ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2024 року

м. Київ

справа № 461/11349/15-ц

провадження № 61-1989св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О., Коротуна В. М., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідачі:Приватне підприємство «Інтеграл Інвестиції», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради, Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», Товариство з обмеженою відповідальністю «Вермонт Лайн», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Монако ЛТД», ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Західне міжрегіональне управління міністерства юстиції (м. Львів),

треті особи: Львівська міська рада, Львівська місцева прокуратура № 1, Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Тертична Елеонора Віталіївна,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргуОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду міста Львова від 04 листопада 2020 року у складі судді Юрківа О. Р. та постанову Львівського апеляційного суду від 27 жовтня 2022 року у складі колегії суддів:Крайник Н. П., Ванівського О. М., Мельничук О. Я.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Приватного підприємства «Інтеграл Інвестиції» (далі - ПП «Інтеграл Інвестиції»), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Управління державної реєстрації Юридичного департаменту Львівської міської ради, Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» (далі ? ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Вермонт Лайн», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Монако ЛТД» (далі - ТОВ «Монако ЛТД»), ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Львів), треті особи: Львівська міська рада, Львівська місцева прокуратура № 1, Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Тертична Е. В., про скасування державних реєстрацій, визнання недійсними договору, свідоцтва, протоколів, витребування майна з чужого незаконного володіння, усунення перешкод у володінні, користуванні та розпорядженні майном шляхом зобов`язання поновити реєстрацію права власності.

Позов мотивований тим, що 02 жовтня 2007 року між ЗАТ АКБ «Львів» та ОСОБА_2 укладено кредитні договори № 2007/03/85 та № 2007/03/85-1, відповідно до умов яких банк надав кредит у формі невідновлювальної кредитної лінії з лімітом в сумі 90 479,00 доларів США та 184 725,34 євро відповідно. З метою забезпечення належного виконання зобов`язань цього ж дня між цими самими сторонами укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого ОСОБА_2 передав в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 .

12 грудня 2011 року між ПАТ АКБ «Львів» та ПП «Інтеграл Інвестиції» укладено договір про відступлення прав вимоги, за умовами якого до останнього перейшло право вимоги за кредитними договорами, укладеними між банком та ОСОБА_2 29 лютого 2012 року цими самими сторонами укладеного договір про відступлення прав вимоги за договором іпотеки. ОСОБА_2 не було повідомлено про відступлення прав вимог та заміну кредитора у зобов`язанні.

08 жовтня 2012 року ПП «Інтеграл Інвестиції» звернулося до ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та Експертної оцінки» з заявою про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру. 09 листопада 2012 року прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на вказану квартиру за ПП «Інтеграл Інвестиції». Проте письмова вимога про усунення порушень основного зобов`язання з боку ПП «Інвестиції» ОСОБА_2 не надсилалась та відповідно ним не була отримана. У подальшому, згідно з договором купівлі-продажу від 04 грудня 2013 року, ПП «Інтеграл Інвестиції» відчужило квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_4 та ОСОБА_3 . Про те, що спірна квартира належить вказаним особам на праві спільної часткової власності їм стало відомо 09 жовтня 2015 року з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

ОСОБА_1 набула право власності на квартиру на підставі рішення Франківського районного суду м. Львова від 05 березня 2012 року у справі № 2-3810/11, а отже реєстрація права власності на квартиру за ПП «Інтеграл Інвестиції» є незаконною та такою, що порушує її право на володіння та користування наведеним майном.

У подальшому їм стало відомо, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 вчинено було ряд незаконних дій, а власником спірного майна є ТОВ «Монако ЛТД».

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 просили суд:

визнати незаконним та скасувати рішення ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та Експертної оцінки» від 09 листопада 2012 року про державну реєстрацію за ПП «Інтеграл Інвестиції» права власності на квартиру АДРЕСА_1 ;

визнати недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири, укладений 04 грудня 2013 року між ПП «Інтеграл Інвестиції» та ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Тертичною Е. B., та скасувати державну реєстрацію права власності;

визнати недійсним свідоцтво про право власності серія та номер 51558439 від 12 січня 2016 року, яке видано Пустомитівським районним управлінням юстиції Львівської області ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на приміщення площею 129,7 кв. м, розташоване на АДРЕСА_2 , та скасувати державну реєстрацію права власності;

визнати недійсним протокол серія та номер 1 від 15 лютого 2016 року та акт приймання-передачі від 28 січня 2016 року, яким передано у власність ТОВ «Монако ЛТД» вказане приміщення, та скасувати державну реєстрацію права власності;

визнати недійсним протокол серія та номер 7 від 07 квітня 2016 року, яким передано у власність ОСОБА_5 та ОСОБА_6 вказане приміщення, та скасувати державну реєстрацію права власності, яка проведена 12 травня 2016 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Загвойською Н. І.;

витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_5 та ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1 , яка станом на момент подання заяви є приміщенням площею 129,7 кв.м за цією ж адресою;

усунути перешкоди ОСОБА_2 у володінні, користуванні та розпорядженні майном, квартирою АДРЕСА_1 шляхом зобов`язання Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради поновити за ОСОБА_2 реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , що існувала до 09 листопада 2012 року.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Галицького районного суду міста Львова від 04 листопада 2020 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 27 жовтня 2022 року (за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ), у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що кредитні договори, договір іпотеки, договори відступлення права вимоги за кредитними договорами та іпотекою, ніким не оспорено, не розірвано та не визнано недійсними у встановленому законодавством порядку. З 12 грудня 2011 року ПП «Інтеграл Інвестиції» набуло усіх прав кредитора за основними договорами, а з 29 лютого 2012 року ? усіх прав іпотекодержателя за договором іпотеки, в тому числі й право звернення стягнення на предмет іпотеки, реалізувавши його в порядку та у відповідності до умов договору іпотеки та за рахунок предмета іпотеки задовольнило в повному обсязі свої вимоги, що визначені на момент фактичного задоволення, включаючи вимоги щодо сплати пені, штрафів, відшкодування збитків тощо. ОСОБА_2 визнав факт невиконання взятих на себе кредитних зобов`язань та факт наявності іпотечних правовідносин між ним і банком, на час розгляду справи кредитна заборгованість ним не погашена.

Крім того, матеріалами справи підтверджується й направлення рекомендованим поштовим відправленням ПП «Інтеграл Інвестиції» ОСОБА_2 іпотечного повідомлення від 17 травня 2012 року, зміст якого відповідає умовам пункту 4.1. договору іпотеки, на його адресу зазначену у договорі іпотеки та на адресу, за якою зареєстровано предмет іпотеки (спірну квартиру). Ані умовами договору іпотеки, ані положеннями чинного законодавства не покладено на іпотекодержателя обов`язок надсилати повідомлення про порушення основного зобов`язання та/або іпотечного договору виключно цінним листом з описом вкладення. Крім того, для проведення державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки пунктом 34 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та обтяжень,затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року № 703 (далі - Порядок № 703), також не передбачена необхідність надання заявником такого документа, як поштовий опис вкладення до цінного листа. Таким чином, звернення стягнення на спірну квартиру здійснено ПП «Інтеграл Інвестиції» правомірно та відповідно до умов договору іпотеки.

Спірна квартира набута позивачами за час шлюбу, а тому належить позивачу ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності з часу придбання спірної квартири її чоловіком ОСОБА_2 ? з 06 грудня 2002 року, а не на підставі рішення Франківського районного суду м. Львова від 05 березня 2012 року у справі №2-3810/11, як стверджує ОСОБА_1 . Реалізуючи своє право спільної сумісної власності на спірну квартиру, ОСОБА_1 вчинила заяву, якою надала свою згоду на передачу в іпотеку її чоловіком ОСОБА_2 спірної квартири, набутої ними в період перебування у зареєстрованому шлюбі. Ця заява посвідчена приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Тертичною Е. В., зареєстрована у реєстрі за № 10009. Зазначеним спростовується твердження ОСОБА_1 про те, що реєстрація права власності на спірну квартиру за ПП «Інтеграл Інвестиції» є незаконною та такою, що порушує її права власника. Як на підставу виникнення права власності на спірну квартиру, позивачі посилались на рішення Франківського районного суду м. Львова від 05 березня 2012 року, проте такі твердження помилкові. За таких обставин ОСОБА_1 повинна була достовірно знати про можливі наслідки несплати грошових коштів за кредитними зобов`язанням, забезпеченими договором іпотеки спільного майна подружжя ще на час розгляду цивільної справи № 2-3810/11 Франківським районним судом, за наслідками якої вирішено визнати право власності за нею на 1/2 частини спірної квартири. Письмовою згодою ОСОБА_7 від 26 вересня 2007 року підтверджується, що вона діє вільно, цілеспрямовано, свідомо і добровільно, розумно та на власний розсуд, та, крім іншого, не помиляючись щодо обставин, викладених у цьому правочині. Тому правові підстави, передбачені статтями 215, 216, 229, 369 ЦК України, статтею 65 СК України, для задоволення позовних вимог відсутні.

На момент укладення договору купівлі-продажу від 04 грудня 2013 року, за яким ПП «Інтеграл Інвестиції» продало ОСОБА_4 та ОСОБА_3 спірну квартиру, не існувало жодних правових застережень, які б перешкоджали набуттю права власності на спірну квартиру вказаними особами, так само як і не існувало перешкод для первинного набуття права власності на вказане нерухоме майно ПП «Інтеграл Інвестиції».

Крім того, поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Наведений висновок викладено у постанові Верховного суду від 06 березня 2019 року у справі 317/3272/16-ц. Крім того у постанові Верховного Суду від 22 жовтня 2018 року у справі № 654/1528/17 вказано, що умисні дії позивачів у спорі про поділ майна подружжя, яке й надалі перебуває у подружніх правовідносинах, слід тлумачити як недобросовісні дії для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу та не може слугувати основою для витребування майна з законного володіння відповідачів.

Відповідач вказав, що позивачі пропустили позовну давність, оскільки як на підставу для витребування майна з чужого незаконного володіння посилаються на рішення Франківського районного суду м. Львова від 05 березня 2012 року. Однак, ураховуючи те, що позовні вимоги необґрунтовані, суд відмовляє у задоволенні позову саме з цих підстав.

Апеляційний суд погодився повністю з висновком суду, оскільки такі відповідають матеріалам справи. Доводи позивачів про неналежне надіслання іпотекодержателем вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки спростовуються матеріалами справи.

Аргументи учасників справи

У лютому 2023 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просила скасувати оскаржені судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не надав будь-якої оцінки та не навів в оскарженому рішенні жодних висновків щодо доводів її апеляційної скарги та мотивів їх відхилення апеляційним судом.

На адресу зареєстрованого місця проживання іпотекодавця від іпотекодержателя жодних вимог, які б містили попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом позасудового врегулювання та вартості предмету іпотеки, за якою буде звернено стягнення не надходило та не надсилалось. Копія такої вимоги та докази її надсилання, отримання, відсутні у матеріалах справи. Відповідно до пункту 34 Порядку № 703, чинного на час вчинення оспорюваних дій, для проведення державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, встановлено обов`язковість надання документа, що підтверджує надсилання та вручення іпотекодержателю письмової вимоги про усунення порушень, надісланої у порядку статті 35 Закону України «Про іпотеку». Наведене свідчить про незаконність проведення державної реєстрації за ПП «Інтеграл Інвестиції». Належним підтвердженням отримання вимоги іпотекодержателя може бути опис вкладення разом з розрахунковим документом. При цьому повернення поштового відправлення з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не є доказом отримання особою саме цього відправлення.

У матеріалах справи відсутні відомості про складання, подання державному реєстратору звіту про вартість предмета іпотеки на момент набуття іпотекодержателем такого власність, за якою відбулося зарахування вимог, на що також зверталась увага ОСОБА_1 судів попередніх інстанцій.

На час здійснення державної реєстрації права власності за іпотекодержателем набрало законної сили рішення суду про звернення стягнення на цей же предмет іпотеки шляхом його продажу із прилюдних торгів, що безпідставно та необґрунтовано не було враховано судами. Договором іпотеки та законодавством не передбачено можливість одночасного застосування позасудового та судового способів звернення стягнення на предмет іпотеки. Отже, ПП «Інтеграл Інвестиції» не мав права застосовувати позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, а державний реєстратор проводити державну реєстрацію.

У травні 2023 року до Верховного Суду надійшов відзив Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), у якому просило у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_1 відмовити.

Відзив мотивованим тим, що повноваження у сфері державної реєстрації речових прав па нерухоме майно та їх обтяжень з 2016 року передано до державних реєстраторів речових прав на нерухоме майно. Отже, Міжрегіональне управління не наділено повноваженнями проведення реєстраційних дій щодо поновлення державної реєстрації права власності на нерухоме майно в Державному реєстрі прав. Таким чином, позовну заяву було подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом.

Рух справи, межі та підстави касаційного перегляду

Ухвалою Верховного Суду від 05 квітня 2023 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження, відкрито касаційне провадження у справі.

В ухвалі зазначено, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави передбачені пунктом 1, 3, частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; суд першої та апеляційної інстанції в оскаржених судових рішеннях порушив норми процесуального права застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17-ц, від 20 березня 2019 року у справі № 306/2053/16-ц, від 23 січня 2019 року у справі № 306/1224/16-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 521/18393/16-ц, від 03 квітня 2019 року у справі

№ 755/5072/17 у постановах Верховного Суду від 19 серпня 2019 року у справі № 462/5514/15-ц, від 09 грудня 2020 року у справі № 522/16975/16, від 09 вересня 2020 року у справі № 711/6908/18, від 31 липня 2020 року у справі

№ 607/11516/18, від 22 січня 2020 року у справі № 201/6233/17, від 11 серпня 2021 року у справі № 520/8982/18-ц, від 19 жовтня 2022 року у справі

№ 333/3467/19).

Ухвалою Верховного Суду від 09 травня 2023 року відзив Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), поданий 01 травня 2023 року, повернуто заявнику без розгляду.

Ухвалою Верховного Суду від 19 червня 2023 року продовжено Західному міжрегіональному управлінню Міністерства юстиції (м. Львів) строк для подання відзиву на касаційну скаргу ОСОБА_1 .

Ухвалою Верховного Суду від 10 квітня 2024 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини

Суди встановили, що 02 жовтня 2007 року між ЗАТ АКБ «Львів» та ОСОБА_2 укладено кредитні договори № 2007/03/85 та № 2007/03/85-1, за умовами яких ЗАТ АКБ «Львів» відкрив ОСОБА_2 кредитні лінії в розмірі 90 479,38 доларів США та 184 725,34 євро відповідно, а ОСОБА_2 зобов`язався повернути отримані кредитні кошти в порядку, в строки та відповідно до умов цих кредитних договорів.

02 жовтня 2007 року укладено договір іпотеки між ЗАТ КБ «Львів» та ОСОБА_2 , за яким іпотекою квартири АДРЕСА_1 забезпечувалися вимоги іпотекодержателя (ПАТ КБ «Львів») за кредитними договорами від 02 жовтня 2007 року №2007/03/85 та № 2007/03/85-1.

Дружина ОСОБА_2 ? ОСОБА_1 надала нотаріальну згоду на передачу такого майна в іпотеку.

Пунктом 4.1. договору іпотеки визначено, що у разі порушення іпотекодавцем зобов`язань за основним зобов`язанням та/або умов цього договору, іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцяти денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо, протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки. Пунктом 4.6. договору іпотеки визначено, що право вибору способу задоволення вимог іпотекодерджателя належить іпотекодерджателю.

Згідно умов договору про задоволення вимог іпотекодерджателя, які викладені у підпункті 4.5.1.1. пункту 4.5.1. договору іпотеки - у випадку набуття права звернення стягнення на предмет іпотеки, іпотекодавець передає у власність іпотекодержателю предмет іпотеки. При цьому підписанням цього договору іпотекодавець засвідчує, що він надає згоду на перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя за рішенням іпотекодержателя. Ціною придбання у власність предмета іпотеки є сума заборгованості іпотекодавця перед іпоткодержателем по основному зобов`язанню на дату придбання предмету іпотеки. Рішення про прийняття у власність предмету іпотеки приймається іпотекодержателем одноосібно. Іпотекодавець засвідчує, що достатньою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки є цей договір та письмове рішення іпоеткодержателя про прийняття у власність предмету іпотеки. Цей договір та письмове рішення іпотекодержателя мають силу договору купівлі-продажу Предмета іпотеки між іпотекодержателем та іпотекодавцем.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 18 жовтня 2011 року у справі № 2-2266 позов ЗАТ «Акціонерний банк «Львів» до ОСОБА_2 про дострокове розірвання кредитних договорів та стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено. Достроково розірвано кредитні договори від 02 жовтня 2007 року № 2007/03/85 та № 2007/03/85-1. Звернено стягнення на нерухоме майно, що належить ОСОБА_8 , та яке передане в іпотеку ПАТ (ЗАТ) «Акціонерний банк «Львів» згідно з договором іпотеки від 02 жовтня 2007 року, а саме на квартиру АДРЕСА_1 .

12 грудня 2011 року між ПАТ АКБ «Львів» та ПП «Інтеграл Інвестиції» укладено договір про відступлення права вимоги, відповідно до пунктів 1.1., 1.2., 1.3. якого ПАТ АКБ «Львів» (первісний кредитор) передав, а ПП «Інтеграл Інвестиції» (новий кредитор) прийняв право вимоги до ОСОБА_2 щодо виконання останнім взятих на себе зобов`язань за кредитними договорами від 02 жовтня 2007 року № 2007/03/85 та № 2007/03/85-1 та всіма додатковими договорами (угодами) і додатками до них (надалі - «основні договори»), а також всі інші права, які виникають з основних договорів, передача яких не суперечить законодавству України. Разом з правом вимоги за основними договорами до нового кредитора у повному обсязі перейшли усі права, що забезпечують виконання зобов`язань за основними договорами. Відступлені права перейшли до нового кредитора в день укладення договору. З цього моменту відбулася заміна первісного кредитора новим кредитором.

29 лютого 2012 року між ПАТ АКБ «Львів» та ПП «Інтеграл Інвестиції» укладено договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Тертичною Е. В., зареєстрований в реєстрі за № 1034, за умовами пунктів 1, 2, 4 якого ПАТ АКБ «Львів» відступив ПП «Інтеграл Інвестиції» права вимоги за договором іпотеки. За договором відступлення іпотеки ПП «Інтеграл Інвестиції» набув усіх прав іпотекодержателя, які виникають з договору іпотеки, зокрема, але не виключно, право звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення в повному обсязі вимог іпотекодержателя за рахунок предмету іпотеки, у випадку невиконання/неналежного виконання іпотекодавцем умов основних договорів. Права вимоги за договором іпотеки переходять до ПП «Інтеграл Інвестиції» в день нотаріального посвідчення договору відступлення іпотеки і з цього моменту відбувається заміна первісного іпотекодержателя новим іпотекодержателем.

Спірна квартира належала позивачам на праві спільної сумісної власності з часу придбання спірної квартири її чоловіком ОСОБА_2 , а саме з 06 грудня 2002 року, з яким ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з 09 жовтня 1991 року.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 05 березня 2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 22 жовтня 2012 року, у справі № 2-3810/11 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задоволено. Залишено у власності ОСОБА_2 телевізор марки «LG» та 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 . Виділено у власність ОСОБА_1 телевізор марки «SONY». Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , як спільне майно подружжя, провівши її реєстрацію.

ПП «Інтеграл Інвестиції» направило ОСОБА_2 іпотечне повідомлення від 17 травня 2012 року, зміст якого відповідає умовам п. 4.1. договору іпотеки, рекомендованим поштовим відправленням, на його адресу зазначену у договорі іпотеки та на адресу, за якою зареєстровано предмет іпотеки (спірну квартиру).

08 жовтня 2012 року ПП «Інтеграл Інвестиції» звернулося до ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» заявою про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру на підставі договору іпотеки, договору відступлення іпотеки та рішення ПП «Інтеграл Інвестиції» від 22 серпня 2012 року про прийняття у власність предмета іпотеки, до якої додано документи, визначені пунктом 34 Порядку № 703.

Довідкою ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» від 18 березня 2013 року № 2/2781 ОСОБА_2 повідомлено, що станом на 29 грудня 2012 року квартира належала на праві приватної власності ПП «Інтергал Інвестиції».

На час розгляду справи кредитна заборгованість ОСОБА_2 ним не погашена.

04 грудня 2013 року укладено договір купівлі-продажу спірної квартири, відповідно до умов якого ОСОБА_3 та ОСОБА_4 набули права спільної часткової власності на неї.

Заборони на відчуження нерухомого майна, що придбавалося, обтяжень не зареєстровано, що підтверджувалося інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, витягом з Державного реєстру обтяжень нерухомого майна про податкові застави, виданими 04 грудня 2013 року приватним нотаріусом ЛМУЮ Тертичною Е.В.

Факт відплатності договору купівлі-продажу спірного майна ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підтверджується доданими платіжними дорученнями.

Позиція Верховного Суду

Щодо позовних вимог ОСОБА_1

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження

№ 61-2417сво19)).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження

№ 61-20968 сво 21)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).

Обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушених саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема, наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов. Вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитися у належності особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні),встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для ухвалення судом рішення про відмову в позові (див. постанову Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 лютого 2021 року у справі № 461/606/18 (провадження

№ 61-5655св19)).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (частини перша статті 575 ЦК України).

Згідно з статтею 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець - це особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобов`язання або зобов`язання іншої особи перед іпотекодержателем.

У статті 23 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді (стаття 37 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2020 року у справі № 200/13852/17 (провадження № 61-46088св18) зазначено, що «встановлено, що іпотекодавцем майна, відносно якого нотаріус вчинив виконавчий напис, є ОСОБА_3 , правовідносини щодо вчиненого виконавчого напису виникли між кредитором, боржником та іпотекодавцем, які вчинений виконавчий напис не оспорювали. Позивач як дружина іпотекодавця надала згоду на передачу майна в іпотеку, що не оспорює. Звернувшись до суду з позовом про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконання, ОСОБА_1 посилалась на відсутність підстав для вчинення виконавчого напису, оскільки сума боргу була небезспірною. Задовольняючи такі позовні вимоги, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, також виходили із того, що при вчиненні виконавчого напису нотаріус не переконався у безспірності суми кредитного боргу, проте не врахували, що позивач не є стороною кредитного та іпотечного договорів, а сторони за договорами - кредитор, боржник та іпотекодавець не заперечують та не оспорюють вчинення виконавчого напису нотаріуса, у тому числі й з огляду на розмір боргу. З урахуванням встановлених обставин та відсутності у позивача статусу іпотекодавця спірного майна, згоду на передачу якого в іпотеку вона надала при укладенні договору іпотеки, правових підстав вважати, що вчиненим виконавчим напису будь-яким чином порушуються права чи інтересу позивача, які підлягають судовому захисту, немає».

Право подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя врегульовано в статті 65 СК України. Дружина, чоловік розпоряджуються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Законодавець у вказаній нормі передбачив як загальне правило так звану презумпцію згоди одного з подружжя на укладення другим з подружжя договорів щодо спільного майна, за винятком тих, що потребують обов`язкового нотаріального посвідчення (частина третя статті 65 СК України). Права одного з подружжя, який надавав тільки згоду на відчуження чи на вчинення договору іпотеки спільного майна, але не був стороною договору, не порушуються, оскільки ці права захищаються тим з подружжя, який уклав договір, і є відповідачем у справі (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 травня 2022 року у справі № 274/4134/15-ц (провадження № 61-806св22), від 15 вересня 2021 року у справі № 754/4108/18 (провадження № 61-14888св20), від 15 вересня 2021 року у справі № 344/17464/15-ц (провадження № 61-11184св20)).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 червня 2023 року у справі № 202/1784/21 (провадження № 61-3724св22) вказано, що «позивач не є стороною кредитного та іпотечного договорів, а тому відсутні підстави вважати, що вчиненням оспорюваного виконавчого напису порушуються права чи інтересу позивача, який не є стороною кредитного та іпотечного договорів (кредитором, боржником або іпотекодавцем), оскільки ці права захищаються тим з подружжя, який уклав договір іпотеки, відповідно, який і є учасником спірних правовідносин. Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 25 січня 2023 року у справі № 523/1585/17 (провадження № 61-9826св21)».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 травня 2024 року у справі № 755/10537/21 (провадження № 61-4609св23) вказано, що:

«належними сторонами в цивільному процесі є суб`єкти переданих на розгляд суду спірних матеріально-правових відносин. При цьому, належний позивач - особа, якій належить право вимоги; належний відповідач - особа, котра повинна відповідати за позовом. Відповідно, неналежними сторонами у справі є ті особи, які не є суб`єктами права вимоги чи несення обов`язку. Обґрунтування належності у осіб процесуальної правосуб`єктності позивача і відповідача покладається на позивача та осіб, які порушують процес на захист прав та інтересів позивача. Разом із тим, суд, розглядаючи справу, повинен вирішити питання про правильність визначення процесуальної правосуб`єктності сторін, зокрема, що позивач дійсно є суб`єктом тих прав, законних інтересів та юридичних обов`язків, які становлять зміст спірних правовідносин і з приводу яких суд повинен ухвалити судове рішення.

Тобто, якщо позов пред`явила особа, якій не належить право вимоги (особа, права якої не порушені та не оспорені), суд повинен відкрити провадження, встановити дійсні обставини і, переконавшись у тому, що вимоги пред`явлено неналежним позивачем, відмовити йому у задоволенні позову. До таких висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 10 листопада 2021 року у справі № 346/5428/17 (провадження № 61-8102св21), від 25 жовтня 2022 року у справі № 607/14378/21 (провадження № 61-5246св22).

… ураховуючи, що позивачка ОСОБА_9 не є стороною кредитного або іпотечних договорів (кредитором, боржником або іпотекодавцем), наявні правові підстави вважати, що позов у цій справі в частині вимог про визнання незаконними та скасування рішень державних реєстраторів, скасування державної реєстрації права власності пред`явила особа, якій не належить право вимоги (особа, права якої не порушені та не оспорені). З огляду на викладене, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_9 про визнання незаконними та скасування рішень державних реєстраторів, скасування державної реєстрації права власності, проте помилився щодо мотивів такої відмови».

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаютьсясторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша,третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесений до Реєстру.

У справі, що переглядається:

позов пред`явлений ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ;

ОСОБА_1 вважає, що порушено її право як співвласника спірної квартири, право власності щодо якої вона набула на підставі рішення Франківського районного суду м. Львова від 05 березня 2012 року;

суди встановили, що спірна квартира була придбана ОСОБА_2 06 грудня 2002 року під час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , а за рішенням Франківського районного суду м. Львова від 05 березня 2012 року у справі № 2-3810/11, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 22 жовтня 2012 року, позивачі здійснили поділ квартири як спільного сумісного майна подружжя; кредитні договори та договір іпотеки від 02 жовтня 2007 року укладено з ОСОБА_2 ; дружина ОСОБА_2 ? ОСОБА_1 надала нотаріальну згоду на передачу такого майна в іпотеку; 08 жовтня 2012 року ПП «Інтеграл Інвестиції» звернулося іззаявою про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру на підставі договору іпотеки в порядку, передбаченому Законом «Про іпотеку» та Порядком № 703; державна реєстрація права власності на квартиру за ПП «Інтеграл Інвестиції» проведена 09 листопада 2012 року;

аналіз Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить, що до участі у справі № 2-3810/11 іпотекодержатель спірної квартири не залучався; позивачі не зазначали про наявність будь-яких обтяжень в державних реєстрах на момент звернення стягнення на спірну квартиру в позасудовому порядку, вказували, що про порушення своїх прав дізнались 09 жовтня 2015 року при зверненні ОСОБА_1 до державного реєстратора з метою реєстрації права власності на підставі рішення Франківського районного суду м. Львова від 05 березня 2012 року;

суди не врахували, що поділ подружжям спільного майна, яке перебуває в іпотеці за договором, укладеним одним з подружжя за згодою на його вчинення іншим з подружжя, який не був стороною договору іпотеки, не є підставою припинення іпотеки та не впливає на обсяг прав іпотекодержателя щодо іпотечного майна; ОСОБА_1 не була стороною кредитних та іпотечного договорів (кредитором, боржником або іпотекодавцем) на момент звернення стягнення на спірну квартиру в позасудовому порядку, як дружина іпотекодавця надала згоду на передачу майна в іпотеку. Тому відсутні підстави вважати, що в спірних правовідносинах порушуються її права чи інтереси, оскільки ці права захищаються тим з подружжя, який уклав договір іпотеки, відповідно, який і є учасником спірних правовідносин;

відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суди виходили із необґрунтованості позовних вимог (їх недоведеності), проте не врахували, що відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові.

Тому у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 судам належало відмовити саме з цієї підстави.

Щодо позовних вимог ОСОБА_2 .

Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Диспозитивність - один з основних принципів судочинства, на підставі якого особа (зокрема, позивач чи відповідач), самостійно вирішує, зокрема, чи оскаржувати судові рішення в касаційному порядку та в яких межах (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 листопада 2023 року в справі № 465/6549/16-ц (провадження № 61-11927св23), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року в справі № 336/6023/20 (провадження

№ 61-11523сво23)).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 червня 2021 року у справі № 308/8567/20 (провадження

№ 61-3480сво21) вказано, що «Об`єднана палата Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду відхиляє аргументи касаційної скарги в частині задоволених вимог заяви про забезпечення позову щодо інших відповідачів (ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4), з таких мотивів. У пункті 5 частини третьої статті 2 ЦПК України вказано, що основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). У справі, що переглядається, інші відповідачі (ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4) не реалізували своє право на подання касаційної скарги, приєднання до касаційної скарги. Така процесуальна поведінка інших відповідачів свідчить про повну згоду з оскарженими судовими рішеннями в частині задоволених вимог заяви про забезпечення позову щодо них».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 жовтня 2023 року в справі № 761/18365/20 (провадження № 61-9164св23) вказано, що «основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України). У справі, що переглядається: в касаційних скаргах скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2, просять скасувати постанову апеляційного суду як в частині задоволених позовних вимог до них, так і в частині задоволених позовних вимог до ОСОБА_3, ОСОБА_4; інші відповідачі (ОСОБА_3, ОСОБА_4) не скористалися своїм правом подачі касаційної скарги, приєднання до касаційної скарги. Така процесуальна поведінка інших відповідачів (ОСОБА_3, ОСОБА_4) свідчить про їх повну згоду з постановою апеляційного суду в частині задоволених позовних вимог до них. Аналіз аргументів касаційних скарг свідчить, що ОСОБА_1, ОСОБА_2, не навели переконливих доводів, яким чином судове рішення апеляційного суду порушує їх права та інтереси в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3, ОСОБА_4, за умови, що ОСОБА_1, ОСОБА_2, не оскаржили постанову апеляційного суду, тобто погодилися з постановою апеляційного суду в частині позовних вимог до них. Тому оскаржену постанову апеляційного суду в частині задоволених позовних вимог до ОСОБА_3, ОСОБА_4 належить залишити без змін».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2024 року у справі № 927/1206/21 (провадження № 12-31гс23) зазначено, що «ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області у касаційній скарзі не навело доводів з приводу незаконності та/або необґрунтованості судових рішень у частині задоволення позову в частині вимог про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку та визнання договорів оренди землі недійсними, а також не зазначило, як задоволення зазначених вимог порушує його права та інтереси за умови, що відповідачі, до яких пред`явлені такі позовні вимоги, судові рішення не оскаржили».

У цій справі апеляційний суд не врахував, що ОСОБА_2 , як належний учасник спірних правовідносин (позивач), рішення суду першої інстанції, яким відмовлено у задоволенні позову, в апеляційному порядку не оскаржував. Така процесуальна поведінка свідчить про згоду ОСОБА_2 з рішенням суду першої інстанції про відмову у задоволенні його позовних вимог. Тому у апеляційного суду не було підстав для перегляду рішення суду першої інстанції по суті щодо кожної із заявлених позовних вимог за апеляційною скаргою ОСОБА_1 .

В касаційній скарзі ОСОБА_1 також не навела переконливих доводів, яким чином оскаржені судові рішення порушують її права та інтереси за умови, що ОСОБА_2 , як належний учасник спірних правовідносин (позивач), не оскаржив судові рішення, тобто погодився з ними в частині заявлених ним позовних вимог. Тому суд касаційної інстанції доводи касаційної скарги по суті заявлених позовних вимог не аналізує.

У зв`язку з цим оскаржені судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 належить залишити без змін.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, а також необхідності врахування висновків щодо застосування норм права, викладених у постановах Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2023 року у справі №523/8641/15 (провадження

№ 61-9085сво21), Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 червня 2023 року у справі № 202/1784/21 (провадження № 61-3724св22), Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 травня 2024 року у справі № 755/10537/21 (провадження № 61-4609св23), дають підстави для висновку, що оскаржені судові рішення частково ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржені судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - змінити в мотивувальній частині, а в іншій частині - залишити без змін.

Оскільки судові рішення змінено тільки в частині мотивів прийняття, то розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду міста Львова від 04 листопада 2020 року та постанову Львівського апеляційного суду від 27 жовтня 2022 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Галицького районного суду міста Львова від 04 листопада 2020 року та постанову Львівського апеляційного суду від 27 жовтня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

В. М. Коротун

Є. В. Краснощоков