Провадження № 2/344/795/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої судді Пастернак І.А.

секретаря Устинської Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Національного університету водного господарства та природокористування про визнання протиправним і скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Національного університету водного господарства та природокористування про визнання протиправним і скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди. На обґрунтування позову зазначив, що він працює з вересня 2017 року на посаді доцента кафедри відновного правосуддя та приватної детективної діяльності Навчально-наукового інституту права Національного університету водного господарства та природокористування. В грудні 2021 року Позивач обраний на посаду за конкурсом та з січня 2022 року працює за контрактом. Наказом Національного університету водного господарства та природокористування К №2151 від 31 серпня 2023 року його звільнено з 05 вересня 2023 року з посади доцента 0.25 ставки кафедри відновного правосуддя та приватної детективної діяльності у зв`язку зі скороченням штату та чисельності працівників відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України. Наказ Відповідача К №2151 від 31 серпня 2023 року про його звільнення з 05 вересня 2023 року з посади доцента 0.25 ставки кафедри відновного правосуддя та приватної детективної діяльності у зв`язку зі скороченням штату та чисельності працівників відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України є незаконним і таким, що порушує гарантоване Конституцією України право на працю з наступних причин.

Позивач має науковий ступінь кандидата юридичних наук, вчене звання доцента кафедри кримінального процесу та криміналістики, обраний на посаду за конкурсом, має юридичну освіту за напрямком підготовки «Правознавство». Позивач пройшов підвищення кваліфікації у 2018 за спеціальністю «Право» та 2023 році «Удосконалення професійної компетентності викладача юридичних дисциплін». Позивач є автором понад 60 наукових праць, на протязі 2018 2022 років керував студентським науковим гуртком, здійснював керівництво студентською науковою роботою. В Національному університеті водного господарства та природокористування Позивач за період роботи готував навчально-методичну документацію з юридичних дисциплін та викладав такі навчальні курси: - «Кримінальний процес України», «Теорія доказів», «Актуальні проблеми кримінального права та процесу», «Прийняття рішень та планування дій під час виявлення, розкриття та розслідування кримінальних правопорушень», «Криміналістика (актуальні проблеми)», «Криміналістична техніка в розшуковій діяльності»; «Міжнародний досвід здійснення правоохоронної діяльності». Відповідач не ознайомив Позивача із наказом від 28 червня 2023 року №425 «Про скорочення штату та чисельності працівників університету». Позивач неодноразово письмово звертався з проханням надати копію цього наказу, однак Відповідач на день подання позовної заяви копію наказу не надав. Тому Позивачу не відомо зміст зазначеного наказу. Зазначене підтверджується повідомленням про наступне вивільнення, листами Позивача від 12.09.2023 та 05.10.2023. 03 липня 2023 року Позивач ознайомився з наказом К №-1338 від 29.06.2023 «Про попередження про звільнення з зв`язку зі скороченням штату та чисельності працівників університету». В цей же день Позивач ознайомився з повідомленням від 29.06.2023 про наступне вивільнення, яке було складене в двох екземплярах. В повідомленні про наступне вивільнення Відповідач запропонував Позивачу лише одну посаду методиста 1 категорії сектору планування, організації та контролю навчального процесу навчально-методичного відділу. Більше жодних пропозицій Позивачу від Відповідача щодо вакантних посад в університеті не надходило до моменту звільнення з роботи. Перед звільненням з роботи Відповідач не запропонував Позивачу всі посади, які з`явилися в університеті протягом усього періоду і існували на день звільнення та не з`ясував позиції щодо погодження продовження роботи на цих посадах. Таким чином Відповідач не виконав вимоги частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП України, а Позивач не відмовлялася від запропонованої посади. Позивачу відомо, що за період з 29.06.2023 по 05.09.2023 як мінімум дві посади були звільнені в Навчально-наукового інституту права Національного університету водного господарства та природокористування. Так, професор кафедри спеціальних юридичних дисциплін ОСОБА_2 звільнилася за власним бажанням, а доцент кафедри спеціальних юридичних дисциплін ОСОБА_3 помер. Також іншим особам, які підлягали вивільненню були запропоновані інші посади, які не пропонувалися Позивачу.

Відповідач в порушення вимог КЗпП України, Закону України «Про вищу освіту», Колективного договору, Положення про організацію освітнього процесу у Національному університеті водного господарства та природокористування, за наявності вакантних посад звільнив з роботи Позивача, а на вакантні посади прийняв нових працівників без оголошення та проведення конкурсу. Серед зазначених є особи, які не мають наукового ступеня або вченого звання, працюють за сумісництвом, обіймають посади за суміщенням посад та займають дві посади, що передбачають виконання адміністративно-управлінських функцій. Тому наказ Відповідача К №2151 від 31 серпня 2023 року про звільнення Позивача з 05 вересня 2023 року з посади доцента 0.25 ставки кафедри відновного правосуддя та приватної детективної діяльності у зв`язку зі скороченням штату та чисельності працівників відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України є незаконним і підлягає скасуванню, а Позивач поновленню на роботі.

Просив визнати протиправним та скасувати наказ Національного університету водного господарства та природокористування К №2149 від 31 серпня 2023 року про звільнення ОСОБА_1 з 05 вересня 2023 року з посади доцента 0.25 ставки кафедри відновного правосуддя та приватної детективної діяльності у зв`язку зі скороченням штату та чисельності працівників відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України, поновити ОСОБА_1 на роботі з 05 вересня 2023 року. Стягнути з Національного університету водного господарства та природокористування на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу та моральну шкоду.

06.02.2024 року представник відповідача надав письмові пояснення, в яких зазначив, що 23 червня 2023 року вченою радою університету було прийняте рішення про ліквідацію кафедри відновного правосуддя та приватної детективної діяльності з 01.09.2023 року у зв`язку із зменшенням навчального навантаження та з метою оптимізації навчального процесу навчально-наукового інституту права. На виконання даного рішення вченої ради 28 червня 2023 року було видано наказ №424 «Про ліквідацію кафедри відновного правосуддя та приватної детективної діяльності навчально-наукового інституту права». П. 2 даного наказу зобов`язано начальнику відділу кадрів університету у встановленому законодавством порядку вжити заходів щодо забезпечення трудових прав працівників кафедри відновного правосуддя та приватної детективної діяльності навчально-наукового інституту права, а саме: до 1 липня попередити працівників кафедри відновного правосуддя та приватної детективної діяльності навчальнонаукового інституту права про можливе припинення трудового договору у зв`язку зі скороченням штатів; за наявності запропонувати працівникам кафедри відновного правосуддя та приватної детективної діяльності навчально-наукового інституту права для працевлаштування інші вакантні посади в університеті, які відповідають їхній кваліфікації; підготувати подання до профкому університету з проханням надати згоду на звільнення працівників, які є членами профспілки у встановлені законодавством терміни; у разі відсутності вакантних посад або відмови від запропонованих посад та надання профком згоди на звільнення, звільнити працівників кафедри відновного правосуддя та приватної детективної діяльності навчально-наукового інституту права після спливу 2-місячного терміну з моменту попередження за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. На виконання даного наказу було видано наказ ректора К№1338 «Про попередження про звільнення у зв`язку зі скороченням штату та чисельності працівників університету», яким позивача, на виконання вимог ст. 49-2 Кодексу законів про працю України, попереджено персонально про наступне вивільнення за два місяці. Тоді ж, 29 червня 2023 року, відділом кадрів було підготовлено повідомлення про наступне вивільнення у зв`язку із скороченням штату та чисельності працівників на ім`я позивача. Даним повідомленням позивачу також було запропоновано переведення на вакантну посаду методиста І категорії сектору планування, організації та контролю навчального процесу навчально-методичного відділу. З даним повідомленням позивач ознайомився 03.07.2023 року, проте не вказав чи погоджується на запропоновану посаду чи відмовляється від неї. У зв`язку з тим, що університет так і не отримав згоди позивача щодо переведення на запропоновану вакантну посаду, то його наказом від 31.08.2023 року К№2151 було звільнено з посади доцента 0,25 ставки кафедри відновного правосуддя та приватної детективної діяльності у зв`язку зі скороченням штату та чисельності працівників відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України з 05.09.2023 року. В той же день, позивачу було надіслано лист від 05.09.2023 року №25/323 з повідомленням про звільнення та проханням з`явитися для отримання належним чином оформленої трудової книжки, до якого було долучено копію відповідного наказу. 18 вересня 2023 року університетом було отримано лист від ОСОБА_1 про направлення йому трудової книжки поштовим відправленням. 21 вересня 2023 року трудова книжка разом із супровідним листом за №001-783 була надіслана позивачу. У жовтні 2023 року, коли університет мав остаточні дані щодо наявного контингенту студентів, а відповідно і обсяг навчального навантаження, ОСОБА_1 у відповідності до ст. 42-1 КЗпП України було запропоновано для повторного прийняття на роботу вакантна посада доцента 0,25 ставки кафедри конституційного права та галузевих дисциплін. Дана пропозиція була надіслана позивачу 06.10.2023 року листом за № 001-836. Відповіді на дану пропозицію, як і на пропозицію, яка була вручена позивачу одночасно з повідомленням про наступне вивільнення у зв`язку із скороченням штату та чисельності працівників, університет так і не отримав. Тобто, як видно з вищевикладеного, університетом при звільненні ОСОБА_1 було повністю дотримано встановлену чинним законодавством України процедуру. Просив відмовити у задоволенні всіх позовних вимог як необґрунтованих (а.с.225-228, т.1).

Позивач позовні вимоги підтримав, просив задоволити в повному обсязі.

Представник відповідача подав клопотання в якому просив розгляд спрви проводити без його участі.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи, суд прийшов до наступного висновку.

Згідно вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 01.09.2021 року працював в Національному університеті водного господарства та природокористування за основним місцем роботи на посаді доцента 0,25 ставки кафедри відновного правосуддя та приватної детективної діяльності, що підтверджується довідкою від 06.10.2023 року №25/380 (а.с.111, т.1).

Позивач є юристом з 2001р. (а.с.26 т.1), кандидатом юридичних наук з 2010р. (а.с.66 т.1) та доцентом кафедри кримінального процесу та криміналістики з 2011р. (а.с.67 т.1).

Відповідно до наказу №425 від 28.06.2023 року про скорочення штату та чисельності працівників університету на підставі наказу НУВГП від 28.06.2023 року №424 «Про ліквідацію кафедри відновного правосуддя та приватної детективної діяльності навчально-наукового інституту права», скорочено чисельність працівників за посадою доцента кафедри відновного правосуддя та приватної детективної діяльності 2 особи (1 ставка) (а.с.72-73, т.1, 187-188, т.1).

Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

З матеріалів справи вбачається, що згідно повідомлення про наступне вивільнення у зв`язку із скороченням штату та чисельності працівників від 29.06.2023 року, у зв`язку із скороченням штату та чисельності працівників Національного університету водного господарства та природокористування позивача попереджено про звільнення з посади на підставі п.1 ст.40 КЗпП. Запропоновано переведення на посаду методиста І категорії сектору планування, організації та контролю навчального процесу навчально-методичного відділу з посадовим окладом 6 268,9 грн. згідно штатного розпису (а.с.34, т.1).

03 липня 2023 року Позивач ОСОБА_1 ознайомився з наказом К №-1338 від 29.06.2023 «Про попередження про звільнення з зв`язку зі скороченням штату та чисельності працівників університету» (а.с.54-55, т.1).

Стосовно доводів сторони позивача щодо того, що позивач не отримував наказ від 28.06.2023р. №425 «Про скорочення штату та чисельності працівників університету» і дане є порушенням закону, то слід зазначити те, що на підставі даного наказу ректором було видано наказ К №-1338 від 29.06.2023р., яким попереджено позивача про наступне вивільнення за 2 місяці та доведено під розписку до його відома, а тому суд відхиляє доводи, що не ознайомлення ОСОБА_1 з наказом від 28.06.2023р. №425 порушило його право, так як наказом К №1338 від 29.06.2023 року його належним чином повідомлено про наступне вивільнення в строки визначені законом.

Наказом від 31.08.2023 року К №2151 ОСОБА_1 було звільнено з 05.09.2023 року із займаної посади доцента 0,25 ставки кафедри відновного правосуддя та приватної детективної діяльності у зв`язку зі скороченням штату та чисельності працівників відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с.33).

Основоположні засади реалізації права на працю визначені положеннями ст. 43 Конституції України, якою закріплено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Стаття 43 КЗпП України визначає, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України, Бюро економічної безпеки України чи органів, що здійснюють контроль за додержанням податкового та митного законодавства.

Судом встановлено, що відповідач попередив позивача про майбутнє вивільнення з дотриманням строку, визначеного статтею 49-2 КЗпП України.

Разом з тим, перевіряючи доводи позивача стосовно невиконання Національним університетом водного господарства та природокористування свого обов`язку щодо надання позивачу пропозицій посад (іншої роботи) в Національному університеті водного господарства та природокористування, суд приходить до висновку про їх обґрунтованість та їх підтвердження наявними в матеріалах справи доказами.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

В порушення вимог статті 49-2 КЗпП України при попередженні про наступне вивільнення відповідач запропонував позивачу посаду методиста 1 категорії сектору планування, організації та контролю навчального процесу навчально-методичного відділу. Більше пропозицій посад протягом строку з моменту попередження до моменту звільнення позивача з посади не надавав.

Позивач зазначив, що у повідомленні запропоновано було тільки одну вакантну посаду, при цьому позивач не відмовлявся від запропонованої посади, а роботодавцем не виконано вимоги трудового законодавства щодо запропонування всіх вакантних посад, які були в університеті, в т.ч. викладацьких.

З пояснень позивача встановлено, що на запропоновану дану посаду методиста І категорії сектору планування, організації та контролю навчального процесу навчально-методичного відділу, позивач не відповів відповідачу щодо прийняття чи відхилення пропозиції, оскільки, така пропозиція даної посади не могла бути прийнятою позивачем, так як він очікував інші пропозиції, оскільки у університеті були вакантні посади, а загальна чисельність 1571 одиниць працюючих після скорочення посад не змінилась.

Отже, доводи позову щодо того, що він не відмовився від даної посади, спростовані самим поясненням позивача про неприйняття ним такої пропозиції, яка вказана у повідомленні про наступне вивільнення від 29.06.2023р.

Позивачем надано з сайту університету розклад занять на 2023 рік, згідно якого з 04.09 по 15.09 у групі ПР-41 (І курс студентів) призначалися заняття (а.с.47-53 т.1).

У матеріалах справи наявна копія штатного розпису Національного університету водного господарства та природокористування на 2023 рік зі штатом в кількості 1 571 штатних одиниць, з якої вбачається, що станом на 01.01.2023р. у НУВГП було 10 штатних посад керівного складу, 368.9 штатних посад професорсько-викладацького складу (в т.ч. 199.7 доцент та 16.3 одиниці доцент кафедри), та інші посади в т.ч. з навчально-допоміжного персоналу, в тому числі методист (а.с.177-196 т.1).

Отже, посаду яку займав позивач віднесено до професорсько-викладацького складу, а посаду яку запропоновано позивачу (методист) віднесено до навчально-допоміжного персоналу.

Не заслуговують на увагу суду пояснення представника відповідача про те, що оскільки позивач не відповів (письмово) відповідачу про запропоновану йому одну посаду, тому всі інші вакантні йому і не пропонувались. Такі пропозиції мали бути подані позивачу одночасно, оскільки закон зобов`язує роботодавця запропонувати всі наявні вакантні посади, а не по черзі на власний вибір роботодавця. Це дає прийти до висновку суду про те, що відповідач не дотримався вимог КЗпП України при звільненні позивача.

Станом на 03.07.2023р. згідно виданих відповідачем довідок, в навчально-науковому інституті права працювало 31 працівник, в т.ч. позивач (а.с.21-29 т.2).

Водночас на вимогу надати всі вакантні посади станом на 03.07.23р. та 05.09.2023р. відповідач надав перелік наявних вакантних посад набагато більше ніж запропонована одна посада позивачу, при цьому однобоко надано інформацію, оскільки такі посади віднесено до навчально-допоміжного персоналу, а наявні посади, які віднесено до професорсько-викладацького складу, взагалі відповідачем не було надано суду.

Крім того, як вбачається з довідки від 08.12.2023 року №24/424, за період з 03.07.2023 року по 05.09.2023 року було звільнено наступних працівників навчально-наукового інституту права Національного університету водного господарства та природокористування з наступних причин: у зв`язку зі смертю 1 людина (з посади старшого викладача); за власним бажанням 1 людина (з посади професора); за угодою сторін 1 людина (з посади доцента): у зв`язку із закінченням строку трудового договору 1 людина (з посади доцента) (а.с.186, т.1).

Таким чином судом встановлено, що за наявності вакантних посад відповідач не запропонував всі наявні посади позивачу, проте приймав на роботу інших працівників (а.с.114, 118, 119, 120, 123,124,125, 126, 127, 177-178 т.1), що свідчить про порушення Національним університеом водного господарства та природокористування вимог статей 40, 49-2 КЗпП України та порушення порядку звільнення позивача з посади.

При застосуванні положень частини першої та другої статті 40, статті 49-2 КЗпП України суд враховує висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 18.08.2021 року у справі № 659/51/20, від 08.11.2021 № 501/2942/20, відповідно до яких за приписами частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення.

Також у постанові від 08.11.2021 у справі № 501/2942/20 Верховний Суд дійшов висновку про порушення порядку звільнення, передбаченого частиною третьою статті 49-2 КЗпП України, роботодавцем, який не запропонував позивачці всіх наявних вакансій, однак приймав на роботу інших працівників.

З огляду на порушення Національним університетом водного господарства та природокористування порядку звільнення позивача з посади на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суд вважає доведеними позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування наказу Національного університету водного господарства та природокористування від 31.08.2023 К № 2149 Про звільнення ОСОБА_1 з 05 вересня 2023 року з посади доцента 0.25 ставки кафедри відновного правосуддя та приватної детективної діяльності у зв`язку зі скороченням штату та чисельності працівників відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Відповідно до частин першої та другої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України позивач підлягає поновленню на посаді доцента кафедри Національного університету водного господарства та природокористування з 05.09.2023.

Вирішуючи позовні вимоги про стягнення з Національного університету водного господарства та природокористування на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд враховує, що відповідно до висновків, викладених у постанові Великої Палати від 20.06.2018 у справі № 826/808/16 виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу. Законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин.

Середній заробіток працівника визначається згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі Порядок №100).

Відповідно до пункту 2 Порядку №100 у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Пунктом 5 Порядку №100 передбачено, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Відповідно до пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно з Довідкою про середньомісячну заробітну плату ОСОБА_1 від 03.10.2023 року № 141, виданою Національним університетом водного господарства та природокористування середньоденна заробітна плата позивача складає 554,79 грн. (а.с.110, т.1)

А тому з 05.09.2023 року по день ухвалення судового рішення по справі (03.06.2024 року) середній заробіток за час вимушеного прогулу складає 554.79 грн. * 194 робочих дні = 107 629.26 грн.

Позивач також просив суд стягнути з Національного університету водного господарства та природокористування на його користь на відшкодування моральної шкоди, спричиненої незаконним звільненням, 5 000 грн. В обґрунтування вимог про відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 зазначив, що він відчуває психологічний дискомфорт, почуття образи, обурення у зв`язку з дискримінаційними діями Відповідача, якими надана безпідставна перевага іншим особам при наданні права на працю. Незаконні дії Відповідача призвели до різкого обмеження звичного способу життя. Необхідність звернення за захистом в суд, забрало багато часу і потребувало значних фізичних та моральних зусиль, витрат коштів, що фізично та морально виснажило Позивача. Позивач сприймає незаконні дії Відповідача як відверту несправедливість та демонстрацію зневажливого ставлення до розумових здібностей Позивача, що пригнічує його психіку, спонукає до негативної оцінки своєї особистості, свого місця у суспільстві і у відносинах з іншими людьми, принижує честь і гідність, деморалізує та викликає у Позивача значні і тривалі моральні страждання.

Суд вважає, що вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з приписами статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Статтею 23 Цивільного кодексу України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.95 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Суд враховує висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 01.09.2021 у справі № 235/7740/18-ц, відповідно до якого захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси.

Суд також враховує практику Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої приватне життя «охоплює право особи формувати та розвивати відносини з іншими людьми, включаючи відносини професійного чи ділового характеру» (пункт 25 «C. проти Бельгії» від 07 серпня 1996 року (Reports 1996)). А звільнення з посади становить втручання у право на повагу до приватного життя (п.п. 43-48 рішення Суду у справі «Ozpinar проти Туреччини» від 19 жовтня 2010 року (справа № 20999/04)).

Поряд з цим, суд вважає, що визначений позивачем розмір відшкодування моральної шкоди у 5 000 грн. є надмірним та, виходячи з засад розумності та справедливості (співмірності) з урахуванням обставин справи, характеру та обсягу страждань позивача, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у житті, суд визначає розмір грошового відшкодування спричиненої позивачу моральної шкоди у 3 000 грн.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (стаття 89 ЦПК України).

Інші доводи позивача, які наведені у позові в межах наданих позивачем та відповідачем доказів, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини.

Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Щодо судових витрат, то суд зазначає наступне.

Так, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За таких підстав, приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч. 6 ст.141 ЦПК України, й судові витрати (судовий збір за вимогу немайнового характеру - скасування наказу та поновлення на роботі) стягнути з відповідача на користь держави у розмірі 1073.60 грн.

Відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за вимогу про стягнення середнього заробітку та стягнення моральної шкоди у розмірі 2 147.20 грн.

Відповідно до статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

На підставі викладеного, керуючись статтями 36,40,49-2,116,117,235,237-1 КЗпП України, ст.ст. 10, 12, 13, 89, 141,263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до Національного університету водного господарства та природокористування про визнання протиправним і скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди задоволити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Національного університету водного господарства та природокористування від 31 серпня 2023 року К №2151 «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Поновити ОСОБА_1 на посаді доцента кафедри з 05 вересня 2023 року.

Стягнути з Національного університету водного господарства та природокористування (, вул. Соборна, 11, м.Рівне, 33028) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05.09.2023р. по день ухвалення рішення (по 03.06.2024р.) в розмірі 107 629 (сто сім тисяч шістсот двадцять дев`ять) гривень 26 копійок.

Стягнути з Національного університету водного господарства та природокористування (, вул. Соборна, 11, м.Рівне, 33028) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , моральну шкоду у розмірі 3 000 (три тисячі) гривень.

Стягнути з Національного університету водного господарства та природокористування (, вул. Соборна, 11, м.Рівне, 33028 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , судовий збір у розмірі 2 147,20 грн.

Стягнути з Національного університету водного господарства та природокористування (, вул. Соборна, 11, м.Рівне, 33028) на користь держави з зарахуванням на рахунок UA0026001, отримувач коштів ГУК у м.Києві/м.Київ/22030106, код за , банк отримувача Казначейство України (ЕАП), код класифікації доходів бюджету 22030106 - судовий збір в розмірі 1073. 60 грн.

В задоволенні решти вимог відмовити.

Рішення суду в частині поновлення на роботі підлягає негайному виконанню.

Рішення суду в частині виплати заробітної плати підлягає негайному виконанню в межах суми платежу за один місяць.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Довідка: Повний текст рішення виготовлено 12.06.2024 року.

Суддя Пастернак І.А.