Номер провадження 2/754/192/24
Справа №754/5146/23
РІШЕННЯ

Іменем України

04 листопада 2024 року Деснянський районний суд міста Києва у складі:

головуючої судді - Таран Н.Г.,

секретаря судового засідання - Титар Г.А.,

за участі:

позивача: ОСОБА_1

представника позивача - адвоката Воронко В.В.

представника відповідача - адвоката Шевченко К.М.

розглянувши у загальному позовному провадженні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дітей та стягнення аліментів та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 третя особа: служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дітей

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ОСОБА_2 в якому, просить визначити проживання неповнолітніх дітей разом з ним, стягнути з відповідачки на його користь аліменти на утримання дітей та стягнути судові витрати.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 27.11.1999 по 27.10.2018 ОСОБА_1 , перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою ОСОБА_2 , шлюб між ними було розірвано на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 26.09.2018 справа № 754/4343/18. Під час шлюбу в них народилося троє дітей, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Не зважаючи на те, що їх сім`я розпалась і їм не вдалося зберегти нормальні відносини навіть заради дітей, позивач весь цей час забезпечував і створював найкращі умови для життя своєї колишньої дружини і їх спільних дітей. З 06.03.2014 позивача було обрано Головою правління - генеральним директором ПАТ «АК «Київводоканал» строком на п`ять років. Дана посада вимагала від позивача значних зусиль, постійної особистої участі і передбачала величезне навантаження, але кожну свою вільну хвилину він завжди приділяв своїм дітям. Так, позивач усе життя мріяв про свій власний будинок, де смогла б проживати уся його родина, так сказати «малу батьківщину для своїх дітей», куди б вони завжди могли повернутися або і взагалі залишитись проживати, яку він реалізував збудувавши індивідуальний житловий будинок котеджного типу АДРЕСА_1 . Також, ним було придбано, ще декілька об`єктів нерухомого майна та квартир, які він розглядав як вдалу інвестицію, а у випадку потреби, він також хотів мати змогу забезпечити своїх дітей окремим житлом. Ним було проінвестовані:- квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 219,7 кв. м. (надалі квартира у центрі); - квартира АДРЕСА_3 , загальною площею 56,3 кв. м.; - квартира АДРЕСА_4 ; - земельна ділянка та будинок АДРЕСА_5 . Після розірвання шлюбу та припинення спільного проживання, дружина хотіла переїхати жити у центрі м. Києва у квартирі по АДРЕСА_1 , але до закінчення ремонту у ній залишилась проживати у будинку, про що попросила надати їй, підписаний позивачем та зареєстрований в Реєстрі речових прав, договір оренди Будинку. При цьому, 23.07.2020, на прохання ОСОБА_2 вони уклали договір про поділ майна подружжя та договір дарування частини житлового будинку, за якими в результаті у власності позивача залишилось 40% Будинку, а все інше майно він відписав відповідачу та їх дітям. 17.03.2021 та 01.10.2021 відповідач стверджуючи, що хоче зробити вартісний ремонт і меблювання своєї квартири у центрі, щоб як найшвидше у неї переїхати, продала дві квартири АДРЕСА_3 та квартиру АДРЕСА_4 на загальну суму понад 200 000,00 доларів США, якими розпорядилася на власний розсуд і нажаль, як виявилось зараз, жодного ремонту у свої квартирі у центрі не лише не закінчила, але й фактично не розпочала. Натомість, частину отриманих коштів відповідач витратила на подарунок їхньому старшому сину ОСОБА_6 - автомобіля БМВ моделі 540 2019 року випуску, приблизна вартість придбання авто складає 40 - 50 000,00 доларів США, що було здійснено лише для того, щоб схилити дитину на свою сторону шляхом коштовного подарунку. Їх син, ОСОБА_7 , жив та навчався повністю на гроші, які виділяв йому позивач. Так, ним фінансувалось одноосібно його навчання в двох університетах, на суму понад 70 000,00 грн. на рік, та покривались всі витрати на потреби сина, в тому числі одяг, відпочинок, подорожі тощо. В березні 2020 мало місце ДТП, зі значними наслідками за участю їхнього старшого сина ОСОБА_8 , коли він, керуючи автомобілем без документів та належних підстав (на той час він не мав посвідчення водія, а тільки навчався в атвошколі), скоїв ДТП з двома іншими автомобілями. При цьому, ключи від автомобіля йому дала відповідачка, і більш того саме вона дала йому завдання на авто виїхати у місто, внаслідок чого дитина, опинившись в стресовій ситуації здійснила ДТП, у якому значних ушкоджень зазнали два автомобіля (на суму понад 200 000,00 грн.), та незначних тілесних ушкоджень зазнали три людини, в тому числі їх син. Не зважаючи на цей факт, восени 2021, ОСОБА_2 в черговий раз надала право керування автомобіля сину, який також на той час не мав посвідчення водія, але вирушив за нею в аеропорт Бориспіль, за її особистим розпорядженням., і керував автомобілем на швидкості біля 200 км/год. (про що позивачу стало відомо вже після трагічної загибелі сина, з відео розміщеного в його соціальній мережі). Позивач намагався та неодноразово пробував врегулювати всі їхні розбіжності у вихованні дітей, просив відповідача почати із себе та власного прикладу, але нажаль, всі розмови і прохання не дали жодних результатів. Тоді він зрозумів, що мабуть занадто багато дає і дозволяє своїй колишній дружині, що все він називає і вважає «на благо його дітей» по результату використовується відповідачем проти них і його, як батька. Батька, який намагається на відміну від мами, яка дозволяє робити будь-що, в тому числі не вчитись та прогулювати школу, - постійно виховувати. Тому, приблизно з листопада 2021, позивач почав перераховувати кошти на утримання їхніх дітей безпосередньо на банківські карти дітям. Зауважив, що відповідач є злісним порушником ПДР, протягом останніх 6років (період коли вони не проживали разом), здійснила понад 40 порушень ПДР з адміністративними штрафами, понад п`ять ДТП зі значними наслідками, а одне ДТП з наїздом на пішохода, внаслідок якого той опинився з травмами середнього ступеню в лікарні. Тобто, аналізуючи спосіб та стиль керування авто колишньою дружиною, можна зробити висновок про її безпосередній вплив на ставлення старшого сина до порушень ПДР, що є основною причиною його трагічної смерті 02.03.2023. Відповідач понад 20 років не працювала, навіть після припинення спільного проживання, позивач продовжив повністю утримувати її та їхніх дітей, в тому числі, сплачував всі платежі: від комунальних до освітніх. Нажаль, його дружина звикла до розкішного способу життя, коли замість неї готують, прибирають і взагалі виконують будь-яку хатню роботу, а вона весь час звикла приділяти виключно собі. Так, по суті її єдиним обов`язком було дбати про дітей - відвозити, за для безпеки дітей, не порушуючи правила дорожнього руху і забирати їх зі школи та гуртків. Наприкінці 2021 року їхні відносини із відповідачем вкрай погіршились, вона отримала від позивача все майно, якого зажадала, в тому числі позивач піддався її проханню, коли погодився продати квартиру АДРЕСА_4 , хоча цією квартирою до моменту її продажу користувався їх старший син ОСОБА_7 , який сподівався, що ця квартира буде подарована йому для облаштування свого особистого життя. Але, сталось те, чого ніхто із них передбачити не зміг, 24.02.2022 розпочалось повномасштабне вторгнення, а тому позивач вже не мислив попередніми розбіжностями і сварками, а бажав що б його діти поїхали у безпечне місце. Тому позивач надав відповідачу значну суму коштів на виїзд з дітьми в безпечні регіони України та за потреби за кордон, звичайно що зараз вона заперечує отримання цих коштів від позивача, тому що надати будь-які докази, крім власних пояснень, позивач не може. Тож, фактично з початку повномасштабного вторгнення позивач практично не бачив їх спільних дітей, вони постійно знаходились виключно з відповідачем, яка на його думку, почала негативно налаштовувати дітей проти нього. Відповідач повернулась в Україну влітку 2022 року, але за все літо позивач провів із дітьми не більше 10 - 12 днів з урахуванням всіх вихідних, а в іншому спілкуванні з дітьми йому неодноразово було відмовлено. 20.09.2022 відповідач, без будь якого погодження з позивачем, тобто фактично всупереч його волі, вивезла дітей за кордон на проживання до кінця війни, не ставлячи позивача до відома і не давши можливість навіть побачитись із дітьми, а про їхній виїзд позивач дізнався телефонним дзвінком 19.09.2022, в той час коли перебував у відрядженні у Львові, про що відповідачу було відомо. За наявної інформації, колишня дружина не приділяє достатньо уваги дітям за кордоном, не намагається здійснити організацію їхнього побуту та розвитку, а в силу відсутності у неї системних доходів від постійної роботи і за відсутності бажання її опанувати, відповідно, не може дати їм достатнього рівня доступу до освіти та всебічного розвитку. Після смерті їх спільного сина ОСОБА_8 , відповідач приїхала в Україну на його похорон, однак жодної участі у організації поховання не прийняла, в тому числі, навіть не залишилась на поминальний обід, а потім без його відома, орієнтовно 29.03.2023, забравши дітей, виїхала з України, з якими відповідач не надала позивачу можливості поспілкуватись після тривалої розлуки. У зв`язку з чим, позивач заперечує проти проживання його дітей з відповідачем, вважає недоцільним проживання дітей за межами України, оскільки діти позбавлені доступу до належної освіти та розвитку.

Ухвалою суду від 27.04.2023 року у справі відкрито провадження та призначено підготовче засідання.

25.05.2023 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву в якому вона проти задоволення позову заперечувала посилаючись на те, що в своїй позовній заяві позивач викладає обставини виховання позивачем, які не відповідають дійсності, більш того, позивач не надає жодних доказів тих подій про які зазначає. Відповідач постійно займалась здоров`ям дітей, їх розвитком, вихованням, відпочинком, культурним просвітництвом, влаштовувала дітей до репетиторів, приймала участь у шкільному житті і т.д. за все це також сплачувала кошти саме відповідач. І це не бажання в даному випадку позивача або відповідача утримувати фінансово дітей, це є обов`язок покладений на батьків положення ст. 180 СК України, де визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Після відмови від добровільної участі в утриманні дітей позивачем, відповідач змушена була звернутись до суду для стягнення аліментів з позивача в судовому порядку. ЦУ відповідності до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Окрім того, не все майно про яке зазначає позивач, було профінансоване з коштів, які він отримував в той час, коли відповідач займалась вихованням дітей та здійснювала свою підприємницьку діяльність, оскільки квартира АДРЕСА_3 була профінансована тіткою відповідача, в подальшому передана батькові відповідача і як наслідок перейшла у власність до відповідача. Все інше майно було набуте у шлюбі завдяки спільному вкладу як позивача так і відповідача і не тільки фінансовому, в тому числі будинок АДРЕСА_1 , половина якого відповідно до законодавства мала б належати відповідачу, оскільки є спільною сумісною власністю. Позивач в позовній заяві не визначає де саме просить суд визначити місце проживання дітей з ним. В даному випадку варто відзначити, що позивач за місцем реєстрації дітей не проживає на даний час. Окремо, позивач зазначає, що фінансово утримує дітей, а від так значний час проводить на роботі, і не зазначає як саме планує виховувати дітей, розподіляти власний час для того, щоб возити дітей до школи, лікарів, по гурткам і з ким діти будуть перебувати на час його знаходження на роботі. Важливим також є те, що позивач не підтверджує належним чином свої доход, що не дає змоги визначити чи зможе він утримувати дітей. Стверджуючи, що відповідач перешкоджає його спілкуванню з дітьми, позивач вводить в оману, оскільки доказів такого перешкоджання до позовної заяви не додано, а в разі необхідності відповідач надасть докази спілкування дітей з батьком (переписки). Окремо, усі ці обставини можуть підтвердити і діти, в тому числі, що вони повідомляли батьку, що мама не чинить перешкоди у їх спілкуванні прийнявши участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції. Враховуючи викладене просила суд у задоволенні позовних вимог відмовити.

25.05.2023 року до суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_2 про визначення місця проживання дітей з матір`ю, яка обґрунтована тим, що 27.11.1999 року відділом реєстрації актів громадянського стану Залізничного районного управління юстиції у м. Києві, було зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .. 26.09.2018 Деснянським районним судом м. Києва, шлюб було розірвано. Від шлюбу у сторін народилося троє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Починаючи від початку життя дітей їх виконанням повністю займалась позивачка за зустрічним позовом, а саме проводила з ними час, влаштовувала у дитячі садочки, займалась лікуванням, влаштуванням на навчання до шкіл, приймала безпосередню участь у шкільному житті та входила до батьківських комітетів. Переймалась додатковим розвитком дітей, шукала репетиторів, а потім забезпечувала їх відвідування. Матеріально також приймала участь. Після 24.02.2022, а саме початку бойових дій на території України, позивачкою було прийнято рішення за для убезпечення дітей, виїхати з ними за кордон, що і було зроблено. Після цього, позивач з дітьми декілька разів поверталась в Україну для вирішення поточних питань, а також нажаль на поховання старшого сина. Закордоном позивач оформила всі необхідні документи, допомогу, орендувала житло, влаштувала дітей на навчання на 2023/2024 рік. Позивач за кордоном утримує дітей, забезпечує їх харчування, відвідування культурних заходів, займається навчанням, оскільки діти онлайн продовжують навчання в Україні. Позивач має самостійний дохід, а також декілька раз отримувала аліменти від відповідача . Позивач має зареєстроване місце проживання в будинку де зареєстровані діти, наразі проживає з ними в країні Ірландія . Позивач не чинить перешкоди у спілкуванні дітей з відповідачем, навпаки просить їх написати та подзвонити батьку, оскільки вважає, що для повноцінного розвитку дітей, необхідна участь обох батьків у виховані дітей. Позивачу незрозуміло чому відповідач вирішив знехтувати безпекою дітей і намагатись визначити місце проживання дітей з особою, чудово знаючи, що позивач завжди належним чином виконувала свої обов`язки і інтереси дітей ставила понад усе. Після розлучення діти за взаємною згодою залишились проживати з позивачем, відповідач навпаки покинув місце проживання дітей і займався влаштуванням свого життя, час від часу зустрічаючись з дітьми. Можливо це пов`язано з тим, що позивач звернулась до суду за стягненням аліментів на утримання дітей. В свою чергу, наразі діти проживають в елітному двоповерховому будинку в країні Ірландія , мають більш ніж достатній рівень життя, продовжують навчання в школах України, спілкуючись тут з носіями англійської мови, підвищують свій рівень знання. Діти не виявляють бажання проживати з батьком та бояться повертатися в Україну до закінчення бойових дій. Враховуючи викладене просила задовольнити позовні вимоги за зустрічним позовом та відмовити у задоволенні первісного позову.

Ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання зустрічна позовна заява прийнята до спільного розгляду з первісним позовом та вимоги зустрічного позову обєднанні в одне провадження.

22.06.2023 на адресу суду надійшов відзив на зустрічну позовну заяву в якій вказав, що викладені доводи в зустрічній позовній заяві є необгрунтованими, не підтверджені допустимими та належними доказами та є такою, що не підлягає задоволенню. Таким чином, з метою забезпечення найкращих інтересів їхнім дітям та створення належних умов для їхнього розвитку і зростання, відповідач був змушений звернутися до Деснянського районного суду м. Києва з позовною заявою для визначення місця проживання дітей разом з позивачем по первісному позову та відповідачем по зустрічному позову на підставі судового рішення , що дозволить йому повернути своїм дітям звичний для них спосіб та ритм життя.

17.11.2023 на адресу суду надійшла заява позивача за первісним позовом про забезпечення позову, в якій він просив щодо вжиття заходів забезпечення позову шляхом зобов`язання ОСОБА_2 забезпечити можливість спілкування дітей з батьком (позивачем) шляхом застосування будь-яких доступних каналів телекомунікаційного зв`язку, кожну середу, п`ятницю та суботу протягом однієї години з урахуванням графіку та режиму дня дітей, із врахуванням думки та бажання кожної дитини.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 17.11.2023 заява про забезпечення позову задоволена.

В судовому засідання яке відбулося 24.09.2024 в якості свідка було допитано ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , проживаючу за адресою: АДРЕСА_6 , яка вказала, що відповідачка - донька її рідного брата після його смерті у 2021 році стали менше спілкуватись. Дача у неї в с. Рожни, позивачка за зустрічним позовом та їх діти часто приїжджали. Часто була в гостях в будинку у них на Троєщині. Умови проживання для дітей дуже гарні. Побутом займалась зі слів ОСОБА_2 вона, але свідку було зрозуміло що він ОСОБА_1 . ОСОБА_2, спочатку (після інституту) працювала, а далі вона стала дизайнером, але свідку це смішно, їй здається що вона жоден свій проект не продала. Може характеризувати ОСОБА_2 , як таку, що не любить працювати, щось вона робила бо троє дітей, вела якийсь побут. Востаннє з нею спілкувалась на похоронах брата в 2021 році. Їй здається, що дітям краще з батьком бо він в Україні. Як ОСОБА_2 охарактеризувати, як нормальну, загрози дітям від неї немає. Думає, що вона могла працювати між перервами декретних відпусток. 30.08.2024 відомо, що поряд з будинком впали уламки шахеда, але всерівно вважає, що дітям краще в Україні. Було декілька випадків, що відповідачка перебирала з спиртним, але до поліції ніхто не звертався.

В судовому засіданні яке відбулося 04.11.2024 в якості свідка було допитано ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_7 , який повідомив, що з сім`єю позивача та відповідачки знайомий, вони проживають на території котеджного містечка «Деснянське» де свідок є директором обслуговуючої компанії «Вертикаль Сервіс». У позивача до обслуговуючої організації не має претензій, відповідачка скаржилася, зауваження були від неї на охорону. Вона врізалась одного разу у блоки. Не відомо чи працювала відповідачка. Свідок спілкувався з позивачем, який оплачував комунальні платежі. ОСОБА_14 скаржився на відповідачку, що вона безпідставно звинуватила його у крадіжці. Будинком (домашнім господарствам) займалася ОСОБА_2 .. Свідок думає, що дітям краще з батьком. Доповідала охорона, відповідачка проїжджала через КПП, зупинялась, сварилась і від неї був запах алкоголю, і вона швидко їздить (на території встановлено швидкісний режим 20 км на год.). Доцільні були її скарги щодо ліхтаря, вони його включили, потім скаржилась на те, що треба вимкнути цей фонарь. Після того як свідку доповів охоронець, що ОСОБА_2 у нетверезому стані - ніяких дій не вчиняв, щодо швидкості - попереджав. На території котеджного містечка є відеонагляд. Думаю, що охоронець не міг сплутати чи була ОСОБА_2 в стані сп`яніння. Докази на мешканців не збираю, знаю, що поліція приїжджала коли зникли гроші у сторін, але потім знайшлись гроші. У будинку не разу не був. Скільки дітей не знаю - знаю, що багатодітна сім`я.

Позивач та представник позивача за первісним позовом в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити. У задоволенні зустрічного позову просили відмовити.

Представник відповідача та відповідачка за первісним позовом проти задоволення первісної позовної заяви заперечували та просила відмовити у її задоволенні. Зустрічну позовну заяву просили задовольнити.

Від Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явились, про час та місце слухання справи повідомлялись належним чином, причин неявки суду не повідомили, в той же час на адресу суду надіслали висновок щодо визначення місця проживання дітей в якому вказали, враховуючи рішення комісії з питань захисту прав дитини Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації (протокол від 02.11.2023 № 20), діючи виключно в найкращих інтересах дітей, Деснянська района в м. Києві державна адміністрація, на яку покладені повноваження органу опіки та піклування, вважає за доцільне визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю ОСОБА_2 та недоцільність визначення місце проживання малолітніх дітей разом з батьком, ОСОБА_1 .

В судовому засіданні в режимі відеоконференції зясовувалась думка дітей - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які зазначили, що під час війни в Україні виїхзали проживати за кордон дще і мешкають на даний час з матірю. На даний час не бажають проживати з батьком та повертатись на територію України під час війни. Забезпечені з боку матері усім необхідним, навчаються у школі. Мати не перешкоджає спілкуванню з батьком, але самі не хочуть з ним спілкуватись .

Вислухавши думку сторін, врахувавши думку дітей, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення зустрічного позову та про відмову у задоволенні первісного позову, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст., 161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України», вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання.

Статтею 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Малолітня дитина не повинна, крім виняткових обставин, відокремлюватися від матері. Суспільство і органи влади повинні забезпечити необхідний догляд за дітьми, які залишилися без піклування сім`ї або без адекватних засобів підтримки.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї з моменту народження.

Письмовими доказами пітверджено, що позивач та відповідачка з 27.11.1999 по 27.10.2018 ОСОБА_1 , перебували у зареєстрованому шлюбі.

Шлюб між ними було розірвано на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 26.09.2018 справа № 754/4343/18.

Під час шлюбу в них народилося троє дітей, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідачка спільно з дітьми виїхала з України у звязку з військовими діями.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Суд, перевіривши доводи, на які посилались сторони як на підставу своїх позовних вимог, прийшов до висновку, що проживання малолітніх дітей разом з матір`ю, буде відповідати їх інтересам, з огляду на наступне.

Як вбачається з пояснень позивача, відповідача та дітей від початку життя дітей їх вихонанням повністю займалась позивачка за зустрічним позовом, а саме проводила з ними час, влаштовувала у дитячі садочки, займалась лікуванням, влаштуванням на навчання до шкіл, приймала безпосередню участь у шкільному житті та входила до батьківських комітетів. Переймалась додатковим розвитком дітей, шукала репетиторів, а потім забезпечувала їх відвідування. Батько забезпечував сімю матеріально, постійно працював. Після 24.02.2022, а саме початку бойових дій на території України, позивачкою було прийнято рішення за для убезпечення дітей, виїхати з ними за кордон, що і було зроблено. Після цього, позивач з дітьми декілька разів поверталась в Україну для вирішення поточних питань, а також нажаль на поховання старшого сина. За кордоном позивач оформила всі необхідні документи, допомогу, орендувала житло, влаштувала дітей на навчання на 2023/2024 рік. Позивач за кордоном утримує дітей, забезпечує їх харчування, відвідування культурних заходів, займається навчанням, оскільки діти онлайн продовжують навчання в Україні. Позивач має самостійний дохід, а також декілька раз отримувала аліменти від відповідача . Позивач має зареєстроване місце проживання в будинку де зареєстровані діти, наразі проживає з ними в країні Ірландія . В свою чергу, наразі діти проживають в елітному двоповерховому будинку в країні Ірландія , мають більш ніж достатній рівень життя, продовжують навчання в школах України, спілкуючись з носіями англійської мови, підвищують свій рівень знання. Діти не виявляють бажання проживати з батьком та бояться повертатися в Україну до закінчення бойових дій.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що саме мати має можливість забезпечити дітей належними та безпечними умовами проживання.

Також, встановлено, що саме мати дбає про забезпечення належного стану здоров`я дітей та несе тягар оплати наданих дітям медичних послуг.

Отже, вищевказані обставини та докази в сукупності свідчать про те, що мати належним чином виконує свої батьківські обов`язки та забезпечує інтереси дітей.

Також враховуючи висновок щодо визначення місця проживання дітей в якому вказали, враховуючи рішення комісії з питань захисту прав дитини Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації (протокол від 02.11.2023 № 20), діючи виключно в найкращих інтересах дітей, Деснянська района в м. Києві державна адміністрація, на яку покладені повноваження органу опіки та піклування, вважає за доцільне визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю ОСОБА_2 та недоцільність визначення місце проживання малолітніх дітей разом з батьком, ОСОБА_1 .

З урахуванням викладеного, суд вважає, що не в найкращих інтересах дітей визначення їх місця проживання із батьком ОСОБА_1 .

Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучатись зі своєю матір`ю.

Саме до такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 14.12.2016 по справі № 6-2445цс16, який у відповідності до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковим для всіх судів.

Відповідно до ст.2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Спір - це юридичний конфлікт між учасниками правовідносин, у якому кожен з учасників правовідносин захищає свої суб`єктивні права від протиправних дій, невизнання або їх оспорювання.

Проживання дитини разом із батьками є водночас правом дитини та обов`язком батьків утримувати дитину.

Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

З матеріалів справи вбачається існування між колишнім подружжям стійкого особистого конфлікту, проте зазначений конфлікт не повинен впливати на дітей.

Згідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

На момент постановлення даного рішення у справі діти досягли 14 років та висловили бажання проживати з матірю і не бажають повертатись на територію України до припинення військовий дій.

У відповідності до ч.1 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини.

Позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом звертаючись з позовом до суду виходить лише зі своїх інтересів, а не інтересів малолітніх дітей.

Відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом в своєму позові не заперечує проти побачень батька з малолітніми дітьми, проте зазначила, що, діти не бажають проживати з ним, підтвердженням чого є викладена у висновку Органу опіки та піклування Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 12.11.2023 № 102-5006.

З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини.

Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції).

Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.

Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітнього.

При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини.

Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.

З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.

З матеріалів справи вбачається, що Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація при підготовці висновку про визначення місця проживання малолітніх дітей з`ясовувала думку дітей щодо тієї обставини з ким вони бажають проживати та діти висловили бажання проживати разом з матір`ю.

Враховуючи вік дітей, продовження військових дій на території України, суд вважає, що на даний час проживання дітей з матір`ю, буде відповідати саме інтересам дітей, які потребують постійного догляду та турботи, позитивно сприятиме їх розвитку як психологічному так і фізичному.

З урахуванням встановлених обставин в судовому засіданні, суд не може взяти до уваги пояснення позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічним позовом, оскільки обставини, що були ним зазначені як підстави для проживання малолітніх дітей разом з ним суперечать інтересам самих дітей.

Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Виходячи з викладеного вище, обставин, встановлених в судовому засіданні, суд приходить до висновку, що проживання дітей з матір`ю відповідає інтересам дітей, у зв`язку з чим вважає необхідним визначити місце проживання дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю ОСОБА_2 та недоцільність визначення місце проживання малолітніх дітей разом з батьком, ОСОБА_1 .

Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача.

Таким чином, суд приходить до висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , судового збору в сумі 1 073,60 грн.

Керуючись Постановою Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», принципами Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст. 141, 157, 159,160, 161, 180, 181, 182, 183, 191 СК України, ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 89, 133, 141, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дітей та стягнення аліментів - залишити без задоволення.

Позовні вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 третя особа: служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дітей - задовольнити.

Визначити місце проживання дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 з матір`ю ОСОБА_2 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені нею судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1073,60 грн.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Сторони по справі:

позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 )

відповідач: ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 ),

третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації (, 02225, м. Київ, проспект Червоної Калини, 21-Г)

Повний текст рішення складено 12.11.2024 року.

Суддя: Н.Г.Таран