КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/3894/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2024 року м. Київ

Справа № 753/17764/23

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,

за участю секретаря судового засідання Дубінкіної М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 06 листопада 2023 року, постановлену у складі судді Мицик Ю.С.,

у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Дарницького відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Київ) Шпака Олександра Івановича, заінтересовані особи: Дарницький відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Київ), державний виконавець Шпак Олександр Іванович, ОСОБА_3 ,

встановив:

02 жовтня 2023 року заявник ОСОБА_1 (боржник у виконавчому провадженні) звернулася до суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця Дарницького відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Шпака О. І., заінтересовані особи: ОСОБА_3 (стягувач), Дарницький відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Скаргу заявник обґрунтовує тим, що 13 листопада 2013 року Відділ державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві відкрив виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 2-154/12, виданого 06 листопада 2013 року Дарницьким районним судом м. Києва, про стягнення з неї на користь ОСОБА_3 заборгованості у загальному розмірі 215 696 грн.

У рамках цього виконавчого провадження державні виконавці ВДВС Дарницького РУЮ у м. Києві вчинили ряд виконавчих дій, а саме: розшук транспортних засобів, нерухомого майна, відкритих банківських рахунків, доходів, зокрема, пенсії, заробітної плати, дивідендів, цінних паперів, що належать боржнику тощо. Із нерухомого майна на території України, належного боржнику на праві власності, виявлено 1/5 частини квартири АДРЕСА_1 , у якій зареєстровані малолітні діти; у 2017 році державним виконавцем здійснено опис та арешт належного заявниці рухомого майна та нерухомого - 1/5 частини квартири АДРЕСА_1 ; рухоме майно було реалізовано, кошти перераховано стягувачу у рахунок повернення боргу.

24 січня 2019 року державний виконавець склав акт про відсутність у боржника майна, на яке можливо звернути стягнення.

Протягом усього часу примусового виконання судового рішення, заявник та її представник неодноразово зверталися до державних виконавців з приводу оцінки вартості та реалізації коштовностей, що були передані ОСОБА_1 стягувачу ОСОБА_3 в якості забезпечення повернення суми позики. Так, 24 червня 2015 року боржник зверталась з клопотанням до державного виконавця про реалізацію зазначених коштовностей, що зафіксовано в акті державного виконавця від 24 червня 2015 року. При цьому, лише 26 червня 2016 року ВДВС Дарницького РУЮ у м. Києві отримав від стягувача інформацію про те, що останній станом на 25 травня 2016 року самостійно реалізував коштовності та отримав від їх реалізації близько 11 000 доларів США. Тобто, стягувач особисто визнав, що у рахунок погашення боргу отримав щонайменше 10 000 доларів США, що за курсом Національного банку України станом на 25 травня 2016 року складало 251 300 грн.

Крім того, у порядку примусового виконання судового рішення стягувачу було перераховано кошти у розмірі 1890,04 грн.

Заявник вказує, що оскільки матеріали виконавчого провадження містять докази того, що у рахунок погашення боргу за виконавчим листом № 2-154/12, виданим Дарницьким районним судом м. Києва 06 листопада 2013 року, стягувач отримав 253 190,04 грн, тобто суму, яка значно перевищує суму, визначену у виконавчому документі, тому виконавче провадження підлягає закінченню на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження». Подальше примусове виконання судового рішення призведе до подвійного стягнення.

Таким чином, однобокість виконання судового рішення (на користь стягувача), бездіяльність державних виконавців щодо належного розгляду заяв боржника про оцінку та реалізацію її заставного майна, невжиття заходів щодо зарахування коштів, одержаних стягувачем від реалізації заставного майна у рахунок погашення боргу за виконавчим листом та невинесення постанови про закінчення виконавчого провадження, призвели до невиправдано тривалого (майже 10 років) виконання судового рішення. При цьому заявник звертає увагу суду на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 01 вересня 2021 року у справі № 364/1128/13-ц, з тих підстав, що у цій справі судами надано оцінку діям стягувача щодо погашення боргу поза межами виконавчого провадження.

Крім того, представник ОСОБА_1 вказує, що 17 серпня 2023 року ним подано клопотання про закінчення ВП № НОМЕР_1 на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з повним фактичним виконанням рішення суду боржником, що зареєстроване у Дарницькому відділі державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 24 серпня 2023 року.

Оскільки Закон України «Про виконавче провадження» не регулює питання строків розгляду заяв, поданих у порядку статті 19 цього Закону, до їх розгляду застосовуються вимоги, встановлені Законом України «Про звернення громадян».

Через бездіяльність державних виконавців, станом на 27 вересня 2023 року постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № НОМЕР_1 не винесено, обґрунтованої відповіді на клопотання від 24 серпня 2023 року заявнику не надано.

Посилаючись на порушення вимог статей 19, 39 Закону України «Про виконавче провадження», статтю 20 Закону України «Про звернення громадян», заявник просила суд:

- визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця Дарницького відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Шпака О. І. щодо нерозгляду клопотання від 24 серпня 2023 року про закінчення ВП № НОМЕР_1 на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з фактичним виконанням у повному обсязі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 31 липня 2012 року у справі № 2-154/12;

- визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця Дарницького відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Шпака О. І. щодо незарахування коштів у сумі 253 190,04 грн одержаних стягувачем у результаті реалізації коштовностей, у рахунок погашення боргу за виконавчим листом № 2-154/12, виданим Дарницьким районним судом м. Києва 06 листопада 2013 року;

- визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця Дарницького відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Шпака О. І. щодо невинесення постанови про закінчення ВП № НОМЕР_1 на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з фактичним виконанням у повному обсязі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 31 липня 2012 року у справі № 2-154/12.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 06 листопада 2023 року частково задоволено скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця.

Визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця Дарницького відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Шпака О.І. щодо часткового нерозгляду клопотання представника боржника - адвоката Некрасова О.М. від 24 серпня 2023 року у виконавчому провадженні №40724510.

Зобов`язано державного виконавця Дарницького відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Шпака О. І. надати в повному обсязі відповідь на клопотання представника боржника - адвоката Некрасова О.М. від 24 серпня 2023 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, в п`ятиденний строк з дня отримання ним копії ухвали суду.

У задоволенні решти вимог скарги відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду та прийняти нову постанову, якою задовольнити вимоги скарги в повному обсязі, посилаючись необґрунтованість ухвали суду першої інстанції, на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Вказує, що положення Закону України «Про виконавче провадження» не містять вичерпного переліку документів, які б підтверджували факт погашення боргу, а у справі наявні докази (повідомлення від 26 травня 2016 року) про отримання стягувачем коштів від реалізації наданих боржницею в заставу коштовностей. Тому суд дійшов помилкового висновку, що матеріали виконавчого провадження не містять будь-яких доказів виконання судового рішення. Тобто суд, встановивши протиправну бездіяльність державного виконавця, прийшов до висновків, які не відповідають викладеним у оскаржуваній ухвалі обставинам справи. Крім того, зробивши висновок про те, що матеріали виконавчого провадження не містять будь-яких доказів виконання судового рішення, суд вийшов за межі вимог скарги.

Судом проігноровано та не надано правової оцінки доводам про те, що подальше примусове виконання судового рішення призведе до подвійного стягнення однієї й тієї самої суми. Суд першої інстанції помилково не звернув увагу на висновки зроблені в постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 01 вересня 2021 року у справі №364/1128/13-ц.

У відзиві на апеляційну скаргу старший державний виконавець Дарницького відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) Осовська В.В. заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, оскаржувану ухвалу суду першої інстанції просила залишити без змін. Старший державний виконавець зауважує, що відсутні підстави для визнання неправомірною бездіяльності державного виконавця щодо нерозгляду клопотання про закінчення виконавчого провадження, оскільки останній у встановленому законом порядку відмовив у закінченні виконавчого провадження.

Заперечує щодо визнання неправомірною бездіяльності державного виконавця щодо незарахування коштів на суму 253 190,04 грн, одержаних стягувачем в рахунок погашення боргу, та неприйняття постанови про закінчення виконавчого провадження, оскільки судовим рішенням не визначено такий спосіб та порядок примусового виконання рішення, а отже відсутні підстави для прийняття постанови про закінчення виконавчого провадження з цих підстав. Виконавцю не було надано доказів суми грошових коштів, отриманих шляхом реалізації переданого майна на утримання кредитору.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 доводи апеляційної скарги підтримав, просив задовольнити її у повному обсязі.

Стягувач ОСОБА_3 в судовому засіданні посилався на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просив у задоволенні її вимог відмовити.

Представник Дарницького ВДВС в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у відзиві на апеляційну скаргу просив розглянути справу за відсутності державного виконавця.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника боржника та стягувача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Задовольняючи частково скаргу на дії державного виконавця, суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах виконавчого провадження були відсутні докази реалізації переданих стягувачу в заставу коштовностей, а безпосередньо стягувач заперечував проти доводів боржника щодо фактичного виконання судового рішення внаслідок реалізації коштовностей, як відсутні і докази самостійного виконання судового рішення боржником. А отже в цій частині суд вважав відсутніми підстави для визнання неправомірною бездіяльності державного виконавця щодо незарахування коштів на суму 253 190,04 грн, одержаних стягувачем внаслідок реалізації коштовностей.

Натомість в частині визнання неправомірною бездіяльності державного виконавця щодо нерозгляду клопотання боржника від 17 серпня 2023 року в частині витребування від стягувача інформації та платіжних документів щодо реалізації заставного майна суд визнав скаргу обґрунтованою, оскільки вважав, що такі дії державного виконавця порушують вимоги статті 18 Закону України «Про виконавче провадження».

З висновками суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні скарги колегія суддів погоджується частково, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Згідно із статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до статті 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу.

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

У пункті 9 частини першої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Статтею 129-1 Конституції України передбачено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Зазначене конституційне положення відображено й у статті 18 ЦПК України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

За змістом частини першої статті 10 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами.

Отже, закон наділяє державну виконавчу службу правом на примусове виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на належне боржнику майно з дотриманням визначеної законом процедури, контроль за здійсненням якої здійснює безпосередньо державний виконавець. Правом на вжиття додаткових заходів для ефективного виконання судового рішення наділений також державний виконавець.

За змістом частини першої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації (пред`явленні електронних грошей до погашення в обмін на кошти, що перераховуються на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця).

Як вбачається зі змісту рішення Апеляційного суду міста Києва від 24 січня 2013 року у справі № 2-154/12 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, звернувшись до суду з даним позовом, ОСОБА_3 посилався на те, що 28 квітня 2007 року позичив ОСОБА_1 20 000 доларів США, що еквівалентно 158 600 грн., яка зобов`язалася повернути кошти в термін до 28 грудня 2007 року, про що відповідач надала письмову розписку. Крім того, відповідач передала у заставу дорогоцінні вироби із золота та діамантів на суму 18 600 доларів США за оцінкою на 2002 рік, а саме: браслет чоловічий 750 проба, 1.3 карат 1(2,500 у.о.); браслет жіночий 585 проба, 1.7 карат (2,500 у.о.); каблучка чоловіча 585 проба, 2.2 карат (2,700 у.о.); каблучка чоловіча (1 000 у.о.); комплект жіночий 4.2 карат (5 000 у.о.); серги малинка (2 000 у.о.); серги «ветка» (1 500 у.о.); іконка велика (1 200 у.о.); іконка мала (700 у.о.). Відповідно до умов розписки, сума в 20 000 у.о. взята під 12 % річних. 1% від суми відповідачка зобов`язалась виплачувати до кінця року щомісячно до 28 числа. Починаючи з січня 2008 року позивач постійно в усній формі вимагав повернення боргу, неодноразово телефонував їй, але відповідач не виконував взяті на себе зобов`язання.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 31 липня 2012 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суму боргу за договором позики з урахуванням індексу інфляції у розмірі 271 766,60 гривень 60 копійок; 12% річних від суми боргу в розмірі 71 316,00 гривень; 1% від суми основного боргу щомісячно до 28 грудня 2007 року в сумі 19 032 гривні; моральну шкоду у розмірі 5 000 гривень; витрати на правову допомогу у розмірі 5000 гривень, а всього на суму 372 114 гривень 60 копійок.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 24 січня 2013 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_1 - задоволено частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 31 липня 2012 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат та моральної шкоди - скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у позові.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 31 липня 2012 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення відсотків - змінено, зменшено розмір відсотків, які підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 за договором позики від 28 квітня 2007 року, з 90 348 грн. до 57 096 грн.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 31 липня 2012 року в частині розподілу судових витрат - скасовано та ухвалено нове про відмову в задоволенні вимог про стягнення витрат на правову допомогу.

Резолютивну частину рішення Дарницького районного суду м. Києва від 31 липня 2012 року викладено в наступній редакції.

«Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суму боргу за договором позики від 28 квітня 2007 року станом на 20 січня 2010 року в розмірі 158 600 грн., 12 % річних від суми боргу станом на 20 січня 2010 року в розмірі 57 096 грн., а всього стягнути 215 696 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір в розмірі 2156 грн. 96 коп.».

Постановою державного виконавця ВДВС Дарницького РУЮ у м. Києві від 13 листопада 2013 року було відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 2-154/12, виданого 06 листопада 2013 року Дарницьким районним судом м. Києва, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованості у загальному розмірі 215 696 грн.

З метою примусового виконання виконавчого листа № 2-154/12, виданого Дарницьким районним судом м. Києва 06 листопада 2013 року, державними виконавцями у ВП № НОМЕР_1 було здійснено ряд виконавчих дій примусового характеру для виконання судового рішення.

Під час примусового виконання рішення суду, згідно платіжного доручення від 28.02.2018 № 1111 на рахунок стягувача ( ОСОБА_3 ) перераховано суму коштів у розмірі 1890,04 грн. Інших даних про виконання боржником рішення суду в межах виконавчого провадження № НОМЕР_1 матеріали справи не містять.

26 червня 2016 року стягувач ОСОБА_3 направив до Дарницького РВДВС у м. Києві повідомлення щодо реалізації коштовностей, у якому підтвердив, що станом на 25 травня 2016 року коштовності продано. Всього з їх продажу він отримав близько 11 000 доларів США. Також стягувач зазначив, що за період з 2002 по 2016 рік він витратив 6000 доларів США на зберігання цих коштовностей, послуги адвокатів, вчинення виконавчих дій та інше, пов`язане з примусовим виконанням судового рішення.

24 серпня 2023 року до Дарницького РВДВС у м. Києві надійшло клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Некрасова О. М., в якому представник просив державного виконавця:

- витребувати у стягувача інформацію та платіжні документи про суму коштів, отриманих ним від реалізації коштовностей, що були передані йому боржником у якості забезпечення повернення суми позики;

- зарахувати у рахунок погашення боргу ОСОБА_6 суму коштів, отриманих ОСОБА_3 у 2016 році за реалізацію переданих йому коштовностей;

- винести постанову про закінчення ВП № НОМЕР_1 із виконання виконавчого листа № 2-154/12, виданого Дарницьким районним судом м. Києва 06 листопада 2013 року, на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з фактичним виконанням у повному обсязі судового рішення згідно з виконавчим документом.

Листом від 03 жовтня 2023 року державний виконавець Шпак О.І. надав представнику ОСОБА_1 - адвокату Некрасову О. М. відповідь на клопотання, вказавши, що перевірив матеріали виконавчого провадження та встановив відсутність підстав для закінчення ВП № НОМЕР_1 на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки матеріали виконавчого провадження не містять доказів погашення боргу ОСОБА_1 та відсутня заява ОСОБА_3 про виконання рішення суду в повному обсязі.

Відмовляючи у задоволенні скарги ОСОБА_1 щодо зобов`язання державного виконавця зарахувати в рахунок погашення боргу за виконавчим листом суму коштів, отриману ОСОБА_3 від реалізації ювелірних виробів із золота та діамантів, що були передані йому ОСОБА_1 в заставу, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали виконавчого провадження не містять будь-яких доказів, що боржник самостійно виконав рішення суду, чи про це повідомив стягувач, надавши державному виконавцю відповідний доказ, зокрема, розписки про отримання суми боргу чи виписки з банківських установ про перерахування коштів на рахунки стягувача тощо.

Проте колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони не відповідають обставинам справи, з огляду на наступне.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 24 січня 2013 року встановлено, що відповідач ОСОБА_1 передала у заставу ОСОБА_3 дорогоцінні вироби із золота та діамантів на суму 18 600 доларів США за оцінкою 2002 року, а саме: браслет чоловічий 750 проба, 1.3 карат 1(2,500 у.о.); браслет жіночий 585 проба, 1.7 карат (2,500 у.о.); каблучка чоловіча 585 проба, 2.2 карат (2,700 у.о.); каблучка чоловіча (1 000 у.о.); комплект жіночий 4.2 карат (5 000 у.о.); серги малинка (2 000 у.о.); серги «ветка» (1 500 у.о.); іконка велика (1 200 у.о.); іконка мала (700 у.о.).

Вказана обставина також підтверджується наявною в матеріалах даної справи копією розписки ОСОБА_1 від 28 квітня 2007 року ( а.с. 13).

Ухвалюючи рішення від 24 січня 2013 року, Апеляційний суд міста Києва відхилив доводи ОСОБА_1 про те, що позивач в повному обсязі має право задовольнити свої вимоги щодо повернення позики шляхом звернення стягнення на предмет застави - ювелірні вироби із золота та діамантів, та зазначив, що нормами матеріального права передбачено виключно право позивача на звернення стягнення на предмет застави у разі невиконання відповідачем своїх зобов`язань за договором позики від 28 квітня 2007 року, а не його обов`язок.

Отже, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 24 січня 2013 року було достовірно встановлено обставину щодо передачі боржником в заставу стягувачу ювелірних виробів із золота та діамантів, загальною вартістю 18 600 доларів США.

При цьому суд зазначив, що нормами матеріального права передбачено виключно право позивача ОСОБА_3 на звернення стягнення на предмет застави у разі невиконання відповідачем своїх зобов`язань за договором позики від 28 квітня 2007 року, а не його обов`язок.

Відповідно до ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом.

Згідно зі ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Таким чином, з матеріалів справи встановлено, що стягувач ОСОБА_3 скористався правом на звернення стягнення на предмет застави у зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 своїх зобов`язань та у повідомленні від 26 червня 2016 року визнав факт реалізації ним заставного майна та отримання в результаті такої реалізації суми коштів у розмірі 11 000 доларів США.

Відповідно до частини першої статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Обставина реалізації належного боржнику майна кредитором та отримання суми коштів від такої реалізації є істотною при вирішенні скарги щодо визнання незаконною бездіяльності державного виконавця щодо зарахування суми коштів від такої реалізації в рахунок суми заборгованості за судовим рішенням, оскільки такі обставини свідчать фактично про виконання боржником обов`язку з повернення частини позичених грошових коштів шляхом реалізації належного їй майна та отримання кредитором коштів, отриманих від реалізації такого майна. Доведеність зазначеної обставини суттєво впливає на обсяг прав та обов`язків боржника стосовно виконання судового рішення щодо стягнення коштів на користь кредитора ОСОБА_3 .

В листі від 26 червня 2016 року № 6871/360/5, копія якого міститься в матеріалах справи, ОСОБА_3 повідомив державному виконавцю про те, що боржник в забезпечення виконання зобов`язання з повернення позичених коштів передала йому у заставу коштовності на суму 18 600 доларів США. В зв`язку з неналежним виконанням зобов`язання з повернення коштів боржником кредитор реалізував зазначені коштовності в рахунок погашення боргу. Всього з продажу коштовностей отримав близько 11 000 доларів США.

Доказів дійсної вартості переданих коштовностей, суми отриманих коштів за рахунок їх реалізації матеріали справи не містять, водночас зазначена обставина ( отримання від реалізації коштовностей суми в розмірі 11 000 доларів США) визнається кредитором, а отже не підлягає доказуванню відповідно до вимог процесуального закону, а саме частини першої статті 82 ЦПК України, а у суду відсутні сумніви щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання стягувачем.

Отже, реалізація переданих кредитору коштовних виробів із золота та діамантів відбулася поза межами встановленої законом процедури щодо звернення стягнення на майно боржника.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що державний виконавець був зобов`язаний з`ясувати обставини реалізації належного боржнику майна та вирішити питання щодо зарахування суми від реалізації майна в рахунок погашення боргу, враховуючи, що факт передачі боржником стягувачу ювелірних виробів із золота та діамантів у заставу на забезпечення виконання боргових зобов`язань було достовірно встановлено рішенням Апеляційного суду м. Києва від 24 січня 2013 року у даній справі, а факт реалізації предметів застави та отримання від їх продажу суми в розмірі 11 000 доларів США стягувач визнав та підтвердив письмово.

Водночас державним виконавцем не було вжито належних дій в межах виконавчого провадження щодо примусового виконання судового рішення, а саме щодо зарахування вказаних коштів у рахунок погашення боргу за виконавчим листом № 2-154/12, виданим Дарницьким районним судом міста Києва 06 листопада 2013 року.

Заперечення стягувача про те, що за період з 2002 по 2016 рік він витратив 6000 доларів США на зберігання цих коштовностей,послуги адвокатів, вчинення виконавчих дій та інше, пов`язане з примусовим виконанням судового рішення, а тому отримані ним від реалізації ювелірних виробів кошти не можуть бути зараховані в рахунок погашення боргу за виконавчим листом, колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 589 ЦК України ( в редакції на час виникнення спірних правовідносин) у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Враховуючи ту обставину, що ювелірні вироби із золота, які були реалізовані ОСОБА_3 , та від продажу яких він отримав 11 000 доларів США, були передані йому боржником як застава на забезпечення виконання зобов`язання за договором позики, тому в силу ст. 572, 589 ЦК України, отримані від реалізації заставного майна кошти мають бути спрямовані, насамперед, на погашення зобов`язання за договором позики, розмір яких визначено судовим рішенням, що виконується у виконавчому провадженні № НОМЕР_1.

Жодних доказів понесення витрат на утримання та збереження заставленого майна стягувачем до матеріалів справи не надано.

Положеннями Закону України «Про виконавче провадження» не передбачено виключного переліку документів, які б підтверджували факт погашення боргу.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що повідомлення стягувача ОСОБА_3 не може визнаватися належним доказом реалізації належного боржнику майна, внаслідок чого необгрунтовано відмовив у задоволенні вимог скарги щодо визнання неправомірною бездіяльності державного виконавця щодо незарахування коштів від реалізації переданих боржником кредитору коштовностей у заставу.

Відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про часткову обґрунтованість доводів апеляційної скарги заявника, оскільки висновки суду про відмову у задоволенні скарги про визнання протиправною бездіяльності щодо незарахування коштів, отриманих стягувачем внаслідок реалізації належного боржнику майна, прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права. Тому ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню в оскаржуваній частині з ухваленням нового судового рішення про задоволення вимог скарги ОСОБА_1 про визнання неправомірною бездіяльності державного виконавця Дарницького відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Київ) Шпака О.І. щодо незарахування в погашення заборгованості коштів, отриманих стягувачем за рахунок реалізації отриманих від боржника в заставу ювелірних виробів.

Разом з тим, колегія суддів вважає необґрунтованими вимоги скарги про визнання неправомірною бездіяльності державного виконавця щодо невинесення постанови про закінчення ВП № НОМЕР_1 на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з фактичним виконанням у повному обсязі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 31 липня 2012 року у справі № 2-154/12, виходячи з наступного.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції дійшов висновку, що скарга ОСОБА_1 у частині зобов`язання державного виконавця Шпака О. І. надати у повному обсязі відповіді на клопотання представника боржника - адвоката Некрасова О.М., поданого 24 серпня 2023 року, підлягає частковому задоволенню із зобов`язанням державного виконавця розглянути клопотання та надати відповідь у частині витребування у стягувача інформації та платіжних документів щодо реалізації заставного майна (коштовностей).

Ухвала Дарницького районного суду м. Києва від 06 листопада 2023 року в частині задоволених вимог скарги сторонами не оскаржувалась.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до виконавчого листа, що виконується у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, сума заборгованості визначена судом у національній валюті - гривні. Разом з тим, подаючи повідомлення про реалізацію заставного майна, стягувач зазначив, що отримав від реалізації цього майна суму коштів у доларах США.

Частиною 2 ст. 533 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

З огляду на те, що судом першої інстанції задоволено скаргу ОСОБА_1 про зобов`язання державного виконавця розглянути клопотання та надати відповідь у частині витребування у стягувача інформації та платіжних документів щодо реалізації заставного майна (коштовностей), та враховуючи вимоги ч. 2 ст. 533 ЦК України, колегія суддів вважає, що сума, отримана стягувачем від реалізації заставного майна у доларах США, підлягає зарахуванню у погашення визначеного виконавчим листом боргу у гривнях за офіційним курсом гривні до долара США, встановленого НБУ станом на день такої реалізації.

Таким чином, за відсутності в матеріалах справи даних про дату здійснення стягувачем реалізації заставного майна, колегія суддів вважає передчасними вимоги боржника про зарахування отриманої стягувачем суми 10 000 доларів США ( так зазначено у скарзі) за курсом НБУ на день надходження повідомлення ОСОБА_3 від 26 травня 2016 року до матеріалів виконавчого провадження, що становить суму в гривнях 251 300 грн., та закінчення виконавчого провадження.

Враховуючи викладене, у частині скарги ОСОБА_1 про визнання неправомірною бездіяльності державного виконавця Шпака О.І. щодо невинесення постанови про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1 на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з фактичним виконанням судового рішення - слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 376, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 06 листопада 2023 року - скасувати в частині відмови у задоволенні вимог скарги ОСОБА_1 щодо визнання неправомірною бездіяльності державного виконавця Дарницького відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Київ) Шпака Олександра Івановича та ухвалити в цій частині нове судове рішення:

Визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця Дарницького відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Київ) Шпака Олександра Івановича щодо незарахування коштів у сумі 11 000 (одинадцять тисяч) доларів США, одержаних стягувачем ОСОБА_3 в результаті реалізації коштовностей, в рахунок погашення боргу за виконавчим листом № 2-154/12, виданим Дарницьким районним судом міста Києва 06 листопада 2013 року, та зобов`язати державного виконавця Дарницького відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Київ) Шпака Олександра Івановича вчинити дії щодо зарахування вказаних коштів у рахунок погашення боргу за виконавчим листом № 2-154/12, виданим Дарницьким районним судом міста Києва 06 листопада 2013 року.

В задоволенні інших вимог скарги - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 08 листопада 2024 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.