справа № 755/2281/17 головуючий у суді І інстанції Гаврилова О.В.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

06 листопада 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Кияшко К.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , поданою представником ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 22 травня 2024 року, ОСОБА_4 , поданою представником ОСОБА_5 , на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 22 травня 2024 року про відмову у призначенні експертизи та рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 22 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , до ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Довбах Наталія Петрівна, Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ), Орган опіки та піклування Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, в інтересах недієздатної ОСОБА_7 , Шоста київська державна нотаріальна контора, про визнання заповітів недійсними, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2017 року ОСОБА_1 в інтересах малолітнього ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом, в якому просила з урахування збільшення позовних вимог: визнати заповіт від 08 серпня 2015 року вчинений від імені ОСОБА_8 та посвідчений Шостою київською державною нотаріальною конторою в реєстрі за №11-1513 на користь ОСОБА_9 на частку квартири по АДРЕСА_1 недійсним; визнати заповіт від 21 серпня 2015 року вчинений від імені ОСОБА_8 та посвідчений Шостою київською державною нотаріальною конторою в реєстрі за №11-1628 на користь ОСОБА_9 та ОСОБА_4 на частку квартири по АДРЕСА_2 недійсним; визнати заповіт від 12 серпня 2016 року вчинений від імені ОСОБА_8 та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Довбах Наталією Петрівною в реєстрі №222 на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на все майно недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 (дата зазначена в свідоцтві про смерть) померла ОСОБА_8 , яка 21 червня 2014 року склала заповіт на користь малолітнього ОСОБА_2 . Після смерті ОСОБА_8 відкрилась спадщина. Заява про прийняття спадщини ОСОБА_2 була подана ОСОБА_1 ОСОБА_8 з 2015 року перебувала в такому стані, що не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, мала розлади психіки, скаржилась на порушення пам`яті, не могла виконувати обов`язки опікуна над своєю недієздатною донькою ОСОБА_7 , не могла знайти дорогу додому. 28 липня 2016 року її стан був зафіксований як середньої тяжкості, а 06 серпня 2017 року її було госпіталізовано до лікарні. Від спільних знайомих стало відомо, що в 2015 році до її квартири вселився невідомий чоловік - ОСОБА_4 , якій увійшов у довіру до хворої ОСОБА_8 та її хворого сина ОСОБА_9 08 серпня 2015 року було посвідчено заповіт на користь сина ОСОБА_8 - ОСОБА_9 , 21 серпня 2015 року було посвідчено заповіт на користь ОСОБА_9 та ОСОБА_4 через деякий час ОСОБА_9 помер, а 12 серпня 2016 року, ОСОБА_10 , яка вже декілька місяців не піднімалась з ліжка і не впізнавала близьких та знайомих, нотаріус знов посвідчив заповіт на все майно. Медична картка містить виправлення в даті смерті спадкодавця з 12 серпня 2016 року на 13 серпня 2016 року. Такі ж виправлення містяться і в акті констатації смерті, що на думку позивача свідчить про те, що на час посвідчення останнього заповіту ОСОБА_8 вже була мертвою. Крім того, позивач зазначає, що у ОСОБА_8 є недієздатна донька ОСОБА_7 , яка є такою, що прийняла спадщину та має право на обов`язкову частку у спадщині. За доводами позивача, на час складання заповітів від 08 серпня 2015 року, 21 серпня 2015 року та 12 серпня 2016 року ОСОБА_8 не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними, волевиявлення заповідача не відповідало її волі та не було вільним.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 22 травня 2024 року відмовлено у задоволені клопотання відповідача ОСОБА_4 про призначення повторної посмертної судово-психіатричної експертизи, поданого представником - адвокатом Нетребенком О.С.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 22 травня 2024 року позов ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано заповіт від 21 серпня 2015 року, вчинений ОСОБА_8 на користь ОСОБА_9 та ОСОБА_4 , посвідчений державним нотаріусом Шостої київської державної нотаріальної контори Груша О.В., зареєстрований в реєстрі за №11-1628 - недійсним. Визнано заповіт від 12 серпня 2016 року, вчинений ОСОБА_8 , на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Довбах Наталією Петрівною, зареєстрований в реєстрі за №222 - недійсним. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним заповіту від 08 серпня 2015 року вчиненого від імені ОСОБА_8 та посвідченого Шостою Київською державною нотаріальною конторою в реєстрі за №11-1513 на користь ОСОБА_9 на частку квартири по АДРЕСА_1 , через порушення норм процесуального та матеріального права та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги про визнання недійсним заповіту від 08 серпня 2015 року задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 , посилається на аналогічні обставини викладені нею у позовній заяві.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 22 травня 2024 року про відмову у призначенні експертизи через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_4 вказує, що на аркуші 9 висновку судово-психіатричного експерта №1187 від 15 листопада 2023 року (а.с.109 т.5), не зазначено посад осіб, які підписали документ, а також не вказано власного імені, по батькові підписанта, що не відповідає вимогам п. 20. Наказу №527, де прямо зазначено, що у пунктах 24, 25 проставляється підпис (підписи) експерта (експертів) із зазначенням прізвища, імені, по батькові, спеціальності, свідоцтва про присвоєння кваліфікації судового експерта, класу судового експерта, стажу експертної роботи, посади, наукового ступеня (за наявності), вченого звання (за наявності) та ставиться печатка закладу охорони здоров`я. Крім того, зазначає, що суд першої інстанції, не звернув увагу, що ОСОБА_11 та ОСОБА_12 не є працівниками Державної установи «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків Міністерства охорони здоров`я України», що підтверджується наданою відповіддю заступником генерального директора з судової експертизи державної установи «Інститут судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України» О. Ревенок. Всупереч зазначеним вимогам законодавства, суд першої інстанції прийняв висновок судово-психіатричного експерта №1187 від 15 листопада 2023 року, як з допустимий доказ.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить скасуватирішення Дніпровського районного суду міста Києва від 22 травня 2024 року через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_4 вказує, що судом першої інстанції взято до уваги Висновок судово-психіатричного експерта №1187 від 15 листопада 2023 року у якому зазначено, лише про припущення того що ОСОБА_8 мала таку хворобу як деменція, адже точний діагноз встановлено не було, також не було і встановлено будь-якого іншого психічного захворювання, яке вказувало б на абсолютну неспроможність ОСОБА_8 в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , вказує, що позивач звернулася до суду апеляційної інстанції з вимогами, які відрізняються від вимог заявлених у суді першої інстанції, і які не були предметом судового розгляду, що є недопустимим в розумінні ч. 3 ст. 49 ЦПК України.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Дніпровського районного суду міста Києвавід 22 травня 2024 року залишити без задоволення, апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 22 травня 2024 року про відмову у призначенні експертизи закрити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_8 , що підтверджується актовим записом про смерть №12423 від 13 серпня 2016 року (т.2 а.с. 45), свідоцтвом про смерть (т.1 а.с.111), довідкою про причину смерті (т.1 а.с.112), лікарським свідоцтвом про смерть (т.3 а.с.92), висновком щодо ненасильницької смерті від 13 серпня 2016 року (т.3 а.с.89-90), рапортом від 13 серпня 2016 року (т.3 а.с.91) та фіксацією про виклик поліції 13 серпня 2016 року (а.с.86).

Після смерті ОСОБА_8 відкрилась спадщина на все належне їй майно.

18 серпня 2016 року відповідачем ОСОБА_4 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Довбах В.В. подано заяву про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_8 (т.1 а.с.110).

20 жовтня 2016 року ОСОБА_1 в інтересах малолітнього ОСОБА_2 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Довбах В.В. також подано заяву про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_8 (т.1 а.с.121).

03 лютого 2017 року відповідачем ОСОБА_6 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Довбах В.В. також подано заяву про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_8 (т.1 а.с.125).

Як вбачається з матеріалів справи, 21 червня 2014 року ОСОБА_8 склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заїзжай К.М., за яким на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: усе своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповіла ОСОБА_2 (т.1 а.с.123).

08 серпня 2015 року ОСОБА_8 склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Шостої київської державної нотаріальної контори Груша О.В., за яким на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: належну їй частину квартири АДРЕСА_3 , заповіла ОСОБА_9 (т.1 а.с.153).

21 серпня 2015 року ОСОБА_8 склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Шостої київської державної нотаріальної контори Груша О.В., за яким на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: належну їй частину квартири АДРЕСА_4 , заповіла ОСОБА_9 та ОСОБА_4 в рівних частках кожному (т.1 а.с.158).

12 серпня 2016 року ОСОБА_8 склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Довбах В.В., за яким на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: все своє майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось і взагалі все те, на що за законом вона матиме право і що буде їй належати на момент смерті, заповіла ОСОБА_4 та ОСОБА_6 в рівних частках кожному (т.1 а.с.120).

З актового запису про смерть №10991 від 15 липня 2016 року вбачається, що ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.2 а.с. 44).

ОСОБА_7 (донька спадкодавця ОСОБА_8 ) померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть (т.3 а.с.79).

Згідно Висновку судово-психіатричного експерта №1187 від 15 листопада 2023 року, складеного на виконання ухвали суду від 19 липня 2023 року, судовими експертами Державної установи «Інститут судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України» Ревенок О.А. та ОСОБА_12 :

«На момент складання заповіту 08 серпня 2015 року на користь на користь ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , виявляла ознаки судинної деменції (F01.9 згідно МКХ-10) і за своїм психічним станом не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

На момент складання заповіту 21 серпня 2015 року на користь на користь ОСОБА_9 та ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , виявляла ознаки судинної деменції (F01.9 згідно МКХ-10) і за своїм психічним станом не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

На момент складання заповіту 12 серпня 2016 року на користь на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , виявляла ознаки судинної деменції (F01.9 згідно МКХ-10) і за своїм психічним станом не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.»

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи підтверджуються наведені позивачем доводи про те, що спадкодавець ОСОБА_8 у момент вчинення заповітів від 08 серпня 2015 року, 21 серпня 2015 року та 12 серпня 2016 року перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та не могла керувати ними. А тому суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову та визнання недійсними заповітів від 21 серпня 2015 року та 12 серпня 2016 року. В частині визнання недійсним заповіту від 08 серпня 2015 року суд відмовив у зв`язку із пред`явленням позову до неналежного відповідача.

Апеляційний суд не може в повній мірі погодиться з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).

Вирішуючи спір, суд зобов`язаний надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права закону та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (статті 1233 ЦК України).

Згідно зі статтею 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.

Згідно зі статтями 1247, 1248 ЦК України до форми заповіту встановлюються загальні вимоги, а саме заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання, заповіт має бути особисто підписаний заповідачем.

Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу.

Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251, 1252 цього Кодексу. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним.

Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках.

Заповіт, як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати значущі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування. При цьому право дієздатності фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (див. постанови Верховного Суду від 24 січня 2024 року у справі № 693/1314/19 (провадження № 61-4348св23), 27 лютого 2023 року у справі № 334/5171/13-ц (провадження № 61-8309св22), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/4875/17 (провадження № 61-5403св22)).

Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту, як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі № 522/9893/17 (провадження № 14-173цс20), постанову Верховного Суду від 20 липня 2022 року в справі № 461/2565/20 (провадження № 61-21209св21)).

За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (частина друга статті 1257 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року в справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) виснував, що правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін.

Підставою для визнання правочину недійсним згідно частини першої статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.

В основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 554/11179/13-ц (провадження № 61-30685св18), від 02 листопада 2020 року у справі № 326/81/15 (провадження № 61-837св19) та від 22 грудня 2021 року у справі № 350/792/20 (провадження № 61-10051св21).

Висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними (постанова Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12).

Відповідно до Висновку судово-психіатричного експерта №1187 від 15 листопада 2023 року, ОСОБА_8 в період підписання заповітів 08 серпня 2015 року, 21 серпня 2015 року та 12 серпня 2016 року виявляла ознаки судинної деменції (F01.8 згідно з МКХ-10) і за своїм психічним станом не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

На момент складання заповіту 08 серпня 2015 року на користь ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , виявляла ознаки судинної деменції (F01.9 згідно МКХ-10) і за своїм психічним станом не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

На момент складання заповіту 21 серпня 2015 року на користь ОСОБА_9 та ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , виявляла ознаки судинної деменції (F01.9 згідно МКХ-10) і за своїм психічним станом не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

На момент складання заповіту 12 серпня 2016 року на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , виявляла ознаки судинної деменції (F01.9 згідно МКХ-10) і за своїм психічним станом не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними».

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , суд першої інстанції, виходив з того, що висновок судово-психіатричного експерта №1187 від 15 листопада 2023 рокуналежно обґрунтований та аргументований, його дослідницька частина узгоджується з підсумковими висновками експертизи та наявними у справі доказами.

Результати експертизи містять чіткі, конкретні та категоричні висновки щодо психологічного стану заповідача на час посвідчення заповітів (08 серпня 2015 року, 21 серпня 2015 року та 12 серпня 2016 року), відповідно до яких в момент посвідчення заповітів ОСОБА_8 була нездатною усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, що свідчить про те, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало її волі. У зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про наявність підстав для визнання заповітів недійсними.

Належних, допустимих та достатніх доказів того, що заповідачка на час посвідчення заповіту була спроможна розуміти значення своїх дій та керувати ними, матеріали справи не містять, у зв`язку із чим обґрунтованим є висновок суду про наявність підстав для визнання заповітів недійсними.

У апеляційній скарзі ОСОБА_4 , посилається на порушення норм процесуального права судом першої інстанцій, щодо необґрунтованої відмови у задоволенні його клопотання про призначення повторної судово-психіатричної експертизи.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 22 травня 2024 рокуу задоволенні клопотання ОСОБА_4 про призначення повторної судово-психіатричної експертизи відмовлено, оскільки відсутні правові підстави для призначення повторної експертизи у цій справі.

Відмовляючи у задоволенні клопотання ОСОБА_4 про призначення повторної судово-психіатричної експертизи, суд першої інстанції виходив з того, що проведення посмертної судово-психіатричної експертизи за ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 19 липня 2023 року доручено експертам Державної установи «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків Міністерства охорони здоров`я України».

Наказом Міністерства охорони здоров`я від 08 вересня 2023 року №1601 «Про зміну найменування та затвердження Статуту державної установи «Інститут судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України» серед іншого, змінено найменування державної установи «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків Міністерства охорони здоров`я України» на державну установу «Інститут судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України». Отже, під час виконання ухвали суду про призначення судової експертизи, було змінено найменування експертної установи, якій було доручено проведення експертизи, що не означає її реорганізацію чи ліквідацію. Таким чином, призначена судова експертиза проведена експертною установою, визначеною судом. Висновок судово-психіатричного експерта №1187 від 15 листопада 2023 року складений на бланку Державної установи «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків Міністерства охорони здоров`я України», , який не був змінений у зв`язку зі зміною найменування експертної установи. При цьому використання експертною установою старих бланків не є істотним порушенням процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи. З приводу доводів клопотання щодо проведення комісійної експертизи без зазначення про це в ухвалі суду слід зазначити, що у відповідності до п.6 «Порядку проведення судово-психіатричної експертизи», затвердженого Наказом Міністерства охорони здоров`я України 08 травня 2018 року №865, за формою проведення СПЕ може бути амбулаторною, стаціонарною, посмертною. Згідно п.12 цього Порядку кількісний склад експертів (одноособовий або комісійний) щодо конкретної СПЕ встановлюється особою або органом, яка (який) залучила(в) експерта, або слідчим суддею чи судом, який призначив СПЕ. Якщо це не зазначено, його встановлює керівник експертної установи. Щодо повноважень експертів Ревенока О.А. та ОСОБА_12 судом першої інстанції зазначено, що з метою забезпечення судово-експертної діяльності в умовах воєнного стану в Україні Міністерством юстиції України видано Наказ від 14 березня 2022 року №1138/5 «Про деякі питання забезпечення судово-експертної діяльності в умовах воєнного стану», зареєстрований у Міністерстві юстиції України 16 березня 2022 року за №326/37662, згідно п.4 якого продовжено строк дії свідоцтв про присвоєння кваліфікації судового експерта судовим експертам, які не є працівниками державних спеціалізованих установ, та судовим експертам науково-дослідних установ судових експертиз Міністерства юстиції України, які до введення воєнного стану в Україні подали заяви та документи для проходження атестації в Центральній експертнокваліфікаційній комісії при Міністерстві юстиції України з метою продовження строку дії свідоцтв, а також свідоцтв про присвоєння кваліфікації судового експерта, строк дії яких закінчується у період дії воєнного стану, або протягом одного місяця після припинення чи скасування воєнного стану. Експерти ОСОБА_11 та ОСОБА_12 мають кваліфікацію атестованих судових експертів, видані їм свідоцтва продовжені, про що зазначено у висновку судової експертизи. Отже експертиза проведена атестованими судовими експертами, які мають відповідну освіту, необхідну для проведення такого виду експертиз. Зміст відповідей на поставлені перед експертами питаннями дають підстави для висновку, що експертами надано вичерпних відповідей на порушені перед ним питання. Висновки експертів ґрунтуються на наданих в розпорядження експертів матеріалах. Відсутні підстави вважати, що висновок експертів є неповним, неясним або недостатньо обґрунтованим. Висновок судово-психіатричного експерта №1187 від 15 листопада 2023 року відповідає вимогам чинного законодавства, не містить недоліків, які б породжували сумніви у правильності та обґрунтованості зробленого висновку.

У постанові Верховного Суду від 21 квітня 2021 року в справі № 201/15019/14 зазначено, що якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

Повторна експертиза призначається, коли є сумніви у правильності висновку експерта, пов`язані з його недостатньою обґрунтованістю чи з тим, що він суперечить іншим матеріалам справи, а також за наявності істотного порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи. Висновок визнається неповним, коли експерт не дав вичерпних відповідей на порушені перед ним питання, у зв`язку з чим суд має обговорити питання про призначення додаткової або повторної експертизи залежно від обставин справи.

Відповідно до частини другої статті 113 ЦПК України, якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

Таким чином, процесуальним законом передбачено дві підстави для призначення судом повторної експертизи, а саме: у випадку, якщо висновок експерта суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності (див. постанову Верховного Суду від 29 грудня 2022 року у справі № 686/15304/14).

Встановивши, що висновок судово-психіатричного експерта №1187 від 15 листопада 2023 року належно обґрунтований та аргументований, його дослідницька частина узгоджується з підсумковими висновками експертизи та наявними у справі доказами, а також відсутність обставин, які викликають сумніви у правильності висновку судово-психіатричного експерта №1187 від 15 листопада 2023 року, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для призначення у справі повторної судово-психіатричної експертизи, відповідно частини другої статті 113 ЦПК України.

Узагальнюючи наведене, суд першої інстанцій належно дослідив зібрані у справі докази, зокрема висновок судово-психіатричного експерта №1187 від 15 листопада 2023 року, урахував показання свідків та надав їм відповідну оцінку за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За таких обставин доводи апеляційної скарги про те, що судове рішення ухвалене з порушенням норм процесуального права не знайшли свого підтвердження, оскільки фактично зводяться до незгоди відповідача із встановленими судом першої інстанцій обставинами справи та здійсненою ним оцінкою доказів.

Разом з тим, відмолюючи у задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним заповіту від 08 серпня 2015 року з підстав пред`явлення вимоги до неналежного відповідача, суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку в цій частині, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи спадкоємець за заповітом від ІНФОРМАЦІЯ_5 - ОСОБА_9 помер раніше спадкодавця.

За змістом ст. 1266 ЦК України, внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Матеріали справи не містять доказів, що у померлого ОСОБА_9 були діти, які б мали право спадкування за правом представлення після ОСОБА_8 за заповітом від 08 серпня 2015 року.

У відповідності до вимог ст. 1241 ЦК України - малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

ОСОБА_7 (донька спадкодавця ОСОБА_8 ), яка мала обов`язкову частку у спадщині померла ІНФОРМАЦІЯ_3 . При цьому своїх спадкоємців не мала.

Зазначаючи про неналежність відповідача в цій частині, суд першої інстанції не звернув уваги, що спадкування обов`язкової частки у спадщині, в даному випадку після померлої ОСОБА_7 здійснюється незалежно від умов заповіту.

За змістом положень ч.1, 3 ст.1277 ЦК України, у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцезнаходженням нерухомого майна, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходженням основної частини рухомого майна зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцезнаходженням нерухомого майна, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходженням основної частини рухомого майна.

Вказуючи, що належним відповідачем після смерті ОСОБА_7 має бути місцева рада, суд першої інстанції не звернув уваги, що внук померлої ОСОБА_8 , ОСОБА_2 13 серпня 2010 року, в інтересах якого складено перший заповіт від 21 червня 2014 року, також є спадкоємцем по закону, в тому числі і після ОСОБА_7 , оскільки є племінником останньої і був малолітнім на момент її смерті, а відтак і таким, що в силу вимог ст. 1268 ЦК України, прийняв спадщину.

Доказів наявності в ОСОБА_7 інших спадкоємців по закону, матеріали справи не містять.

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи та не ґрунтуються на наявних у справі доказах, судом не повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, що у відповідності до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям постанови по суті вимог позивача.

Щодо оскарження ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 22 травня 2024 року про відмову у призначенні експертизи, апеляційний суд виходить з наступного.

Статтею 353 ЦПК України визначено вичерпний перелік ухвал суду першої інстанції, на які можуть бути подані апеляційній скарги окремо від рішення суду, до якого ухвала суду про відмову в призначенні експертизи не входить.

Отже, відповідач подав апеляційну скаргу на ухвалу, яка не підлягає апеляційному оскарженню, що має наслідком повернення скарги особі, що її подала п. 4 ч. 5 ст. 357 ЦПК України).

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що апеляційне провадження за апеляційної скаргою на вказану ухвалу було відкрите помилково.

Підстави для закриття апеляційного провадження передбачені ст. 362 ЦПК України.

Хоча ст. 362 ЦПК України не містить такої підстави для закриття апеляційного провадження, як помилкове відкриття, разом з тим, за обставин цієї справи апеляційне провадження слід закрити, оскільки така ухвала не може бути оскаржена в апеляційному порядку.

Схожі за змістом висновки щодо закриття провадження, як помилково відкритого містяться в ухвалах Верховного Суду від 29 грудня 2020 року у справі№ 826/10834/14, від 30 червня 2020 року у справі № 320/2127/18, у постановах Верховного Суду від 26 лютого 2021 року у справі № 29/5005/6381/2011, від 14 квітня 2021 року у справі № 333/7816/14-ц, від 26 жовтня 2021 року у справі № 666/6309/13-ц.

Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 03 жовтня 2018 року у справі № 826/16892/17 (провадження № 11-953апп18), постановою від 15 травня 2019 року у справі № 761/10509/17 (провадження № 14-53цс19) також закрила касаційне провадження у справі, яке було відкрито помилково.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 , на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 22 травня 2024 року про відмову у призначенні експертизи слід закрити, а апеляційну скаргу на зазначену ухвалу повернути особі, що її подала.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При подачі позовної заяви ОСОБА_1 за одну вимогу не майнового характеру сплатила судовий збір у розмірі 640,00 грн. При подачі апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатила судовий збір у розмірі 960,00 грн.

Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 800,00 грн. з кожного.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду міста Києвавід 22 травня 2024 року задовольнити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 , подану представником ОСОБА_5 рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 22 травня 2024 року залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 22 травня 2024 року в частині відмови у задоволенні позову скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , до ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Довбах Наталія Петрівна, Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ), Орган опіки та піклування Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, в інтересах недієздатної ОСОБА_7 , Шоста київська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту від 08 серпня 2015 року недійсними задовольнити.

Визнати заповіт від 08 серпня 2015 року вчинений від імені ОСОБА_8 та посвідчений Шостою Київською державною нотаріальною конторою в реєстрі за №11-1513 на користь ОСОБА_9 на частку квартири по АДРЕСА_1 недійсним.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_4 , місце проживання: АДРЕСА_5 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_6 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 судовий збір у розмірі 800 (вісімсот) гривень.

Стягнути з ОСОБА_6 , місце проживання: АДРЕСА_7 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 на користь ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_6 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 судовий збір у розмірі 800 (вісімсот) гривень.

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 , поданою представником ОСОБА_5 , на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 22 травня 2024 року про відмову у призначенні експертизи закрити, а апеляційну скаргу на зазначену ухвалу повернути особі, що її подала.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 11 листопада 2024 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.