивачки суму боргу 624000 грн. та судовий збір 3120 грн. (а.с. 49-50).

Ухвалою Овідіопольського райсуду Одеської області від 03.10.2022 р. була задоволена заява ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення та заочне рішення Овідіопольського райсуду Одеської області від 17.09.2021 р. у вказаній справі скасоване з передачею матеріалів позову до канцелярії суду в порядку ст. 33 ЦПК України для визначення складу суду (а.с. 131).

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.10.2022 року, справа розподілена в провадження судді Гандзій Д.М. (а.с. 133).

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 20.02.2023 року справу було призначено за правилами загального позовного провадження зі стадії підготовчого судового засідання (а.с. 153).

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 10.01.2024 року клопотання представника відповідачки ОСОБА_3 про призначення судової почеркознавчої експертизи було задоволено, провадження по справі було зупинено у зв`язку із призначенням судової почеркознавчої експертизи (а.с. 200-201).

На вирішення експертизою були поставлені наступні запитання: 1) чи виконано підпис від імені ОСОБА_3 в розписці від 11.06.2018 р. нею особисто або іншою особою? 2) чи відповідає давність виконання розписки вказаній на ній даті 11.06.2018 року. Суд доручив провести судову почеркознавчу експертизу ОНДЕКЦ МВС України.

26 березня 2024 року на адресу суду надійшов висновок судового експерта № СЕ-19/116-24/834-ПЧ, складений 15.03.2024 року, в якому, судовий експерт ОСОБА_4 зазначив, що 1) підпис від імені ОСОБА_3 на третьому аркуші розписки від 11.06.2018 року, виконаний не ОСОБА_3 , а іншою особою з наслідуванням справжнього підпису самої ОСОБА_3 2) питання «Чи відповідає давність виконання розписки вказаній на ній даті 11.06.2018 рок», не вирішувалось, у зв`язку із відсутністю в Експертній службі МВС науково-обгрунтованої методики встановлення часу виконання рукописів. (а.с. 217-230).

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 27.03.2024 року провадження у справі № 509/1538/21 було відновлено та призначено справу до розгляду в підготовчому судовому засіданні (а.с. 232).

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 20.05.2024 року підготовче провадження у справі № 509/1538/21 було закрито та призначено справу до розгляду по суті спору (а.с. 239).

Представник позивачки ОСОБА_1 , який приймав участь в підготовчих судових засіданнях адвокат Главацький Ю.А. в судове засідання не з?явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки не повідомив, надіславши на електронну адресу суду заяву, в якій повністю підтримав позовні вимоги ОСОБА_1 , які просив задовольнити з підстав, викладених у позові та розглянути справу за його відсутності (т. 2 а.с. 15,16).

Відповідачка ОСОБА_3 та її представниця адвокат Гніздовська Г.М. в судове засідання не з?явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, надіславши на електронну адресу суду заяву, в якій просили суд розглянути справу за відсутності ОСОБА_3 у зв?язку її тривалими робочими відрядженнями та відсутності представниці ОСОБА_5 , відмовивши у задоволенні позову (а.с. 10-12).

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з?явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, за останньою відомою судові адресою його місця проживання, що підтверджується зворотним поштовим повідомленням, яке повернулося до суду з відміткою листоноші «адресат відсутній за вказаною адресою», причини неявки суду не повідомив, однак, раніше, 24.06.2021 р. надав до суду письмову заяву, в якій повідомив про обізнаність з позовними вимогами та отриманням ним копії позову з додатками, які він отримав поштою, позовні вимоги ОСОБА_1 визнав повністю, вказавши, що боргова розписка складена ним власноруч, підтвердивши справжність свого підпису на ній та проханням про слухання справи за його відсутності (т. 1 а.с. 32, т. 2 а.с. 13,14).

На підставі викладеного, враховуючи те, що розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи за правилами загального позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, керуючись ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши письмові докази по справі, зокрема оригінал боргової розписки (позики) від 11.06.2018 р., а також висновок судової почеркознавчої експертизи № СЕ-19/116-24/834-ПЧ від 15.03.2024 р., суд дійшов наступних висновків.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку.

Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Стаття 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» - висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Згідно статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

У справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) ЄСПЛ наголосив на тому, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). На важливість дотримання судами вимоги щодо мотивованості (обґрунтованості) рішень йдеться також у ряді інших рішень ЄСПЛ (наприклад, «Богатова проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України» та ін.).

Отже, у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими, у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначене право кожної особи на захист свого порушеного цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

Згідно статті 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на звернення до суду за захистом, передбачає можливість отримати захист порушеного права, обумовлене тим, щоб порушення, про яке стверджує Позивачка, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. «Порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду, за змістом рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес»: - правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції та законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним».

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Як на підставу своїх позовних вимог, ОСОБА_1 посилається на боргову розписку від 11.06.2018 р., складену, написану та підписану ОСОБА_2 за підписами останнього, а також ОСОБА_3 , а також 3-х свідків про нібито отримання коштів, відповідно до якої ОСОБА_2 спільно з ОСОБА_3 , як подружжя, які діють спільно в інтересах сім?ї, перебуваючи в офіційному шлюбі, спільно, під загальну відповідальність отримали в борг у ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 грошові кошти в сумі 24000 дол. США, що еквівалентно 624 000 грн., які беруться в борг задля придбання ним квартири за договором інвестування з ТОВ «Полімер - Гранит» (покупка майнових прав), строком на 2 роки, до 11.06.2020 р. під 3% річних, які зобов?язуються повернути до спливу обумовленого строку в повному обсязі за адресою фактичного проживання ОСОБА_6 ( АДРЕСА_1 ) (т. 1 а.с. 12-14).

У своїй Постанові від 22.08.2019 р. по справі № 263/16314/16-ц ВС дійшов висновку, що за своїм правовими ознаками, договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і мови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Згідно із Постановою ВС від 27.03.2019 р. по справі № 755/4033/16-ц у разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою, кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для чого, з метою правильного застосування ст.ст. 1056,1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем та відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. При чому, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором, як це передбачено ч. 1 ст. 1051 ЦК України.

Досліджуючи боргові розписки чи інші документи, суд, для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документу та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Пояснення сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики. Аналогічного висновку дійшов ВС у Постанові від 18.07.2018 р. у справі № 143/280/17 (провадження № 61-33033св18).

Отже, Законодавець визначив, що розписка позичальника може бути доказом укладення договору позики та його умов.

За своєю суттю договір чи розписка про отримання у позику грошових коштів є документами, якими підтверджується як умови домовленості сторін та зміст зобов`язань, так і засвідчується отримання позичальником від позикодавця погодженої сторонами грошової суми.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Схожі за змістом правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

У разі пред?явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування ст.ст. 1046,1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18) та від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 (провадження № 61-9694св20).

Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Наявність оригіналу боргової розписки у позивача (кредитора) свідчить про те, що боргове зобов?язання не виконане, про що було вказано у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13; від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14.

Оригінал вказаної розписки від 11.06.2018 р. був наданий для огляду суду представником ОСОБА_1 адвокатом Главацьким Ю.А., і оглянутий судом в судовому засіданні, у присутності представників сторін та особисто відповідачки ОСОБА_3 , яка категорично заперечила факт підписання вказаної розписки, яку вона бачить вперше, а також підтвердивши, що її підпис під вказаною розпискою їй не належить та є підробленим.

В той же час, відповідачка ОСОБА_3 не визнала позов в частині вимог щодо стягнення з неї грошової заборгованості, з підстав підробки письмової боргової розписки від 11.06.2018 року, наданої позивачкою як доказ існування зобов`язання та зазначила, що вона ніколи не укладала вищевказану розписку, гроші в борг у позивачки ОСОБА_1 , з якою вона не знайома не брала, а її підпис у письмовій розписці від 11.06.2018 року є підробленим, їй не належить та виконаний іншою особою, у зв`язку з чим, останньою було подано клопотання суду про призначення почеркознавчої експертизи, яке суд задовольнив, ухвалою від 10.01.2024 р. (т. 1 а.с. 200-201).

Для проведення експертизи судовому експерту ОСОБА_4 було надано оригінал розписки від 11.06.2018 року, який був наданий безпосередньо позивачкою на 3-х аркушах, вільні зразки підписів ОСОБА_3 та експериментальні зразки підписів ОСОБА_3 , виконані на 3-х аркушах паперу формату А4 (т. 1 а.с. 231-233).

26 березня 2024 року на адресу суду надійшов висновок судового експерта № СЕ-19/116-24/834-ПЧ, складений 15.03.2024 року, з якого вбачається, що підпис від імені ОСОБА_3 на третьому аркуші розписки від 11.06.2018 року, виконаний не ОСОБА_3 , а іншою особою з наслідуванням справжнього підпису самої ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 218-223).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про судову експертизу», судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду.

Відповідно до п.п.1.1 п.1 Розділу І Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 року №53/5 у редакції наказу Міністерства юстиції України 26.12.2012 року №1950/5, основним завданням почеркознавчої експертизи є ідентифікація виконавця рукописного тексту, обмежених за обсягом рукописних записів (буквених та цифрових) і підпису.

Враховуючи, що визначення справжності підпису віднесено до компетенції експертів в галузі почеркознавства, та те, що судовий експерт, досліджуючи розписку від 11.06.2018 року встановив, що підпис від імені ОСОБА_3 , що розміщений на третій сторінці оригіналу розписки виконаний не ОСОБА_3 , а іншою особою з наслідуванням справжнього її підпису, суд вважає доведеними посилання представника відповідачки ОСОБА_3 щодо безпідставності позовних вимог до ОСОБА_3 .

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 102 ЦПК України, висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань.

Згідно з роз`ясненнями Верховного Суду України, викладеними в п. 17 постанови «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» від 30.05.1997 року № 8, при перевірці й оцінці експертного висновку суд повинен з?ясувати: чи було додержано вимоги законодавства при призначенні та проведенні експертизи; чи не було обставин, які виключали участь експерта у справі; компетентність експерта і чи не вийшов він за межі своїх повноважень; достатність поданих експертові об`єктів дослідження; повноту відповідей на порушені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи; обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи.

У даному випадку, оцінивши висновок експерта висновок судового експерта № СЕ-19/116-24/834-ПЧ від 15.03.2024 року, суд приходить до висновку, що експертиза, за результатами якої складено вказаний висновок, проведена у відповідності з принципами законності, незалежності, об?єктивності та повноти експертного дослідження, враховуючи попередження експерта про відповідальність за завідомо непрвдивий висновок експерта та за відмову без поважних причин від виконання покладених обов?язків за ст.ст. 384,385 КК України, встановленими ст. 3 Закону України «Про судову експертизу», а сам висновок відповідає приписам ст. 102 ЦПК України, є повним, чітким та конкретним.

Суд звертає увагу на те, що представник позивачки ОСОБА_1 мав право заявити клопотання про призначення повторної експертизи, у випадку з незгодою з висновками першої експертизи, однак такого клопотання до суду не поступило.

Також представник позивачки, ознайомившись з висновком експерта, що він підтвердив в підготовчому судовому засіданні після відновлення провадження у справі, не скористався процесуальним правом надати відповідний висновок експерта з цих самих питань.

На підставі наведеного, суд вбачає, що висновок судового експерта № СЕ-19/116-24/834-ПЧ від 15.03.2024 року є правильним і сумнівів в його правильності немає. Вказані обставини не спростовані стороною позивачки належними та допустимими доказами.

Будь-яких належних доказів, окрім оригіналу розписки від 11.06.2018 року, з боку позивачки та її представника до суду не надано.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

У постанові Верховного Суду у складі Об?єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 міститься висновок про те, що добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об?єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на викладені обставини, суд приходить до висновку, що відповідачка ОСОБА_3 не підписувала розписку від 11.06.2018 року, а тому її укладання не відповідало внутрішній волі відповідачки ОСОБА_3 , що підтверджується висновком експерта № СЕ-19/116-24/834-ПЧ від 15.03.2024 року.

Таким чином, у позивачки не виникло права вимоги до відповідачки ОСОБА_3 щодо виконання зобов?язання по погашенню заборгованості за розпискою, яку не підписувала ОСОБА_3 .

В той же час, враховуючи той факт, що висновком експерта № СЕ-19/116-24/834-ПЧ від 15.03.2024 року було доведено факт того, що підпис у розписці не є справжнім підписом ОСОБА_3 , суд ставить під сумнів належність та достовірність в цілому вказаної розписки від 11.06.2018 року, як доказу укладення правочину між позивачкою та відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Цивільні права та обов?язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти (ч. 1, 2, ст. 11 ЦК України).

Наявними в матеріалах справи доказами підтверджено, що підпис в розписці від 11.06.2018 року дійсно не належить ОСОБА_3 , а виготовлений іншою особою з наслідуванням підпису відповідачки ОСОБА_3 .

Таким чином, на думку суду, розписка від 11.06.2018 року, яка містить підроблений підпис ОСОБА_3 , не може слугувати належним і достовірним доказом укладення між сторонами договору позики та не свідчить про те, що між сторонами взагалі виникли будь-які цивільні права та обов?язки (правовідносини позики).

Суд також приймає до уваги той факт, що незважаючи на велику суму позики, розписка є єдиним документом на якому ґрунтуються вимоги позивача, з огляду на те, що будь-які інші докази наявності між сторонами відносин позики в матеріалах справи відсутні.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відсутність справжнього підпису ОСОБА_3 у розписці від 11.06.2018 року свідчить про відсутність волевиявлення на виникнення (набуття) відповідних цивільних прав та обов?язків.

Отже, договір позики (боргової розписки) не спрямований на реальне настання для сторін правових наслідків у вигляді виникнення між сторонами відносин позики.

За змістом ч.ч. 1,2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п?ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов?язані з його недійсністю (ч. 1 ст. 216 ЦК України).

Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, суд дійшов до висновку про безпідставність позову, в задоволенні якого слід відмовити повністю.

Керуючись ст.ст. 3-7,10-13,18,11,76-83,89,95,102-104,108,110,133,141,174,213,228,229,241-246,258,259,263-268,272,273 ЦПК України, ст.ст. 509,525,526,530,610-612,625,629,1046-1051 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення боргу відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення. У випадку, якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено та підписано 02.10.2024 р.

Суддя Гандзій Д.М.