Номер провадження: 22-ц/813/5578/24
Справа № 501/1104/23
Головуючий у першій інстанції Пушкарський Д.В.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.09.2024 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Таварткіладзе О.М., Заїкіна А.П.

за участю секретаря: Чередник К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Державного підприємства «Морський торгівельний порт «Чорноморськ» у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» про визнання протиправним та скасування наказів, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, на рішення Іллічівського міського суду Одеської області, постановлене під головуванням судді Пушкарського Д.В. 09 квітня 2024 року у м. Чорноморськ Одеської області, -

встановила:

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Іллічівського міського суду Одеської області з позовом, в якому просила:

- визнати незаконним та скасувати Наказ Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» № 52/О 30 від 17.02.2023 року «Про припинення трудового договору»;

- поновити строк для оскарження Наказу Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» №148 «Про призупинення дії трудового договору з окремими працівниками ДП «МТП «Чорноморськ» від 30.09.2022 року в частині призупинення договору з провідним інженером з нормування праці 1 вантажного району Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» ОСОБА_1 ;

- визнати незаконним та скасувати Наказ Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» №148 «Про призупинення дії трудового договору з окремими працівниками Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» від 30.09.2022 року в частині призупинення договору з провідним інженером з нормування праці 1 вантажного району Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» ОСОБА_1 ;

- поновити ОСОБА_1 на посаді провідного інженера з нормування праці 1 вантажного району Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ»;

- стягнути з Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 03.10.2022 року по день прийняття рішення по суті в даній справі;

- допустити рішення в даній справі до негайного виконання в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді провідного інженера з нормування праці 1 вантажного району Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ», та стягнення на користь позивачки середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу в межах одного місяця;

- стягнути з Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати у розмірі 10000 грн., як витрати на професійну правничу допомогу.

Позов обґрунтований тим, що ОСОБА_1 з липня 1990 року безперервно працювала на різних посадах в Державному підприємстві «Морський торговельний порт «Чорноморськ», а з 23.04.2020 року, займала посаду провідного інженера з нормування праці 1-го вантажного району Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ».

Наказом №52/О-30 від 28.02.2023 року, складеним 17.02.2023 року про припинення трудового договору, позивачку було звільнено з займаної посади у зв`язку із скороченням чисельності працівників відповідно п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

ОСОБА_1 вважала, що звільнення відбулося без законних підстав, з грубим порушенням норм Кодексу законів про працю України, оскільки: на момент звільнення з нею вже було призупинено дію трудового договору за ст. 13 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022 року №2136-ІХ, який не було зафіксовано та внесено в трудову книжку; порушено принципи належного ознайомлення особи з наказами; не доведено законності змін в організації і праці шляхом скорочення чисельності працівників підприємства; при звільненні не було враховано обов`язкові приписи ст. 42 КЗпП України; їй не запропоновано всі наявні вакантні посади, що відповідають її кваліфікаційному рівню протягом періоду звільнення; при звільненні було порушено переважне право позивача на залишенні на роботі.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 09.04.2024 року позов ОСОБА_1 було задоволено.

Визнано незаконним та скасовано наказ Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» №52/О30 від 17.02.2023 року про припинення трудового договору зі ОСОБА_1 .

Поновлено ОСОБА_1 строк для оскарження Наказу Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» №148 «Про призупинення дії трудового договору з окремими працівниками ДП «МТП «Чорноморськ» від 30.09.2022 року, в частині призупинення договору з провідним інженером з нормування праці 1 вантажного району Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» ОСОБА_1 .

Визнано незаконним та скасовано Наказ Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» №148 «Про призупинення дії трудового договору з окремими працівниками Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» від 30.09.2022 року в частині призупинення договору з провідним інженером з нормування праці 1 вантажного району Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» ОСОБА_1 .

Поновлено ОСОБА_1 на посаді провідного інженера з нормування праці 1 вантажного району Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ».

Стягнуто з Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 03.10.2022 року по 09.04.2024 року в розмірі 201185,35 грн.

Стягнуто з Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» на користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10000,00 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі представник Державного підприємства «Морський торгівельний порт «Чорноморськ», просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що процедура звільнення позивача відбулась на законних підставах, і матеріали справи не містять доказів того, що відповідач не запропонував ОСОБА_1 усі наявні вакансії на підприємстві, які може виконувати працівник.

Крім того, судом першої інстанції не встановлено і матеріалами справи не підтверджено, що при звільнення позивача відбулося скорочення однорідних посад чи професій, тому відсутні правові підстави для застосування переважного права залишення на роботі

Сторони про розгляд справи на 26.09.2024 року були сповіщені належним чином, у судове засідання з`явились.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника Державного підприємства «Морський торгівельний порт «Чорноморськ» підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ст. 376 ЦПК України, підставами для часткового скасування судового рішення та ухвалення нового рішення у відповідній частині є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення судом норм матеріального права; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Крім того, відповідно до ч. 4 ст.367 ЦПК України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 з липня 1990 року безперервно працювала на різних посадах в Державному підприємстві «Морський торговельний порт «Чорноморськ» (ДП «МТП «Чорноморськ»), має посвідчення ветерану порту (т. 1 а.с. 22-25).

З 23.04.2020 року позивач займала посаду провідного інженера з нормування праці 1-го вантажного району Державного підприємства ДП «МТП «Чорноморськ».

Згідно Наказу директора ДП «МТП «Чорноморськ» від 24.06.2022 року №84 «Про зміни в організації виробництва і праці та скорочення чисельності працівників, які виконують функціональні обов`язки на час видання цього наказу», призупинено дію трудових договорів після закінчення терміну виконання виробничих завдань з посиланням на ст.13 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022 року №2136-ІХ з 03.10.2022 року (т. 1 а.с.29).

На підставі Наказу директора ДП «МТП «Чорноморськ» №148 від 30.09.2022 року, зі ОСОБА_1 призупинено дію трудового договору (т. 1 а.с. 28). Із зазначеним наказом позивач була ознайомлена 08.11.2022 року.

З Наказом №84 від 24.06.2022 року, що став підставою для призупинення трудового договору зі ОСОБА_1 , остання була ознайомлена 09.11.2022 року.

28.02.2023 року, Наказом №52/О-30, складеним 17.02.2023 року про припинення трудового договору, позивача було звільнено з займаної посади у зв`язку із скороченням чисельності працівників відповідно п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Підставами для звільнення було вказано Наказ №84 від 24.06.2022 року та Попередження про майбутнє звільнення №274/11.2-09 від 27.06.2022 року (ч. 1 а.с. 27).

Згідно ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає, або на яку вільно погоджується.

Згідно із ч. 1-3 ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю.

Статтею 5-1 КЗпП України забезпечено правовий захист громадян від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Щодо позовних вимог про поновлення ОСОБА_1 строку для оскарження Наказу Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» №148 «Про призупинення дії трудового договору з окремими працівниками ДП «МТП «Чорноморськ» від 30.09.2022 року, в частині призупинення договору з провідним інженером з нормування праці 1 вантажного району Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» ОСОБА_1 , та визнання незаконним і скасування вказаного наказу.

Статтею13 Закону України від 15.03.2022 року №2136-ІХ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» передбачено, що призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором. Дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин. Призупинення дії трудового договору роботодавець та працівник за можливості мають повідомити один одного у будь-який доступний спосіб. Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України.

Отже, спеціальна норма права передбачає право сторін призупинити дію трудового договору за умови наявності військової агресії проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. При цьому, роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати роботу працівнику, працівник не може виконати роботу. Лише наявність правової норми, яка передбачає право сторін призупинити дію трудового договору не є достатньою, мають для сторін наступити відповідні наслідки за обставинами, що передбачає така норма права.

Колегія суддів приймає до уваги, що у матеріалах справи міститься інформація з офіційних джерел відповідача (офіційного сайту та офіційної сторінки в Facebook), яка свідчить про роботу підприємства, зокрема 1 вантажного району де працювала позивач, який, за офіційною інформацією відповідача, відновив свою роботу у березні 2022 року, що вказує на відсутність обставин абсолютної неможливості роботодавця надавати роботу працівнику, а працівнику виконувати її.

Таким чином, вказане підтверджує, що ДП «МТП «Чорноморськ» працювало на момент винесення наказу про призупинення дії трудового договору зі ОСОБА_1 , зокрема, здійснював діяльність і структурний підрозділ де працювала позивач.

На підставі викладеного, надавши належну правову оцінку поданим сторонами доказам і їх доводам, установивши фактичні обставини справи, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що є доведеними та підлягають задоволенню вимоги позову про визнання незаконним і скасування Наказу Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» №148 «Про призупинення дії трудового договору з окремими працівниками ДП «МТП «Чорноморськ» від 30.09.2022 року, в частині призупинення договору з провідним інженером з нормування праці 1 вантажного району Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» ОСОБА_1 .

З матеріалів справи також вбачається, що, отримавши копію наказу про призупинення трудового договору 08.11.2022 року у той же день - 08.11.2022 року, ОСОБА_1 було оскаржено його у судовому порядку у березні 2023 року.

Представник ДП «Морський торгівельний порт «Чорноморськ» при розгляді справи в суді першої інстанції заявляв клопотання про пропуск ОСОБА_1 строків позовної давності при зверненні до суду із позовними вимогами, та про застосування наслідків спливу такого строку.

Законом України від 01.07.2022 року №2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набув чинності з 19.07.2022 року, змінено терміни звернення до суду з питання захисту прав працівників.

Статтею 233 КЗпП визначено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Зазначені строки звернення до суду застосовуються виключно щодо спорів, які за своєю юридичною природою належать до трудового права.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (ст. 116 КЗпП).

Відповідно до ст. 234 КЗпП, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (ст. 116), минуло не більше одного року.

Однак, колегія суддів враховує що 02.04.2020 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», на підставі якого, зокрема, було розширено підстави для продовження процесуальних строків, встановлених судом або законом. У тому числі, у КЗпП України строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів також були продовжені на строк дії карантину.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 про поновлення строку для оскарження Наказу Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» №148 «Про призупинення дії трудового договору з окремими працівниками ДП «МТП «Чорноморськ» від 30.09.2022 року, в частині призупинення договору з провідним інженером з нормування праці 1 вантажного району Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» ОСОБА_1 не підлягають задоволенню, оскільки, як вже вказано вище, такий строк не був пропущений позивачкою.

Щодо позовних вимог про поновлення на роботі.

У відповідності до ст. 49-2 КЗпП України, яка регулює порядок вивільнення працівників у випадках змін в організації виробництва і праці, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Відлік двомісячного строку, встановленого ст. 49-2 КЗпП України, починається з наступного дня після ознайомлення працівника з попередженням про звільнення.

Право визначати чисельність і штат працівників належить власникові або уповноваженому ним органу і ніхто не вправі обговорювати питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників. Власник має право на свій розсуд вносити зміни у штатний розпис. Вказане право підприємству надано відповідно до ст. 64 ГК України (підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис).

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, власник або уповноважений ним орган, фізична особа, що використовує найману працю, пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи.

Отже, після закінчення строку попередження про звільнення за п.1 ст.40 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган має звільнити працівника у строк, який він вказав у попередженні про звільнення, та згідно статі 47 КЗпП України зобов`язаний провести з ним повний розрахунок і видати йому трудову книжку та копію наказу про звільнення.

Як вбачається з матеріалів справи, у попередженні про звільнення №274 від 27.06.2022 року зазначено, що у разі відмови від переведення на одну з наявних вакантних штатних одиниць або у зв`язку із відсутністю відповідної освіти та кваліфікації, особа може бути звільнена з роботи через два місяці з дня отримання повідомлення, або звільнитися достроково до закінчення двомісячного строку.

Сторонами у справі не заперечується, що із попередженням про майбутнє звільнення ОСОБА_1 була ознайомлена 04.07.2022 року, однак після зазначеної дати, впродовж двох місяців, жодних рішень щодо її звільнення не відбулося. Натомість, згідно Наказу директора ДП «МТП «Чорноморськ» №148 від 30.09.2022 року, з 03.10.2022 року з позивачем було призупинено дію трудового договору.

Доводи суду першої інстанції про те, звільнення ОСОБА_1 за Наказом №52/О-30 від 28.02.2023 року відбулося в момент, коли трудовий договір з позивачем вже було призупинено, що юридично виключало можливість звільнення, є необґрунтованим, оскільки діючим законодавством не заборонено припиняти трудові відносини з працівником під час призупинення трудового договору.

Однак, колегія суддів зазначає, що оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Пленум Верховного Суду України в п.19 постанови від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»(зі змінами) роз`яснив, що, розглядаючи трудові спори, пов`язані із звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, зокрема, чи дійсно мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення штату, чи додержано власником норм законодавства, що регулює вивільнення працівників, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу. При цьому мається на увазі, що роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільняється, всі наявні вакансії, які може виконувати працівник, і не лише за місцем його роботи в певному структурному підрозділі, а всі вакансії, які є в юридичної особи.

З матеріалів справи вбачається, що позивач, при ознайомленні з попередженням про майбутнє звільнення, поставила свій підпис «не згодна», при цьому заперечуючи, що її ознайомили з додатком, який містив перелік усіх вакантних робочих місць (посад) для заміщення працівників порту.

Колегія суддів приймає до уваги, що матеріали справи містять лише додаток з переліком робочих місць (посад) для заміщення працівників порту, вакантних станом на 27.06.2022 року, однак не містить такий перелік посад станом на день звільнення позивачки - 28.02.2023 року, що є безумовним порушенням з боку роботодавця положень ст. 49-2 КЗпП України.

Отже, відповідачем не було надано доказів, що ним було запропоновано переведення ОСОБА_1 на іншу посаду, враховуючи її освіту та кваліфікацію і що позивач відмовилася від такого переведення, а також, що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести з її згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві згідно кваліфікації.

Одночасно, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що відповідачем не було враховано переважне право залишення позивачки на посаді.

Згідно ч. 2 ст. 49-2 КЗпП України, при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Статтею 42 КЗпП визначено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. У разі однакової кваліфікації працівників, роботодавцем враховуються такі обставини, як наявність двох або більше утриманців, відсутність в сім`ї інших працівників з самостійним заробітком та інші.

У постанові по справі № 334/4326/17 від 19.08.2020 року Верховний Суд дійшов висновку, щ: « ... у цій справі не було порушено переважне право позивача на залишення на роботі при звільненні за скороченням штату, передбачене частиною першою статті 42 КЗпП України, оскільки цим правом наділені працівники, які займають однакові посади, а посада позивача була єдиною…».

Подібний висновок висловив Верховний Суд і у постанові по справі № 646/2661/20 від 09.12.2021 року, вказавши: «…Колегія суддів погоджується із висновком судів попередніх інстанцій щодо порушення переважного права на залишення на роботі позивача, так як право на залишення на роботі, передбачене ч. 1 ст. 42 КЗпП України, не застосовується для працевлаштування на іншу посаду, оскільки переважне право на залишення на роботі враховуються при скороченні декількох посад, тобто інші рівнозначні посади залишаються, і тоді роботодавець застосовує переважне право та надає право на залишення на роботі...».

Таким чином, переважне право на залишення на роботі не є абсолютним та має розглядатися роботодавцем у випадках:

- якщо на посаді, яка скорочується та видаляється зі штатного розпису перебуває двоє чи більше працівників;

- якщо у штатному розписі наявна посада, яка за своєю суттю є аналогічною посаді, яка підлягає скороченню.

Однак, у даному випадку, матеріали справи не містять доказів того, що при звільненні ОСОБА_1 відбулось скорочення однорідних професій чи посад, та того, що на посаді, яку займала позивач, перебували інші працівники, на підставі чого у суду першої інстанції були відсутні передбачені законом правові підстави для застосування переважного права на залишення на посаді.

Встановивши наведені вище обставини, на підставі належної оцінки сукупності доказів, колегія суддів доходить висновку, що у відповідача дійсно мало місце скорочення штату працівників, позивачку було належним чином попереджено про наступне звільнення, однак, таке звільнення не відбулось у передбачений ст. 49-2 КЗпП України строк, а також роботодавцем не було запропоновано ОСОБА_1 іншу вакантну посаду ані до моменту звільнення, ані на момент такого звільнення.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» №52/О30 від 17.02.2023 року про припинення трудового договору зі ОСОБА_1 , на поновлення останньої на посаді провідного інженера з нормування праці 1 вантажного району Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ», є обґрунтованими та такими, що підлягали задоволенню.

Приписами ст. 51 КЗпП України зокрема визначено, що Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Колегія суддів зазначає, що оскільки звільнення ОСОБА_1 за Наказом №52/О-30 від 28.02.2023 року відбулося в момент, коли трудовий договір з позивачем було призупинено, а позовні вимоги про визнання незаконним та скасування наказу про призупинення дії трудового договору було задоволено, то колегія суддів доходить до висновку, що середній заробіток за час вимушеного прогулу має бути стягнутий за період з 30.09.2022 року по 09.04.2024 року.

У КЗпП України відсутня норма права, яка б у цій ситуації регулювала питання виплати середнього заробітку за час незаконного призупинення дії трудового договору, так як це не є ні простоєм, ні звільненням працівника.

Водночас, ч. 9 ст. 10 ЦПК України передбачено, що якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Згідно з ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Середній заробіток за ч. 2 ст. 235 КЗпП України за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин, оскільки особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах.

Враховуючи, що незаконні дії відповідача позбавили ОСОБА_1 можливості працювати та призвели до порушення його конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю, колегія суддів застосовує до спірних правовідносин норму ч. 2 ст. 235 КЗпП України, яка регулює подібні за змістом відносини, та покладає на відповідача обов`язок відшкодувати позивачу середній заробіток за час її перебування у вимушеному прогулі.

Такий висновок суду апеляційної інстанції узгоджується з висновком, викладеним Верховним Судом у постановах від 21.06.2023 року у справі № 149/1089/22, від 31.01.2024 року у справі № 161/8196/22, від 27.03.2024 року у справі № 753/12518/22, від 22.05.2024 року у справі № 755/10764/22.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (далі - Порядок № 100 (в редакції на час виникнення спірних правовідносин)).

Згідно з пунктом 5 розділу IV Порядку № 100, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Згідно пункту 2 розділу ІІ Порядку № 100 середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Якщо у працівника відсутній розрахунковий період, то середня заробітна плата обчислюється відповідно до абзаців третього-п`ятого пункту 4 цього Порядку, а саме з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

З наведеного можна зробити висновок про те, що якщо працівник протягом останніх чотирьох календарних місяців, що передують місяцю, у якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, не відпрацював жодного робочого дня, у нього відсутній розрахунковий період, тому середня заробітна плата в такому випадку обчислюється, виходячи з посадового окладу.

Водночас, якщо в розрахунковому періоді є хоча б один повний відпрацьований день, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за такий робочий день.

При цьому простій - це час протягом якого працівник не працює. Оплата простою не з вини працівника є платою за невідпрацьований час і входить до фонду додаткової заробітної плати.

Як зазначено в пункті 2 розділу ІІ Порядку № 100, час, протягом якого працівник згідно із законодавством не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду.

Також при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (абзац другий пункту 4 розділу ІІІ Порядку № 100).

Отже, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці час простою не враховується, навіть у разі збереження під час простою за працівником середнього заробітку.

З матеріалів справи вбачається, що дію трудового договору з позивачкою було призупинено з 30.09.2022 року.

Тобто, розрахунковим періодом є липень та серпень 2022 року. У цей час позивачка перебувала у простої. Попередні два місяці (травень та червень 2022 року) позивачка також перебувала у простої. Відповідно цей час виключається з розрахункового періоду.

Матеріали справи не містять доказів про те, що ОСОБА_1 в період простою була залучена до роботи.

Таким чином, оскільки позивач перебувала у тривалому простої (більше чотирьох місяців), то у неї відсутній розрахунковий період, тому при визначенні розміру середньої заробітної плати, за обставин цієї справи, необхідно виходити із встановленого їй посадового окладу, що узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 27.03.2024 року у справах № 753/12518/22 та № 507/1435/22.

Згідно розрахункових листів за січень та лютий 2022 року, розмір посадового окладу ОСОБА_1 складав 9196 грн. Отже, середньоденна заробітна плата позивача складала 418 грн. (9196 грн : 22 робочі дні в місяці).

Вимушений прогул позивачки тривав з 30 вересня 2022 року (день призупинення трудового договору) до 09.04.2024 року (день поновлення дії трудового договору), тобто 381 робочий день.

Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» на користь ОСОБА_1 , повинен становити 159258 грн. (381 робочих днів *418 грн).

Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян (податку на доходи фізичних осіб) є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку і інших обов`язкових платежів.

Щодо витрат на правничу допомогу.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу (п. 3 ч. 1 ст. 133 ЦПК України).

У ч. 2 ст. 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

У постанові від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що з аналізу ч. 3 ст. 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15.12.2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях ч. 5 та 6 ст. 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Тому, при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

У додатковій постанові Верховного Суду від 18.02.2022 року у справі № 925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.

У додатковій постанові Верховного Суду від 08.09.2021 року у справі № 206/6537/19 (провадження № 61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених ч. 4 ст. 137 ЦПК України.

Крім того, згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Беручи до уваги характер правовідносин у цій справі, проаналізувавши обсяг наданих адвокатом позивача послуг, виходячи із засад цивільного законодавства щодо розумності та справедливості, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що відшкодування на користь ОСОБА_1 підлягають витрати на правничу допомогу у розмірі 10000 грн.

Зазначений розмір витрат на професійну правничу допомогу відповідає критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони.

Крім того, у апеляційній скарзі Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» не викладено заперечень щодо стягнення на користь позивачки витрат на правничу допомогу у зазначеному вище розмірі.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом апеляційної інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

При викладених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не у повному обсязі з`ясував обставини, що мають значення для справи, що, відповідно, призвело до частково неправильного вирішення справи, у зв`язку із чим рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 09.04.2024 року підлягає скасуванню в частині позовних вимог ОСОБА_1 про поновлення строку для оскарження Наказу Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» №148 «Про призупинення дії трудового договору з окремими працівниками ДП «МТП «Чорноморськ» від 30.09.2022 року, в частині призупинення договору з провідним інженером з нормування праці 1 вантажного району Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» ОСОБА_1 .

Крім того, рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 09.04.2024 року підлягає зміні в частині визначення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В іншій частині рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника Державного підприємства «Морський торгівельний порт «Чорноморськ» - задовольнити частково.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 09 квітня 2024 року - скасувати в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про поновлення строку для оскарження Наказу Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» №148 «Про призупинення дії трудового договору з окремими працівниками ДП «МТП «Чорноморськ» від 30.09.2022 року, в частині призупинення договору з провідним інженером з нормування праці 1 вантажного району Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» ОСОБА_1 .

В цій частині відмовити у задоволенні позову.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 09 квітня 2024 року - змінити, в частині визначення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Стягнути з Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» (, Одеська область, м. Чорноморськ, вул. Праці, 6) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30.09.2022 року по 09.04.2024 року у розмірі 159258 гривень.

В іншій частині судове рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 04 жовтня 2024 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе