Справа № 128/1430/24
Провадження № 22-ц/801/1936/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Кривенко Д. Т.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2024 рокуСправа № 128/1430/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О. В.,

суддів: Панасюка О. С., Берегового О.Ю.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ріальто» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Липовецького районного суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 27 червня 2024 року у м. Липовець суддею цього суду ОСОБА_2 , дата складання його повного тексту відповідає даті його ухвалення,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ріальто» (далі - ТОВ «ФК «Ріальто») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Свої вимоги мотивує тим, що відповідно до умов укладеного договору №5-1 від 07 травня 2023 року між ТОВ «ФК «Ріальто» (торгова марка «MONETKA») та відповідачем, остання отримала кредит у розмірі 5000,00 грн, строком на 150 днів (до 04 жовтня 2023 року) шляхом переказу на її платіжну картку № НОМЕР_1 , емітовану АТ КБ «ПриватБанк», зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 3,5% від суми кредиту за кожен день користування.

Кредитний договір був укладений в електронному вигляді шляхом реєстрації відповідача на веб-сайті в мережі Інтернет https://monetka.ua або https://monetka.com.ua та підписаний електронним підписом з одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію».

Відповідач не повернула своєчасно суму кредиту та нараховані відсотки для погашення заборгованості за кредитом, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 29 березня 2024 року становить 31250,00 грн, з яких: 5000,00 грн заборгованість за кредитом, 26250,00 грн заборгованість за нарахованими процентами відповідно до п. 1.2 Кредитного договору за ставкою 3,5 % за кожен день користування кредитом за період з 07 травня 2023 року по 04 жовтня 2023 року (включно).

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором у сумі 31250,00 грн, а також судові витрати у виді судового збору в розмірі 2422,40 грн та 9000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

27 червня 2024 року рішенням Липовецького районного суду Вінницької області позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Ріальто» заборгованість за договором №5-1 від 07 травня 2023 року станом на 29 березня 2024 року у розмірі 31250,00 грн, яка складається з: 5000,00 грн заборгованість за кредитом, 26250,00 грн заборгованість за нарахованими відсотками відповідно до п. 1.2 кредитного договору за ставкою 3,5% за кожен день користування кредитом за період з 07 травня 2023 року по 04 жовтня 2023 року, а також 2422,40 грн судового збору та 9000,00 грн витрат на правову допомогу.

Не погодившись із ухваленим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій посилається на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити частково, стягнувши з неї заборгованість за кредитним договором в сумі 5750,00 грн, яка складається з: 5000,00 грн заборгованості за кредитом, 750,00 грн заборгованості за нарахованими відсотками. Також просить відмовити у стягненні з неї на користь позивача 9000,00 грн витрат на правову допомогу.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, ОСОБА_1 визнає отримання кредитних коштів у сумі 5000,00 грн, однак, не погоджується із розміром нарахованих відсотків. Скаржник вважає, що нарахований розмір відсотків у сумі 26250,00 грн є непропорційно великою сумою компенсації у разі невиконання нею зобов`язань за договором, тому в контексті Закону України «Про захист прав споживачів» розмір відсотків «за порушення строків повернення кредиту» має ознаки несправедливого. Оскільки проценти суперечать вимогам законодавства, то посилаючись на норми Закону України «Про захист прав споживачів», а також висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 27 січня 2020 року у справі №754/6091/18, вважає, що їх розмір необхідно зменшити до суми, що не може перевищувати розміру подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується «пеня», та підлягає стягненню у сумі 15% від простроченого платежу, отриманого скаржником, що становить 750,00 грн.

Щодо судових витрат за надання правничої допомоги позивачу, то вважає, що позивачем надано неналежні, недостатні та недостовірні докази на підтвердження понесених витрат, оскільки договір про надання юридичних послуг укладений 02 червня 2022 року та діє до 31 грудня 2023 року, а додаткової угоди про його продовження не надано. Крім того, витяг з реєстру №1 до акту приймання-передачі наданих послуг №203, який укладений ще 10 січня 2024 року уже із визначенням вартості послуг, є неналежним доказом, оскільки не скріплений підписами та печатками сторін.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Апеляційний суд відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін з таких підстав.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Положеннями ст. 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 07 травня 2023 року між ТОВ «ФК «Ріальто» та відповідачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №5-1 в електронному вигляді шляхом реєстрації відповідача на веб-сайті в мережі Інтернет https://monetka.ua або https://monetka.com.ua та підписання відповідачем кредитного договору електронним підписом з одноразовим ідентифікатором 172911.

Відповідно до пункту 1.1. договору товариство надає позичальникові грошові кошти в розмірі 5000,00 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом не пізніше строку, визначеного в пункті 1.3. цього Договору. Кредит надається не на споживчі цілі.

У пункті 1.2. договору сторони погодили процентну ставку за користування кредитом 3,5 % від суми кредиту за кожний день користування кредитом у межах строку, визначеного в п. 1.3. цього Договору (річна процентна ставка становить 1277,50 %).

Згідно пункту 1.3. договору строк надання кредиту становить 150 днів, з сплатою кредиту в кінці строку користування згідно додатку №1. Строк надання кредиту може бути продовжений в порядку та на умовах, визначених Правилами та договором.

Пунктом 1.4. договору визначено, що невід`ємною частиною цього договору є Правила надання грошових коштів у позику, у тому числі і на умовах фінансового кредиту, через мережу інтернет ТОВ «Фінансова компанія «Ріальто», які розміщені на сайті monetka.ua, rialto.com.ua

У відповідності до пункту 1.5. договору сума загального розміру кредиту та загальних витрат за кредитом зазначена у додатку №1, що є невід`ємною частиною цього договору.

За пунктом 1.6. договору, товариство здійснює переказ суми кредиту на електронний платіжний засіб 473121ХХХХХХ7802, що належить позичальнику.

Згідно витягу з інформаційно-телекомунікаційної системи https://monetka.ua/, анкета-заява на кредит № 1277120 від 07 травня 2023 року, ОСОБА_1 звернулася із заявою про отримання грошових коштів в сумі 5000,00 грн на строк 150 днів. Складові частини сукупної вартості кредиту: проценти за користування кредитом 5250,00 грн, нараховуються за ставкою 3,5% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом (річна процентна ставка 1277,5 %); проценти за прострочення грошового зобов`язання 3,5 % за кожен день неповернення кредиту (річна процента ставка 1277,5 %).

За даними витягу з інформаційно-телекомунікаційної системи https://monetka.ua, з метою укладення договору № 5-1 від 07 травня 2023 року сторони 07 травня 2023 року вчинили наступні дії в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «Фінансова компанія «Ріальто» та поза нею: о 09:35:43 год. створення позичальником даних по заяві на кредит, автоматичні перевірки по заяві, перевірка позичальника за даними БКІ, скорингова оцінка позичальника; о 09:48:36 год. - створено пропозицію про укладення кредитного договору (оферти) в особистому кабінеті позичальника, позичальнику відправлено SMS повідомлення про погодження кредиту з ідентифікатором (кодом) для підписання акцепту та укладення договору, о 09:48:45 год. - позичальником підписано одноразовим ідентифікатором та відправлено товариству електронне повідомлення про прийняття пропозиції укласти кредитний договір (акцепт), друкована форма укладеного кредитного договору надіслана позичальнику в особистий кабінет для завантаження, о 09:49:04 год. кредитні кошти перераховано на картку позичальника.

14 березня 2024 року ТОВ «Девелопмент Інновейшинс» видано довідку №119626 згідно якої, смс-повідомлення від альфа-імені «MONETKA» з текстом «Для підтвердження згоди з умовами Договору введіть 172911» було доставлено на номер НОМЕР_2 за допомогою сервісу ТОВ «Мобізон» 07 травня 2023 року о 09:48:36 год.

Згідно чеку № 571973278 ТОВ «ФК «Ріальто» 07 травня 2023 року о 09:49 год. здійснило перерахування коштів в сумі 5000,00 грн за договором № 5-1 від 07 травня 2023 року на умовах фінансового кредиту на картку № НОМЕР_3 .

06 червня 2024 року АТ КБ «Приватбанк» листом №20.1.0.0.0/7-240531/15413 надано інформацію Липовецькому районному суду Вінницької області про те, що на ім`я відповідача випущено платіжну карту № НОМЕР_1 та надано виписку з карткового рахунку про рух грошових коштів відкритого до платіжної карти № НОМЕР_1 , що належить відповідачу з підтвердженням здійснення вищевказаної операції.

Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого позивачем, станом на 29 березня 2024 року загальна сума заборгованості відповідача за договором № 5-1 від 07 травня 2023 року за період з 07 травня 2023 року до 04 жовтня 2023 року становить 31250,00 грн, з яких: 5000,00 грн - прострочена заборгованість за сумою кредиту; 26250,00 грн - прострочена заборгованість по несплаченим процентами.

Задовольняючи позовні вимоги, встановивши виконання позивачем взятих на себе зобов`язань та перерахування кредитних коштів на картковий рахунок відповідача, а також неповернення ОСОБА_1 своєчасно суми кредиту, суд першої інстанції вважав доведеним факт наявності у неї заборгованості у визначеному позивачем розмірі в сумі 31250,00 грн та дійшов висновку про необхідність її стягнення на користь ТОВ «ФК «Ріальто».

Із такими висновками суду належить погодитись з огляду на таке.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частиною 1 ст. 205 ЦК України встановлено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Відповідно до ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір ). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відповідно до ст. 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Абзац 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. 205, 207 ЦК України).

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 9 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 7 жовтня 2020 року № 127/33824/19; від 16 грудня 2020 року у справі № 561/77/19.

Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.

Статтею 3 цього Закону визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до ч. 7, 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Статтею 12 зазначеного Закону встановлено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором; аналога власноручного підпису ( факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису ) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.

Норми ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису, так і електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа і не може визнаватися недійсним лише через його електронну форму.

Відповідно до ст. 1054-1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі.

Згідно ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Суд першої інстанції правильно встановив, що укладений між ТОВ «ФК «Ріальто» та ОСОБА_1 договір № 5-1 від 07 травня 2023 року підписаний в електронній формі, відповідач отримала від товариства суму позики, однак, вчасно її не повернула, що зрештою нею не заперечується, та дійшов безпомилкового висновку про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за тілом кредиту у сумі 5000,00 грн.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, ОСОБА_1 фактично не погоджується із розміром нарахованих відсотків, вважаючи таке нарахування безпідставним та несправедливим відповідно до законодавства.

Як слідує із матеріалів справи та встановлено судом, п. 1.2 кредитного договору встановлена процентна ставка за користування кредитом у розмірі 3,5% від суми кредиту за кожний день користування кредитом у межах строку, визначеного в п. 1.3 договору (тобто 150 днів). Тобто умовами кредитного договору сторони погодити розмір процентів за користування кредитом та строк їх нарахування.

За узгодженими сторонами умовами спірного договору, ТОВ «ФК «Ріальто» здійснено розрахунок заборгованості за відсотками, що становить 26250,00 грн за період з 07 травня 2023 року по 04 жовтня 2023 року (тобто 150 днів).

Апеляційний суд погоджується із даним розрахунком, вважає його таким, що відповідає нормам чинного законодавства, волевиявленню сторін та обрахований за період, що відповідає строку дії договору. Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо необхідності стягнення з відповідача заборгованості за нарахованими процентами відповідно до п. 1.2 кредитного договору у сумі 26250,00 грн.

Аргументи апеляційної скарги щодо надмірно нарахованих відсотків є неспроможними та безпідставними, оскільки скаржник у своїх доводах помилково ототожнює відсотки за користування кредитними коштами та відсотки за порушення строків повернення кредиту як захід відповідальності через прострочення виконання грошового зобов`язання, які передбачені іншими умовами договору та не були заявлені до стягнення позивачем.

Не заслуговують на увагу і твердження про необхідність застосування позиції, висловленої у постанові Верховного Суду від 27 січня 2020 року у справі № 754/6091/18, адже спірні правовідносини не є подібними правовідносинам, які були предметом вирішення у цій постанові, вони відрізняються своїми правовою природою, характеристиками і обставинами справи.

Щодо витрат позивача на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції, то відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата ), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом з тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу.

Згідно зі ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат враховується: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

За змістом ст. 137, 141 ЦПК України витрати на правничу допомогу мають бути дійсними (реальними), необхідними, а їх розмір розумним з огляду на складність справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини наведеної, зокрема, у пункті 95 рішення від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», пункті 80 рішення від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», пункті 88 рішення від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України» заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. При цьому, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини (рішення від 23 січня 2014 року у справі «East|WestAlianceLimited» проти України», заява № 19336/04), обґрунтованим слід вважати розмір витрат, що є співмірним до складності справи, виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) та часом, витраченим на виконання таких робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а також з ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

З огляду на правову позицію Верховного Суду, наведену у додатковій постанові від 05 вересня 2019 року в справі № 826/841/17, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої постановлено рішення, всі її витрати на правничу допомогу, якщо, керуючись принципом справедливості як одним з основних елементів верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість та кількість підготовлених документів, витрачений адвокатом час тощо, є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц зазначено, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Суд повинен оцінити витрати сторони у справі на оплату правничої допомоги у сукупності з критеріями, на які звертає увагу Європейський суд з прав людини, ураховуючи реальні обставини їх понесення та необхідності таких трат. Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (п.1 ч.2 ст.137 та ч.8 ст.141 ЦПК України). Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року в справі №925/1137/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 грудня 2020 року в справі № 317/1209/19, від 03 лютого 2021 у справі № 554/2586/ 16-ц.

Позивач на підтвердження витрат на правничу допомогу надав договір про надання юридичних послуг від 02 червня 2022 року №02/06/2022, акт приймання передачі наданих послуг №203 до цього договору від 10 січня 2024 року на загальну вартість юридичних послуг 180000,00 грн, платіжну інструкцію від 12 січня 2024 року №1100 на суму 180000,00 грн, витяг з реєстру №1 до акту приймання-передачі наданих послуг №203 від 10 січня 2024 року.

Пунктом 3.1 договору про надання юридичних послуг визначена вартість послуг виконавця, яка становить, зокрема: 8000,00 грн складання позовної заяви про стягнення заборгованості з боржника, 1000,00 грн складання та написання адвокатського запиту.

Згідно витягу з реєстру №1 до акту приймання-передачі наданих послуг №203 від 10 січня 2024 року позивачу були надані послуги з підготовки позовної заяви про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 вартістю 8000,00 грн та складання адвокатського запиту про витребування доказів щодо боржника вартістю 1000,00 грн.

При визначенні та розподілі судових витрат суд враховує критерії, визначені положеннями ЦПК України: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. При цьому враховує, що із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.

Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях ч.5, 6 ст.137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

З матеріалів справи слідує, що відповідач, будучи обізнаною щодо перебування справи у провадженні суду будь-яких заперечень щодо заявлених позивачем вимог про відшкодування судових витрат до суду першої інстанції не подавала, клопотань про їх неспівмірність чи зменшення не заявляла.

З огляду на предмет спору з урахуванням ціни позову, перелік наданих послуг ТОВ «ФК «Ріальто», відсутність заперечень відповідача щодо неспівмірності заявлених витрат на правничу допомогу, враховуючи принципи справедливості та верховенства права, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої щодо стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу в сумі 9000,00 грн, що відповідає критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності.

Доводи скаржника стосовно закінчення строку дії договору, на увагу не заслуговують. Дійсно п. 8.1 договору про надання юридичних послуг №02/06/2022 від 02 червня 2022 року передбачено, що він діє до 31 грудня 2023 року. Разом з тим, у п. 8.4. сторони узгодили, без укладання будь-яких додаткових угод вважати даний договір пролонгованим на кожний наступний рік на тих самих умовах, якщо жодна зі сторін в місячний термін до дати закінчення строку його дії не виявить бажання його розірвати, та письмово не попередила іншу сторону про свій намір. Тобто даний договір не припинив свою дію.

Не можуть бути взятими до уваги і твердження скаржника про неналежність як доказу витягу з реєстру №1 акту приймання-передачі наданих послуг №203 до договору внаслідок відсутності у ньому підписів і печаток обох його сторін, оскільки цей поданий позивачем письмовий доказ оформлений саме у формі витягу, тобто частини документу, та засвідчений у встановленому законом порядку.

Всі інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до іншої оцінки доказів, ніж зроблена судом першої інстанції, однак, висновків суду не спростовують, а тому відхиляються.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до п. п. «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на те, що апеляційна скарга залишена без задоволення, то судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції слід віднести за рахунок особи, яка подала апеляційну скаргу.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 27 червня 2024 року без змін.

Понесені ОСОБА_1 у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції судові витрати залишити за нею.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді: О. С. Панасюк

О. Ю. Береговий