Провадження № 2/760/6622/24
Справа № 760/5150/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26.09.2024 м. Київ

Солом`янський районний суд міста Києва в складі: головуючого судді Зуєвич Л.Л., за участю:

секретаря судового засідання Гуцало М.В.,

представника позивачів ОСОБА_1 (ордери від 28.02.2024);

відповідача ОСОБА_2 (особисто, паспорт);

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_3 /далі ОСОБА_3 / ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ; адреса представника: АДРЕСА_2 ; e-mail: ІНФОРМАЦІЯ_2 ), ОСОБА_4 /далі ОСОБА_4 / ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ; адреса: АДРЕСА_1 ; адреса представника: АДРЕСА_2 ; e-mail: ІНФОРМАЦІЯ_2 ) до ОСОБА_2 /далі ОСОБА_2 / ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ; РНОКПП: НОМЕР_3 ; адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ; адреса, зазначена позивачем: АДРЕСА_3 ; e-mail: ІНФОРМАЦІЯ_5 ) про визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

Рух справи

01.03.2024 до Солом`янського районного суду міста Києва надійшла вказана позовна заява, датована 28.02.2024, за підписом представника позивачів адвоката Марініченка В.К. (діє на підставі ордерів), в якій позивачі просять суд:

- визнати за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_4 ;

- визнати за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_4 .

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.03.2024 для розгляду зазначеної позовної заяви визначено суддю Зуєвич Л.Л. Фактично справу передано судді по реєстру 04.03.2024.

Судом в порядку ч.ч. 6, 8 ст. 187 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) направлялись запити щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи відповідача у справі. Відповідь на такі запити надійшла до суду 05.03.2024.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 11.03.2024 вказаний позов прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 16.05.2024.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 16.05.2024 у судовому засіданні оголошувалась перерва до 11.07.2024 в т.ч. з огляду на отримання відповідачем копії позову разом з додатками лише у відповідному судовому засіданні, необхідність надання відповідачу часу для підготовки відзиву на позов, а також з урахуванням витребування судом доказів у справі.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 11.07.2024 закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті на 26.09.2024.

У судому засіданні 26.09.2024 сторони підтримали доводи та вимоги, викладені у письмових заявах, поданих до суду.

Під час судового розгляду справи здійснювалось фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 247 ЦПК України.

Обґрунтування позову

В обґрунтування позову вказується, що квартира АДРЕСА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Органом приватизації Жовтневої райдержадміністрації м. Києва 11.12.1997 згідно з розпорядженням (наказом) № 2879 від 11.12.1997, зареєстрованого в КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності» 13.01.1998 та записане у реєстрову книгу за № 3319 належала ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 по 1/4 частини в рівних частках.

Зазначається, що ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_5 помер та спадщину на частку померлого оформили його сини ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим державним нотаріусом П`ятої київської державної нотаріальної контори 06.07.2023.

У позові зауважується, що між позивачами та відповідачем почали виникати суперечки з приводу здійснення права власності на вказану квартиру.

Як стверджується у позові, відповідач забрав свідоцтво про право власності на вказану квартиру і відмовився надавати його позивачам, мотивуючи це тим, що воно потрібно йому самому і він колись його їм надасть.

Звертається увага на те, що позивачі, маючи намір внести запис про право власності на свої частки вказаної квартири до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, звернулися до відповідача, проте відповідач відмовився надавати необхідні документи.

Як наголошується у позові, не знайшовши спільної мови з відповідачем, позивачі 31.07.2023 звернулися із заявою до Солом`янського управління поліції ГУНП у м. Києві та

на вказану заяву Солом`янським управлінням поліції ГУНП у м. Києві було надано відповідь, що звернення з приводу неправомірних дій зі сторони ОСОБА_2 , в Солом`янському УП ГУ Національної поліції у м. Києві зареєстровано до ЄО № 31883 від 02.08.2023 та розглянуте. При цьому вказується, що в ході проведеної перевірки слідчим відділом Солом`янського УП не встановлено фактичних даних, які б свідчили про наявність в діях ознак кримінального правопорушення, відповідно відсутні підстави для внесення даної події до Єдиного реєстру досудових розслідувань (ЄРДР) та зазначається, що у зверненні позивачів вбачаються ознаки цивільно-правових відносин.

Також, у позові акцентується, що позивач звернувся до Центру надання адміністративних послуг Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації із заявою про видачу дублікату свідоцтва про право власності на житло за адресою: АДРЕСА_5 , та листом № 147 від 14.12.2023 відділ приватизації державного житлового управління житлово-комунального господарства та будівництва Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації відмовив у видачі дубліката свідоцтва про право власності на житло, оскільки відсутня згода інших співвласників.

У позові зазначається, що позивачами за даними позовом про визнання права власності є особи, які вже є власниками вказаної квартири.

Беручи до уваги викладене, в позові зауважується, що в даному випадку йдеться про підтвердження права власності позивачів на частини зазначеної квартири, які вони набули на законних підставах, однак потребують захисту у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів на це нерухоме майно, що перебувають у відповідача та неможливістю їх отримати та відновити, а отже, як стверджується в позові, вирішення даного питання у позасудовому порядку з незалежних від позивачів обставин не є можливим.

Таким чином, позивачі вважають, що суд має захистити їхні права та інтереси оскільки відновити оригінал та отримати дублікат правовстановлюючого документа вони не мають можливості.

Щодо правової позиції відповідача

31.05.2024 до суду надійшов відзив на позовну заяву, за підписом відповідача, в якому останній просить суд закрити провадження у справі на підставі п. 2 ст. 255 ЦПК України (а.с. 95-99).

У відзиві, зокрема, вказується, що право власності ОСОБА_3 на 1/4 частку кв. АДРЕСА_4 та ОСОБА_4 на 1/4 частку кв. АДРЕСА_4 зареєстроване 13.01.1998 відповідно до законодавства, що діяло на момент його виникнення і є дійсним, тому не потребує додаткового визнання та нової реєстрації.

Як зазначає відповідач, із свідоцтва про право власності на житло, виданого 11.12.1997 органом приватизації Жовтневої райдержадміністрації м. Києва, вбачається, що кв. АДРЕСА_4 належить на праві приватної спільної власності гр. ОСОБА_4 та членам її сім`ї ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в рівних долях.

При цьому, зауважується, що на зворотній стороні цього свідоцтва про право власності на житло стоїть печатка Бюро технічної інвентаризації м. Києва з відміткою про те, що 13.01.1998 вказана квартира зареєстрована на праві приватної спільної власності на підставі «Свідоцтва про право власності на житло» і записана у реєстрову книгу за № 3319.

На думку відповідача, право власності ОСОБА_3 на 1/4 частку кв. АДРЕСА_4 та ОСОБА_4 на 1/4 частку кв. АДРЕСА_4 визнане Державою Україна; зареєстроване до 01.01.2013, відповідно до вимог законодавства, чинного станом на час його виникнення; ??є дійсним станом на час розгляду справи в суді; не потребує додаткового визнання, тому що позивачі можуть здійснювати будь-які дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав та їх обтяжень на нерухоме майно вказане у позовній заяві.

Разом з тим, відповідач вважає, що інформація викладена в листі БТІ вказує на те, що станом на 01.02.2024 право власності ОСОБА_4 на 1/4 частку кв. АДРЕСА_4 та ОСОБА_3 на 1/4 частку кв. АДРЕСА_4 , зареєстроване відповідно до вимог законодавства, чинного станом на час його виникнення, є дійсним і ніким не порушене.

Відповідач стверджує, що позивачі користуються спірною квартирою вільно на власний розсуд та мають вільний доступ до цієї квартири, а йому співвласнику квартири, доступ до цієї квартири перекрили.

Зі слів відповідача, позивачі без його згоди, встановили новий замок на вхідних дверях до цієї квартири та незважаючи на його неодноразові прохання, ключі від встановленого на вхідних дверях нового замка не надали.

Таким чином, відповідач вважає, що у даній справі відсутній предмет спору.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин в їх сукупності, суд встановив наступне.

В матеріалах справи наявна копія свідоцтва про право власності на житло від 11.12.1997 видане Органом приватизації Жовтневої райдержадміністрації м. Києва та записане у реєстрову книгу за № 3319 (а.с. 103), зі змісту якого вбачається, що квартира за адресою: АДРЕСА_6 на праві приватної, спільної (сумісної або часткової) власності належить ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 в рівних долях.

Як вбачається з копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 , виданого 07.11.2022 Вільногірським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Кам`янському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) /а.с. 126/, ІНФОРМАЦІЯ_6 у віці 79 років помер ОСОБА_5 .

В матеріалах справи міститься копія спадкової справи № 592/2022 заведеної після смерті ОСОБА_5 (а.с. 114-177).

На а.с. 11, 155, 171 містяться копії свідоцтв про право на спадщину за законом від 06.07.2023, посвідчені державним нотаріусом П`ятої київської державної нотаріальної контори Василевською О.А. та зареєстроване в реєстрі за №№ 3-419, 3-422, зі змісту яких вбачається, що спадкоємцями 1/4 частини квартири АДРЕСА_4 , що належала ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_6 є його: сини ОСОБА_2 та син ОСОБА_3 . При цьому, зазначено, що: свідоцтво про право на спадщину на 1/8 частину квартири видану ОСОБА_2 ; свідоцтво про право на спадщину на 1/8 частину квартири видану ОСОБА_3 .

У відповіді КП КМР «КМ БТІ» № 062/14-1168 від 01.02.2024 (а.с. 18) на адвокатський запит від 18.01.2024 (а.с. 17), зокрема, зазначається наступне:

«За даними реєстрових книг Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» (далі-Бюро) об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_5 на праві приватної власності зареєстрований за ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в рівних долях на підставі свідоцтва про право власності на житло виданого органом приватизації Жовтневої райдержадміністрації 11.12.1997, наказ № 2879 (дата реєстрації 13.01.1998).»

Відповідно до відповіді Відділу приватизації державного житла Управління житлово-комунального господарства та будівництва Солом`янської РДА № 147 від 14.12.2023 (а.с. 16) позивачу ОСОБА_3 відмовлено у видачі дубліката свідоцтва про право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_5 .

За змістом, з вказаної відповіді, зазначено наступне:

«Згідно з архівними матеріалами щодо приватизації квартири АДРЕСА_4 свідоцтво про право власності було оформлене відповідно до розпорядження органу приватизації Жовтневої районної державної адміністрації міста Києва від 11.12.1997 № 2879 на чотирьох осіб.

У поданій заяві на видачу дубліката свідоцтва про право власності на житло, відсутня засвідчена підписами згода інших співвласників квартири, що брали участь у приватизації, та відповідно не подано копії документів, що посвідчують їх особу, як це передбачено пунктом 2 вичерпного переліку документів, необхідних для отримання адміністративної послуги, інформаційної картки адміністративної послуги «Видача дубліката свідоцтва про право власності на житло», затвердженої розпорядженням Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації від 26.04.2019 № 354.

При подачі копій документів обов`язкове пред`явлення їх оригіналів для звірки.

Відповідно до пункту 5 вичерпного переліку документів, зазначеної інформаційної картки, громадянин подає інформаційну довідку щодо реєстрації права власності на приватизоване житло з Київського міського бюро технічної інвентаризації.

Ви не подали вказану інформаційну довідку.

Зважаючи на те, що документи надані не в повному обсязі, та беручи до уваги наведене, видати дублікат свідоцтва про право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_5 , немає підстав.»

Як вбачається з відповіді Солом`янської РДА в м. Києві від 12.06.2024 (а.с. 109), за відомостями Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Солом`янської РДА та інформації з Реєстру територіальної громади міста Києва за адресою: АДРЕСА_6 , зареєстровано три особи:

- ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , дата реєстрації 15.01.1988;

- ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , дата реєстрації ІНФОРМАЦІЯ_7 ;

- ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дата реєстрації 12.01.1990.

Також до матеріалів справи долучено копії: паспорту ОСОБА_3 (а.с. 7); довідки Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Солом`янської РДА ОСОБА_3 (а.с. 8); паспорту та довідки про присвоєння ідентифікаційного номера ОСОБА_4 (а.с. 9-10); витягу з Державного реєстру речових прав № 338185877 від 06.07.2023 (а.с. 12); заяви до Солом`янського управління поліції ГУНП у м. Києві від 31.07.2023 (а.с. 14); відповіді Солом`янського управління поліції ГУНП у м. Києві від 02.08.2023 (а.с. 15); роздруківки скріншотів листування (а.с. 19-20); звіту про оцінку майна ринкової вартості нерухомості (а.с. 21-28).

Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права

Відповідно до ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Положеннями ч. 1 ст. 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У постанові Верховного Суду від 25.05.2020 у справі № 556/1321/16-ц викладений висновок про те, що за своїм змістом право на пред`явлення позову означає право на процес незалежно від його результату, право на діяльність суду щодо розгляду та вирішення вимоги про захист порушеного або оскаржуваного права або законного інтересу, тобто право на одержання рішення незалежно від його змісту і характеру. Таким чином, право на пред`явлення позову є процесуальною категорією, оскільки наявність цього права в зацікавленої особи зовсім не залежить від наявності в неї того суб`єктивного права або охоронюваного законом інтересу, які підлягають захисту. Наявність у особи права на пред`явлення позову не завжди означає наявність у неї права на задоволення позову, оскільки суд може встановити, що вимоги не засновані на законі, і відмовити у їх задоволенні.

Як зазначено у постанова об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 12.04.2021 у справі № 564/2227/17 (провадження № 61-39960сво18), порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку порушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюється судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (відповідний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18).

Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними.

За змістом ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 13.03.2024 у справі № 725/3821/23, провадження № 61-15366св23):)

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду від 23.11.2023 у справі № 685/547/23).

Звертаючись до суду з позовом, позивачі посилаються на те, що вони є власниками по 1/4 частини спірної квартири на підставі свідоцтва про право власності, однак правовстановлюючий документ на квартиру знаходиться у відповідача, внаслідок чого позивачі не можуть здійснити реєстрацію своїх часток у встановленому порядку та в повній мірі реалізувати своє право власності, у зв`язку з цим просять суд визнати за ними право власності на свої частки у спірній квартирі.

При цьому, в позові зауважується, що в даному випадку йдеться про підтвердження права власності позивачів на частини зазначеної квартири, які вони набули на законних підставах, однак потребують захисту у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів на це нерухоме майно, що перебувають у відповідача.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

З аналізу норм законодавства вбачається, що набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при вирішенні питання про визнання права власності повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому ст. 392 ЦК України.

Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно із усталеною судовою практикою власник майна має пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється, не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджені відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 21.07.2021 у справі № 640/3509/19, провадження № 61-10287св20).

Отже, вбачається, що з урахуванням положень ч. 1 ст. 15 та ст. 392 ЦК власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється.

Як вбачається з матеріалів справи, квартира за адресою: АДРЕСА_6 належала на праві приватної, спільної (сумісної або часткової) власності ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 в рівних долях.

Разом з тим, судом встановлено, що спадкоємцем 1/4 частини квартири АДРЕСА_4 , що належала ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_6 є його син ОСОБА_2 та син ОСОБА_3 по 1/8 частці, що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину за законом від 06.07.2023 №№ 3-420, 3-422.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Наявність суб`єктивного права позивачів, як співвласників квартири АДРЕСА_4 підтверджена відповідними доказами, не підлягає сумніву. Доказів втрати документа, який засвідчує право власності позивачів на вказану квартиру, матеріали справи не містять, як і доказів того, що таке право власності не визнається або оспорюється іншими особами. Відповідач у справі ОСОБА_2 право власності позивачів на належні їм частки квартири не оспорює.

З огляду на наведене, суд не вбачає правових підстав для застосування в даному випадку приписів ст. 392 ЦК України.

Враховуючи наведене, суд не вбачає наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Щодо судового збору

Приписами ч. 1 ст. 141 ЦПК України встановлено, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи результат вирішення спору (відмову у позові), відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем, не відшкодовуються.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 2-13, 76-81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання права власності, відмовити.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо (ч. 1 ст. 355 ЦПК України) до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 354 ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду (ч. 2 ст. 354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України (ч. 3 ст. 354 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано (ч. 1 ст. 273 ЦПК України).

У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 2 ст. 273 ЦПК України).

Суддя Л. Л. Зуєвич