Справа № 212/8862/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 листопада 2024 року м. Кривий Ріг

Жовтневий районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:

Головуючого судді Чорного І.Я.,

за участі секретаря судового засідання Майданик М.Є.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні,

за участю: позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача Штефан Т.М.

В С Т А Н О В И В:

10 вересня 2024 року позивач ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до відповідача Акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» (далі - відповідач, АТ «Кривбасзалізрудком»), про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні.

В обґрунтування позовних вимог Позивач посилається на те, що він з 2004 року по 16.08.2024 року працював в АТ «Криворізький залізорудний комбінат». Наказом №2097-к від 16.08.2024 року він був звільнений з роботи у зв`язку з виявленням невідповідності працівника виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я, яке перешкоджає продовженню даної роботи. В період з 08.04.2024 по 10.07.2024 року позивач перебував на лікарняному у зв?язку з втратою працездатності.

З 16.05.2024 року позивача було відсторонено від роботи без збереження заробітної плати наказом №520 від 17.05.2024 до проходження періодичного медичного огляду. В подальшому до даного наказу було внесено зміни наказом №652 від 11.06.2024.

Наказ №520 від 17.05.2024 Позивач вважає незаконним та просить його скасувати, оскільки, від роботи відповідно до закону відсторонюється працівник, а не співробітник, як його названо у спірному наказі; при винесенні спірного наказу Відповідачем, обґрунтовуючи підставу відсторонення, не застосовані належні норми законодавства; Позивача відсторонено від роботи за день до винесення наказу, тобто з 16.05.2024 наказом від 17.05.2024; з наказом його не було ознайомлено належним чином, під особистий підпис; він не згоден з тим, що він не пройшов медичний огляд в повному обсязі і йому не зрозуміло, чому його відсторонили 16.05.2024, тоді як термін медогляду сплив 11.05.2024.

Позивач звертався до Відповідача 27.05.2024 і 14.06.2024 зі скаргами на незаконність і безпідставність наказу №520 від 17.05.2024. В подальшому 21.06.2024, 03.07.2024, 31.07.2024 він отримував повідомлення про прийняті рішення про відмову у призначенні допомоги по тимчасовій непрацездатності у зв`язку з відстороненням від роботи без збереження заробітної плати, і як наслідок відсутності факту втрати заробітку.

В обґрунтування незаконності наказу №520 від 17.05.2024 Позивач в позовній заяві посилається також на той факт, що з необхідністю проходження медичного огляду до 11.05.2024 він ознайомлений лише 14.06.2024.

03.07.2024 Позивачем було пройдено медичний огляд, за результатами якого його було визнано непридатним за станом здоров`я до виконання роботи прохідника. Крім цього, Позивач посилається в позовній заяві на те, що Відповідач не мав права відстороняти його від роботи. Відсторонення від роботи без збереження заробітної плати не відноситься до визначеного законом (ст.16 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування») переліку підстав для відмови в наданні допомоги по тимчасовій непрацездатності. Тому рішення роботодавця про відмову у призначенні допомоги по тимчасовій непрацездатності з цих підстав вважає безпідставними.

Позивач, серед іншого посилається на те, що рішення комісії роботодавця із соціального страхування про відмову у призначенні допомоги не отримував, отримавши на офіційну електронну адресу лише листи з повідомленнями про такі рішення, підписані одноосібно директором з охорони праці Відповідача ОСОБА_3 .

На підставі вищевикладеного вважає дії роботодавця протиправними і просить скасувати наказ №520 від 17.05.2024 «Про відсторонення від роботи співробітника» та Наказ №652 від 11.06.2024 «Про внесення змін до Наказу №520 від 17.05.2024 року» Акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат»; визнати дії Акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» щодо відмови у призначенні ОСОБА_1 матеріального забезпечення у зв`язку з втратою працездатності за листками непрацездатності за період з 27.05.2024-31.05.2024, з 01.06.2024-02.06.2024, з 03.06.2024 -12.06.2024, з 13.06.2024 14.06.2024, з 17.06.2024 25.06.2024, з 27.06.2024 10.07.2024 р. та зобов`язати призначити матеріальне забезпечення і подати заяву-розрахунок до Пенсійного фонду України на підставі отриманих листків непрацездатності із дотриманням вимог законодавства про індексацію грошових доходів населення.

Позивач, крім вказаного, в позовній заяві посилається на несвоєчасний розрахунок Відповідача з ним у день звільнення щодо виплат матеріальної допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю. Вказує, що у відповідності до вимог ст.117 Кодексу законів про працю України у зв`язку з непроведенням з ним повного розрахунку в день звільнення роботодавець має сплатити на його користь середній заробіток за час затримки такого розрахунку, який від дня звільнення (16.08.2024) складає 30258,45 грн. Тому позивач у позовних вимогах просить суд стягнути з Відповідача на його користь вказану суму коштів.

Крім цього, просить стягнути на свою користь з Акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» моральну шкоду, заподіяну неправомірними діями відповідача, в розмірі 20 000,00 грн. і судові витрати, які визначає в розмірі 4000,00 грн. витрат на правничу допомогу.

03.10.2024 Відповідач АТ «Кривбасзалізрудком» подав до суду відзив на позов, де просив застосувати наслідки пропуску строку звернення до суду з заявою про вирішення трудового спору (щодо вимоги про скасування наказів) та навів свої доводи щодо підстав для відмови у задоволенні позову у повному обсязі.

У відзиві на позов відповідач посилається на порушення позивачем тримісячного строку звернення до суду із заявою про вирішення трудового спору, передбаченого статтею 233 Кодексу законів про працю України, оскільки Позивач дізнався про порушення свого права 20.05.2024, коли отримав копію оскаржуваного наказу. Через те, що позовна заява про вирішення трудового спору подана Позивачем 10.09.2024, тобто з пропуском тримісячного строку позовної давності (який сплив 20.08.2024) - це є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Тому Відповідач просить суд застосувати наслідки пропуску встановлених законом строків звернення до суду та відмовити позивачеві у задоволенні його позовних вимог щодо скасування наказів. При цьому Відповідач звертає увагу суду на те, що позивач жодним чином не обґрунтовує поважності пропуску встановленого законом строку та не просить суд поновити строки звернення до суду з даним позовом.

Крім пропуску Позивачем строку позовної давності для звернення до суду, Відповідач у Відзиві звертає увагу суду на законність оскаржуваних наказів, посилаючись на те, що умовами праці прохідника 4 розряду, зайнятого повний робочий день на підземних роботах дільниці №5 проходки шахти "Козацька" шахтобудівельного управління, характеризуються наявністю на робочому місці шкідливих та небезпечних факторів виробничого середовища і трудового процесу, тому для таких працівників обов`язкові попередній (періодичний) медичний огляд у відповідності до Додатку 4 до наказу Міністерства охорони здоров`я України від 21 травня 2007 року N 246 № Про затвердження Порядку проведення медичних оглядів працівників певних категорій». Строк дії попереднього періодичного медичного огляду (довідка від 11.05.2023) Позивача сплив 11.05.2024. Відповідно до графіку проходження медичного огляду ОСОБА_1 мав його пройти в травні 2024 року. Через те, що Позивач медичного огляду не пройшов - роботодавець на виконання вимог п.3.6. Порядку проведення медичних оглядів працівників певних категорій, затвердженого наказом наказу Міністерства охорони здоров`я України від 21 травня 2007 року N 246 (надалі по тексту Порядок №246) відсторонив його від роботи наказом №520 від 17.05.2024 «Про відсторонення від роботи співробітника».

Відповідач вважає, що використання слова «співробітник» замість «працівника» не є підставою для скасування наказу, оскільки це не впливає на суть оскаржуваного наказу. Видачу наказу 17.05.2024 про відсторонення з 16.05.2024 пояснює тим, що 16.05.2024 був не робочий день, тому наступного робочого дня, отримавши від медичної установи повідомлення про не проходження Позивачем медичного огляду було підготовлено наказ про відсторонення, який направлено позивачеві для ознайомлення на електрону пошту. На звернення Позивача з приводу безпідставності наказу №520 від 17.05.2024, Відповідачем надано письмову відповідь №1114/53-02 від 21.06.2024, де обґрунтовано підстави його відсторонення від роботи без збереження заробітної плати. У зв`язку з вищевикладеним, Відповідач вважає оскаржуваний наказ №520 від 17.05.2024 «Про відсторонення від роботи співробітника» і наказ №652 від 11.06.2024 про внесення змін до нього правомірними і такими, що не підлягають скасуванню.

На спростування підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання неправомірними дій Акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» щодо відмови у призначенні ОСОБА_1 матеріального забезпечення у зв`язку з втратою працездатності за листками непрацездатності за період з 27.05.2024-31.05.2024, з 01.06.2024-02.06.2024, з 03.06.2024 -12.06.2024, з 13.06.2024 14.06.2024, з 17.06.2024 25.06.2024, з 27.06.2024 10.07.2024 р. та зобов`язання призначити матеріальне забезпечення і подати заяву-розрахунок Пенсійного фонду України на підставі отриманих листків непрацездатності із дотриманням вимог законодавства про індексацію грошових доходів населення, Відповідач посилається на ч.1 ст. 15 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (надалі по тексту Закон №1105) відповідно до якої - допомога по тимчасовій непрацездатності надається як повна або часткова компенсація втрати заробітної плати у разі настання страхового випадку, тому за період відсторонення Позивача від роботи без збереження заробітної плати підстави для нарахування і виплати вказаної допомоги відсутні, що, серед іншого, підтверджується листами Пенсійного фонду України №2800-030401-8/17511 від 03.04.2023 і №2800-030401-8/54691 від 29.09.2024, Міністерства соціальної політики України №2912/0/290-23/54 від 17.10.2023.

Рішення про відмову у призначенні страхової виплати Позивачеві були прийняті комісією, створеною наказом №3295 від 30.12.2022, на підставі відсутності у позивача втрати заробітної плати (доходу) після його недопуску до роботи, що підлягає компенсації за рахунок страхових виплат, внаслідок настання страхового випадку, оскільки відсторонення від роботи позивача здійснено відповідно до наказу по підприємству без оплати праці.

Відповідач звернув увагу суду на те, що в подальшому 03.07.2024 Позивач все ж таки пройшов медичний огляд, за результатами якого йому за станом здоров`я протипоказана робота в умовах дії пилу, важкої фізичної праці, вібрації, підземно, тому роботодавець не допустив його до роботи у шкідливих та небезпечних умовах праці наказом №729 від 05.07.2024, і неодноразово пропонував ОСОБА_1 вирішити питання щодо його раціонального працевлаштування на роботу, яка не протипоказана йому за станом здоров`я, що б дозволило йому отримувати допомогу по тимчасовій непрацездатності, оскільки одночасно з переведенням працівника на іншу вакантну посаду дія недопуску була б припинена. Проте позивач свідомо відмовлявся від свого раціонального працевлаштування.

Вимоги Позивача про стягнення середньої заробітної плати за затримку розрахунку при звільненні, як похідні вимоги від вимог про вирішення питання належності таких виплат, Відповідач вважає безпідставними, оскільки обґрунтованих підстав для нарахування і виплати Позивачеві лікарняних у Відповідача не було. Відповідач стверджує, що виконав свій обов`язок провести з Позивачем повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать, тому передбачених статтею 117 КЗпП України підстав для відповідальності немає.

Крім того, в обґрунтування Відповідач посилається на правовий висновок Верховного Суду, викладений в постанові від 25.07.2018 № 809/575/16, від 18.08.2022 р. у справі № 640/23901/19 про не віднесення допомоги по тимчасовій непрацездатності до виплат під час звільнення; та висновки, викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19.02.2022 у справі N 1640/3365/18, від 26.06.2019 у справі N 761/9584/15-ц, від 16.07.2020 у справі N 400/2884/18, від 13.08.2020 у справі N 808/610/18 та в постанові Верховного Суду від 10.02.2022 про те, що ст.117 стосується виплати заробітної плати, а допомога з тимчасавої непрацездатності до її структури не відноситься.

Щодо стягнення з Відповідача моральної шкоди, Відповідач посилається на відсутність порушень прав Позивача і не обґрунтування останнім, всупереч ст.81 ЦПК України, в чому саме моральна шкода і страждання проявляються, чим викликані, яким чином розраховані тощо. Крім того, відмова позивача від запропонованих вакансій для працевлаштування відповідно до медичного висновку, свідчить про незацікавленість в збереженні роботи і заробітку, що суперечить його посиланням в позовній заяві на те, що відчував страждання від їх втрати.

З приводу вимог про стягнення з відповідача суми судових витрат, які складаються з витрат з надання правничої допомоги в розмірі 4000,00 грн. Відповідач посилається на їх неспівмірність і нереальність понесення, зважаючи на практику ЄСПЛ, в якій вказується, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited проти України»). А головне, Відповідач посилається на ст.ст. 137, 141 ЦПК України як на підставу покладання судових витрат на позивача, оскільки вважає, що у суду є всі підстави для відмови у позові.

21.10.2024 представником Позивача ОСОБА_2 подано Відповідь на відзив, в якій зазначено, що жодних строків Позивачем не порушено, комісія Відповідача не уповноважена приймати рішення про відмову у призначенні допомоги з тимчасової непрацездатності, не направила Позивачеві своїх рішень, що є порушенням.

29.10.2024 представником Відповідача ОСОБА_4 подано заперечення на відповідь на відзив, в якій вона, посилаючись на вимоги ст.233 КЗпП України, і на те, що комісія Відповідача створена наказом підприємства і уповноважена на прийняття відповідних рішень, про які Позивача повідомлено письмово і що ним не заперечується, вказує на безпідставність тверджень у Відповіді на відзив.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Бузинарська Д.М., позові вимоги підтримали в повному обсязі, просили суд їх задовільнити. Представник позивача надала стисло пояснення по суті, зміст яких відповідає обставинам, що викладені в позовній заяві. Позивач додатково пояснив, що не міг пройти медичний огляд, так як перебуваючи на лікарняному це неможливо. На питання суду, коли його ознайомлено з графіком медичних оглядів відповів, що отримав його орієнтовно за місяць, почав проходити медичний огляд 06.05.2024, так як 03.05.2024 (дата медогляду відповідно до графіку) перебував на лікарняному. На зауваження суду щодо проходження медогляду 06.05.2024 (адже 06.05.2024 Позивач також перебував на лікарняному, при цьому пройшов кількох лікарів з його слів) Позивач відповів, що змушений був це зробити, так як Відповідач йому повідомляв, що у випадку не проходження медичного огляду його буде відсторонено.

Представник відповідача адвокат Штефан Т.М. проти позову заперечила, просила відмовити в задоволенні позову у зв?язку з відсутністю правових підстав для його задоволення та пропуском строку звернення до суду. За запитання суду щодо того, чи є «відсторонення працівника від роботи у випадку не проходження ним обов`язкового медичного огляду» обов`язком чи правом роботодавця представник відповідача пояснила, що цей обов`язок передбачено Порядком проведення медичних оглядів працівників певних категорій№246, і він являється безумовним. Відповідач, щойно отримавши відомості про непроходження Позивачем медичного огляду у встановлений графіком строк, і враховуючи закінчення строку дії попереднього обов`язкового періодичного медичного огляду 11.05.2024 був зобов`язаний відсторонити Позивача від роботи.

Представник третьої особи Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області не з?явився, 18.10.2024 року на адресу суду представником подано письмові пояснення на позовну заяву, в яких проти позову заперечив, просив справу слухати без його участі, та просив врахувати подані пояснення при розгляді справи по суті.

Заслухавши учасників справи, перевіривши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити з таких підстав.

Статтею 233 Кодексу законів про працю України, встановлено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Строк, обчислюваний місяцями, закінчується у відповідне число останнього місяця строку. Якщо кінець строку, обчислюваного місяцями, припадає на такий місяць, що відповідного числа не має, то строк закінчується в останній день цього місяця (ст.241 КЗпП). Тому суд погоджується з посиланням Відповідача, що днем, коли Позивач дізнався про порушення свого права є 20.05.2024, коли Позивач отримав копію оскаржуваного наказу на особисту електронну пошту, факт отримання спірного наказу Позивачем підтверджено в поданому позові та не заперечувався при розгляді справи в суді.

Тобто позовна заява про вирішення трудового спору подана Позивачем 10.09.2024 з пропуском тримісячного строку позовної давності, який сплив 20.08.2024. Враховуючи те, що позивач не обґрунтовує поважності пропуску встановленого законом строку та не просить суд поновити строк звернення з позовною заявою, та враховуючи, що він не був жодним чином обмежений звернутись до суду за захистом своїх порушених прав суд вважає пропуск встановленого законом тримісячного строку для звернення до суду підставою для відмови у задоволенні позовних вимог щодо скасування наказів.

З метою забезпечення всебічного дослідження всіх обставин справи суд вважає за необхідне оцінити правомірність оскаржуваних наказів і встановив наступні обставини. З даного приводу слід зазначити наступне.

Умови праці за посадою прохідника 4 розряду, зайнятого повний робочий день на підземних роботах дільниці №5 проходки шахти "Козацька" шахтобудівельного управління, яку займав Позивач перед звільненням, характеризуються наявністю на робочому місці шкідливих та небезпечних факторів виробничого середовища і трудового процесу, тому у відповідності до Додатку 4 до наказу Міністерства охорони здоров`я України від 21 травня 2007 року N 246 «Про затвердження Порядку проведення медичних оглядів працівників певних категорій» для таких працівників обов`язкові попередній (періодичний) медичний огляд.

Медична довідка про проходження періодичного медичного огляду Позивача від 11.05.2023 №1819, що дає право на роботу в зазначених умовах праці, діяла до 11.05.2024. Тому роботодавець на виконання свого обов`язку, визначеного ст.169 Кодексу законів про працю України організував проведення періодичного медичного огляду працівників, зайнятих на важких роботах, роботах із шкідливими чи небезпечними умовами праці, в тому числі позивача ОСОБА_1 , якого включено до графіку проходження медичного огляду працівниками в травні 2024 року. Графік обов`язкових медичних оглядів направлений Позивачеві для ознайомлення заздалегідь, а саме 10.04.2024 шляхом направлення йому на електрону пошту, що ним не заперечується і підтверджується копією графіку з доказами направлення Позивачеві, доданими до Відзиву.

В строк, визначений графіком, Позивач медичного огляду не пройшов, тому роботодавець на виконання вимог п.3.6. Порядку проведення медичних оглядів працівників певних категорій, затвердженого наказом наказу Міністерства охорони здоров`я України від 21 травня 2007 ро-ку N 246 (надалі по тексту Порядок №246) відсторонив його від роботи наказом №520 від 17.05.2024 «Про відсторонення від роботи співробітника», оскільки це не право роботодавця, а його обов`язок.

Аргументи Позивача щодо неможливості проходження ним медичного огляду як причину його не проходження до моменту закінчення строку дії попереднього обов`язкового періодичного медичного огляду (тобто до 11.05.2024) судом оцінюються критично, оскільки графік медичних оглядів він отримав заздалегідь (за місяць до закінчення строку дії попереднього висновку про придатність до 11.05.2024), зі слів Позивача він почав проходити медичний огляд 06.05.2024, так як 03.05.2024 (дата медогляду відповідно до графіку) перебував на лікарняному. На зауваження суду щодо проходження медогляду 06.05.2024 (адже 06.05.2024 Позивач також перебував на лікарняному, при цьому пройшов кількох лікарів з його слів) Позивач відповів, що змушений був це зробити, так як Відповідач йому наголошував, що у випадку не проходження медичного огляду його буде відсторонено. Судом, крім того, враховано, що Позивач не безперервно перебував на лікарняному з моменту ознайомлення з графіком проходження медоглядів до спливу строку дії попереднього висновку про придатність (11.05.2024), так як 09.05.2024 він перебував у відпустці і мав можливість закінчити проходження медичного огляду, який почав проходити з його слів 06.05.2024. Графіком проходження медичних оглядів для проходження медичного огляду Позивачеві встановлено 03.05.2024, однак зі слів представника Відповідача у нього, як роботодавця, не було б підстав для вжиття заходів з відсторонення працівника від роботи у випадку проходження ним медичного огляду в строк до закінчення строку дії попереднього висновку (11.05.2024), тобто навіть якби Позивач закінчив його проходити до 11.05.2024, а не до 03.05.2024, його б відсторонено не було.

Представником Позивача зауважено, що роботодавець мав з`ясувати і врахувати причини не проходження Позивачем медичного огляду, які вважає поважними (такими, що виключають можливість проходження медичного огляду), на що представник Відповідача звернув увагу суду, що відсторонення працівника від роботи не є його покаранням за ухиляння медичного огляду, а є виключно обов`язковою мірою, яка має бути вжита роботодавцем у випадку не проходження медичного огляду з будь-яких причин (оскільки такий обов`язок встановлений безумовно). Суд вважає обґрунтування своїх дій Відповідачем логічним і правомірним. Крім того, на думку суду, не позбавлені логіки та не заперечуються Позивачем посилання представника Відповідача на те, що Позивач мав можливість пройти медичний огляд, так як фактично він його почав проходити, але не встиг чи з інших причин не закінчив, так як пізно почав (06.05.2024), у вільний день 09.05.2024 (коли не перебував на лікарняному) однак, Позивач цього робити не став.

Щодо застосування в спірному наказі терміну «працівник» терміном «співробітник», суд не вважає це суттєвим, оскільки дана обставина не впливає та не змінює змісту наказу, так як в тексті чітко визначено прізвище ім`я та по-батькові працівника, його місце роботи, тобто ідентифіковано особу, яка в даному випадку відстороняється. Видачу наказу 17.05.2024 про відсторонення з 16.05.2024 вважає правомірним, оскільки Відповідачем видано наказ одразу в перший робочий день, коли отримано інформацію про непроходження Позивачем медичного огляду (з пояснень Представника відповідача, на підприємстві встановлено триденний робочий тиждень і 16.05.2024, коли така інформація була отримана, припадало на не робочий день). Копія спірного наказу була направлена Позивачеві на наступний робочий день після його прийняття електронною поштою, що ним не заперечується.

Судом встановлено, що Позивач неодноразово (17.06.2024 і двічі 18.06.2024) звертався до Відповідача з приводу безпідставності на його думку наказу №520 від 17.05.2024, на що отримав письмову відповідь №1114/53-02 від 21.06.2024, в якій роз`яснювались підстави його відсторонення від роботи без збереження заробітної плати. Це, на думку суду, лише підтверджує той факт, що Позивач вже тоді вважав, що його права були порушені, однак протягом встановленого законом трьох місячного строку до суду для вирішення спору не звернувся.

Крім цього слід зазначити, що законодавство не скасовує встановлений обов`язок роботодавця відсторонити від роботи працівника, зайнятого в шкідливих умовах праці, за відсутності медичного висновку про його придатність до роботи за станом здоров`я, у випадку тимчасової непрацездатності, тому відсторонення Позивача у зв`язку закінченням строку дії періодичного медичного огляду з висновком про придатність до роботи за станом здоров`я і не проходженням ним такого огляду не тільки правомірно, а є і обов`язком роботодавця, до отримання медичного висновку про придатність або непридатність до роботи в шкідливих умовах праці за станом здоров`я.

У зв`язку з вищевикладеним, суд дійшов висновку, що оскаржуваний наказ №520 від 17.05.2024 «Про відсторонення від роботи співробітника» і наказ №652 від 11.06.2024 про внесення змін до нього правомірні і такі, що не підлягають скасуванню.

Всебічно дослідивши всі обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення на спростування вимог про визнання неправомірними дій Акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» щодо відмови у призначенні ОСОБА_1 матеріального забезпечення у зв`язку з втратою працездатності за листками непрацездатності за період з 27.05.2024-31.05.2024, з 01.06.2024-02.06.2024, з 03.06.2024 -12.06.2024, з 13.06.2024 14.06.2024, з 17.06.2024 25.06.2024, з 27.06.2024 10.07.2024 р. та зобов`язати призначити матеріальне забезпечення і подати заяву-розрахунок до Пенсійного фонду України на підставі отриманих листків непрацездатності із дотриманням вимог законодавства про індексацію грошових доходів населення, суд дійшов висновку про їх безпідставність, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 15 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (надалі по тексту Закон №1105) допомога по тимчасовій непрацездатності надається як повна або часткова компенсація втрати заробітної плати у разі настання страхового випадку, тому за період відсторонення Позивача від роботи без збереження заробітної плати підстави для нарахування і виплати вказаної допомоги були відсутні. Це підтверджується отриманими на запит Відповідача листом Міністерства соціальної політики України №2912/0/290-23/54 від 17.10.2023 і Пенсійного фонду України №2800-030401-8/17511 від 03.04.2023 і №2800-030401-8/54691 від 29.09.2024 щодо відсутності права на повну або часткову компенсацію втрати заробітної плати у разі настання страхового випадку за період відсторонення від роботи без збереження заробітної плати.

До тверджень Позивача про виникнення його права на отримання страхових виплат 08.04.2024, яке тривало до 10.07.2024 суд ставиться критично, оскільки Позивач сам зазначає, що листок непрацездатності з 08.04.2024 по 25.05.2024 виданий за одним і тим самим страховим випадком, тому лікарняний з 27.05.2024, почався вже на підставі зовсім іншого страхового випадку. Це також підтверджується тим, що в листку непрацездатності ЕРЛН №22875239-1 вказано «стати до праці 25.05.2024», отже наступний листок непрацездатності ЕРЛН №23265330-1 виданий вже після відсторонення працівника від роботи без збереження заробітної плати на підставі іншого випадку. Міністерство соціальної політики в листі від 09.12.2021 №6748/0/290-21/45 «Щодо виплати допомоги по тимчасовій не-працездатності за період відсторонення працівника від роботи», вказує, що у разі настання тимчасової непрацездатності (відкриття листка непрацездатності) у період фактичного відсторонення від роботи з припиненням виплати заробітної плати працівника, допомога по тимчасовій непрацездатності не фінансується, оскільки у зазначеному періоді відсутній факт втрати заробітку. Тому суд вважає дії Відповідача по відмові у призначенні ОСОБА_1 матеріального забезпечення за випадки непрацездатності, що збігаються з його відстороненням від роботи без збереження заробітної плати правомірними та обґрунтованими.

Відповідно до п.13 ст.1 Закону №1105 страхові ризики за соціальним страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності - обставина, внаслідок якої застрахована особа або члени її сім`ї можуть тимчасово втратити засоби до існування та потребувати страхових виплат згідно із цим Законом. Допомога по тимчасовій непрацездатності надається застрахованій особі у формі страхових виплат, які повністю або частково компенсують втрату заробітної плати (доходу), у разі настання одного з таких страхових випадків, зокрема, тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві (ст.15 Закону №1105). Страхова виплата надається застрахованій особі, яка внаслідок тимчасової непрацездатності втратила засоби до існування, і призначення страхової виплати компенсувати особі втрату заробітної плати внаслідок тимчасової непрацездатності. А підстави для відмови в наданні допомоги по тимчасовій непрацездатності передбачені у ст.16 Закону №1105. Тобто вирішення питання про наявність або відсутність підстав для відмови у виплаті допомоги здійснюється вже після того, як буде встановлено, що застрахована особа має право на компенсацію втрати частини заробітку внаслідок страхового випадку, тобто буде встановлена наявність страхового ризику, який передбачає можливість отримання страхових виплат.

Рішення про призначення страхової виплати приймається страхувальником або уповноваженими ним особами. Страхувальник або уповноважені ним особи здійснюють контроль за правильністю нарахування і своєчасністю здійснення страхових виплат, приймають рішення про відмову в призначенні або припинення страхових виплат (повністю або частково), розглядають підставу і правильність видачі документів, які є підставою для надання страхових виплат (ч.3 ст.22 Закону №1105).

Для прийняття рішень про призначення страхових виплат за страховими випадками, що настали після 01.01.2023 на підприємстві відповідача наказом №3295 від 30.12.2022 створена та діє колегіальна комісія з уповноважених осіб, яка виконує повноваження відповідно до ч.3 ст.22 Закону №1105, зокрема приймає рішення про призначення або відмову у призначенні страхових виплат, в тому числі розглядає підставу і правильність видачі документів, які є підставою для надання страхових виплат. Рішення комісії приймається на підставі дослідження питання кожним членом комісії.

Підставою для відмови у виплаті допомоги по тимчасовій непрацездатності позивачу стала відсутність у позивача втрати заробітної плати (доходу) після його недопуску до роботи, що підлягає компенсації за рахунок страхових виплат, внаслідок настання страхового випадку. Зазначене викликано тим, що відсторонення від роботи позивача здійснюється відповідно до наказу по підприємству без оплати праці.

Про рішення комісії Відповідача про відмову у призначенні допомоги Позивача повідомлено листами №172/53-02 від 21.06.2024, 207/53-02 від 03.07.2024, №258/53-02 від 15.07.2024, №1332/53-02 від 23.07.2024, №275/53-02 від 31.07.2024 на його електронну пошту, що не заперечується позивачем.

Також подано докази того, що Відповідачем в порядку вжиття заходів раціонального працевлаштування Позивача неодноразово пропонувалось ОСОБА_1 перевестись на іншу роботу, не заборонену йому за станом здоров`я, що б дозволило йому отримувати допомогу по тимчасовій непрацездатності, оскільки одночасно з переведенням працівника на іншу посаду дія недопуску була б припинена. Проте позивач, відмовляючись від працевлаштування, згоди на переведення не давав.

Відповідно до ст.8 Закону № 1105 страхувальник несе відповідальність за порушення порядку використання страхових коштів, несвоєчасне або неповне їх повернення. Уповноважений орган управління та його територіальні органи (Пенсійний фонд України) відповідно до покладених на них завдань здійснюють контроль за використанням страхових коштів, перевірку правильності їх використання страхувальниками із застосуванням ризик-орієнтованих підходів, контроль за веденням і достовірністю обліку та звітності щодо їх надходження та використання, застосовують у встановленому законодавством порядку фінансові санкції та накладають адміністративні штрафи. Вказане пояснює намагання Відповідача отримати роз`яснення ПФУ з цього питання щодо підставності нарахування матеріального забезпечення у випадку тимчасової непрацездатності в період, що збігається з періодом відсторонення працівника від роботи без збереження заробітної плати.

З урахуванням викладеного, на думку суду, підстав для задоволення позову, немає. Крім того, для скасування наказу про відсторонення відсутні правові підстави і пропущений строк позовної давності, а без його скасування призначення допомоги з тимчасової непрацездатності неможливе.

Вимоги Позивача про стягнення середньої заробітної плати за затримку розрахунку при звільненні суд вважає безпідставними, оскільки обґрунтованих підстав для нарахування і виплати Позивачеві лікарняних у Відповідача не було, а вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, як похідні від вимог про стягнення основних сум, задоволенню, на переконання суду, не підлягають.

Судом встановлено, що Відповідач виконав свій обов`язок провести з Позивачем повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать, тому передбачених статтею 117 КЗпП України підстав для відповідальності немає. Повідомлення про виплачені Позивачеві суми в день звільнення вручене йому в день звільнення, що підтверджується його особистим підписом в розрахунковому листку.

Крім того, висновки, викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19.02.2022 у справі N 1640/3365/18, від 26.06.2019 у справі N 761/9584/15-ц, від 16.07.2020 у справі N 400/2884/18, від 13.08.2020 у справі N 808/610/18 та в постанові Верховного Суду від 10.02.2022 містять посилання на те, що метою такого законодавчого регулювання відповідальності за час затримки розрахунку при звільненні (ст.117 КЗпП України) є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. А допомога з тимчасової непрацездатності відповідно до вимог Закону України "Про оплату праці", Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом №5 від 13.01.2004 Державного комітету статистики України - не відноситься до структури заробітної плати (більш того, за період, коли б працівник і так не працював, оскільки відсторонений від роботи).

Щодо стягнення моральної шкоди, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для їх задоволення, оскільки відповідно до ч.1 ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відсутність будь-яких порушень збоку Відповідача виключає обставини, які б могли стати підставою для стягнення на його користь моральної шкоди. Крім того, Позивач в позовній заяві жодним чином не обумовлює в чому проявляється нанесена йому шкода, чим викликана, яким чином розрахована тощо. Це на думку суду суперечить ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, яка визначає, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, порушення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин які мають істотне значення.

Суд дійшов висновку про те, що не призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності в даному випадку було законним і передбачуваним для Позивача, так як його було відсторонено від роботи через не проходження ним обов`язкового медичного огляду, строк закінчення якого йому був відомий. Більш того, відмова Позивача від запропонованих йому вакансій для працевлаштування відповідно до медичного висновку, свідчить про його незацікавленість в збереження роботи і заробітку, що суперечить його посиланням в позовній заяві на те, що він відчував страждання від їх втрати.

Для стягнення з відповідача суми судових витрат, які складаються з витрат з надання правничої допомоги в розмірі 4000,00 грн. суд не вбачає підстав, оскільки відповідно до вимог ст.ст.137, 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача, так як судом вирішено у позові відмовити.

За змістом статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків , встановлених цим Кодексом.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України), що передбачено ст. 12 ЦПК України.

На суд покладається обов`язок розгляду цивільної справи в межах заявлених сторонами вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом.

При цьому, матеріали справи не містять жодних належних, достатніх та допустимих доказів на спростування доводів відповідача.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

За таких обставин суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача сум допомоги по тимчасовій непрацездатності за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду та не гуртуються на нормах законодавства, а тому такі вимоги не можуть бути задоволені.

Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 6ст. 141 ЦПК України визначено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, враховуючи те, що суд дійшов висновку про відмову в позові, судові витрати слід компенсувати за рахунок держави.

Керуючись ст.ст.4, 5, 12, 13, 19, 76-81, 89, 141, 258-259, 263-265, 279, 354 ЦПК України суд,-

У Х В А Л И В :

в задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненн відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів після проголошення рішення.

Суддя: І. Я. Чорний