КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження № 22-ц/824/5009/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2024 року м. Київ

Справа № 755/15628/14

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.

за участю секретаря судового засідання Кравченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 18 липня 2014 року, ухвалене у складі судді Яровенко Н.О.,

у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про стягнення суми заборгованості за договором про надання споживчого кредиту, процентів за користування кредитом та пені,

встановив:

У червні 2014 року позивач Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» звернувся до суду із позовом до відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про солідарне стягнення суми заборгованості за договором про надання споживчого кредиту, процентів нарахованих за користування кредитом та пені.

Позов обґрунтовано тим, що 29.08.2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» (з 21.12.2009 року перейменовано на ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_3 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в іноземній валюті у сумі 60 000 доларів США, а останній зобов`язався повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 29.08.2029 року та сплачувати протягом 30 (тридцяти) календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, проценти за користування кредитом у розмірі 13% річних.

З метою належного виконання ОСОБА_3 зобов`язань за вказаним кредитним договором 29.08.2008 року між банком та ОСОБА_1 укладено договір поруки № 226406, а також між банком та ОСОБА_4 - договір поруки № 226408.

Пунктами 1.4 зазначених договорів поруки передбачено, що поручитель несе солідарну відповідальність із позичальником перед кредитором за порушення виконання зобов`язань за кредитним договором.

Позивач вказує, що відповідач всупереч умов кредитного договору не здійснював платежів для погашення суми заборгованості за кредитом та нарахованими процентами, чим порушив взяті на себе договірні зобов`язання.

03.04.2014 року на адресу відповідачів було направлено вимогу про необхідність усунення порушення вимог укладеного кредитного договору та погашення суми заборгованості, однак відповідачі своїх зобов`язань не виконали.

Станом на 26.05.2014 року заборгованість позичальника по поверненню кредитних коштів становила 58 918,43 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 690 237,81 грн.

Із урахуванням наведених обставин, позивач просив суд:

- стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту від 29.08.2008 року №0 в розмірі 58 918,43 доларів США, що за курсом НБУ станом на 26.05.2014 року еквівалентно 690 237,81 грн, з яких: 47 767,81 доларів США, що за курсом НБУ станом на 26.05.2014 року еквівалентно 559 606,72 грн, - кредитна заборгованість; 9892,82 доларів США, що за курсом НБУ станом на 26.05.2014 року еквівалентно 115 895,80 грн, - заборгованість за процентами; 906,06 доларів США, що за курсом НБУ станом на 26.05.2014 року еквівалентно 10 614,62 грн, - пеня за прострочення сплати процентів; 351,74 доларів США, що за курсом НБУ станом на 26.05.2014 року еквівалентно 4120,67 грн, - пеня за прострочення сплати кредиту;

- стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту від 29.08.2008 року №0 в розмірі 58 918,43 доларів США, що за курсом НБУ станом на 26.05.2014 року еквівалентно 690 237,81 грн, з яких: 47 767,81 доларів США, що за курсом НБУ станом на 26.05.2014 року еквівалентно 559 606,72 грн, - кредитна заборгованість; 9892,82 доларів США, що за курсом НБУ станом на 26.05.2014 року еквівалентно 115 895,80 грн, - заборгованість за процентами; 906,06 доларів США, що за курсом НБУ станом на 26.05.2014 року еквівалентно 10 614,62 грн, - пеня за прострочення сплати процентів; 351,74 доларів США, що за курсом НБУ станом на 26.05.2014 року еквівалентно 4120,67 грн, - пеня за прострочення сплати кредиту.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 18 липня 2014 року позов ПАТ «УкрСиббанк» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту від 29.08.2008 року № 0 у загальній сумі 690 237,81 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 11 травня 2023 року залишено без задоволення заяву представника відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18 липня 2014 року.

Не погоджуючись з рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати заочне рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позову у повному обсязі, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що банком не було доведено факт видачі кредитних коштів, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, оскільки на підтвердження факту видачі кредитних коштів позивачем було надано до суду лише довідки-розрахунки заборгованості. Єдиним та достовірним доказом, який може підтвердити факт видачі кредитних коштів, які мали бути зараховані на банківський рахунок позичальника, є виписка із його банківського рахунку, яка є первинним банківський документом, однак такий доказ не був наданий банком до суду, разом із позовною заявою.

Крім того, позивач звертався із вимогою про дострокове повернення кредиту, після якої всі подальші нарахування за кредитом, в тому числі й комісія та відсотки за кредитом, не нараховуються, що узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12.

Оскільки заочним рішенням суду із відповідача було стягнуто 9892,82 доларів США відсотків на користування кредитом, а не 8243,19 доларів США, як було зазначено у вимозі про дострокове повернення кредиту, то банк здійснив нарахування відсотків поза межами строків кредитування, що є незаконним та суперечить судовій практиці Верховного Суду, застосування якої є обов`язковим для спірних правовідносин.

Вказує, що банк здійснював нарахування пені за кредитом не у національній валюті, а у доларах США, що суперечить положенням чинного законодавства та судовій практиці Верховного Суду від 06 березня 2019 у справі № 916/4692/15, а також Великої Палати Верховного Суду у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-цта у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц.

Крім того, позивач регулярно стягував із позичальника комісію за обслуговування кредиту, однак не відобразив дану інформацію при обчислені розміру заборгованості, внаслідок чого дана сума мала бути врахована при винесені рішення суду, оскільки її стягнення відбулось у не передбачений та суперечливий законом спосіб. Оскільки кредит був виданий у доларах США, то комісія за його обслуговування нараховується на суму виданого кредиту, тому відповідачем було сплачено на користь банку 5814, 84 доларів США комісії за обслуговування банківського кредиту.

Судом першої інстанції не враховано, що порука є припиненою, внаслідок чого позовні вимоги до поручителя необґрунтовані та задоволенню не підлягають. Позивачем не доведено наявність правових підстав позовних вимог до ОСОБА_1 , як і не доведено обсягу (суми) прав вимоги. Задовольняючи вимоги ПАТ «УкрСиббанк» про солідарне стягнення боргу, судом достовірно не було з`ясовано розміру заборгованості за кредитним договором та не перевірено періоду, за який вона нарахована, а також не встановлено періоду нарахованих процентів за користування кредитними коштами та пені.

ОСОБА_1 не була належним чином повідомлена про наявність щодо неї судового процесу, оскільки судова справа № 755/15628/14-ц від самого початку розглядалася Дніпровським районним судом м. Києва у відсутність ОСОБА_1 , без її належного повідомлення про день та час судового засідання. У матеріалах справи відсутні докази надсилання та вручення ОСОБА_1 судових повісток.

Звертає увагу, що відповідно до повідомлення про анулювання боргу від 22.03.2016 року, адресованого банком до основного боржника у кредитному зобов`язанні, позивачем було прийнято рішення про анулювання кредитної заборгованості, яку було стягнуто заочним рішенням суду, у повному обсязі. Отже, заборгованість за наданим кредитом відсутня, спору про право між сторонами немає.

Представник АТ «УкрСиббанк» у поясненнях на апеляційну скаргу зазначив, що 22.03.2016 року банком було прийнято рішення про анулювання кредитної заборгованості ОСОБА_3 за договором про надання споживчого кредиту від 29.08.2008 року № 0. У подальшому будь-яких дій щодо стягнення заборгованості за зазначеним договором банк не вчиняв.

Отже, станом на дату подання заяви про перегляд заочного рішення ОСОБА_1 було достеменно відомо про те, що відсутні будь-які ініційовані АТ «УкрСиббанк» процеси щодо стягнення відповідно до рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18 липня 2014 року у справі № 755/15628/14-ц, в тому числі з неї як поручителя за договором про надання споживчого кредиту від 29.08.2008 року № 0.

Також АТ «УкрСиббанк» вважає, що мало місце безпідставне поновлення строку на перегляд заочного рішення, що є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в такому його елементі, як правова визначеність.

Твердження ОСОБА_1 про неотримання повісток та копії рішення через дев`ять років з моменту його винесення не може бути підставою для формування висновку про її необізнаність про наявність та зміст рішення, а посилання відповідача, що вона не знала про розгляд справи та не отримувала повісток про виклик до суду, жодним чином не свідчить про те, що суд не надсилав повістки про виклик до суду.

В судовому засіданні представник позивача АТ «УкрСиббанк» - Решетнік Ю.І. заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив рішення суду залишити без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Представник відповідача ОСОБА_5 01 квітня 2024 року подала до суду засобами електронного зв`язку заяву про розгляд справи за відсутності апелянта та її представника.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач ОСОБА_3 зобов`язання за договором кредиту належним чином не виконав у зв`язку із чим станом на 26.05.2014 року виникла заборгованість на загальну суму 58 918,43 доларів США, що за курсом НБУ станом на 26.05.2014 року становить 690 237 грн. 81 коп., яка розрахована позивачем та перевірена судом.

Будь-яких доказів на спростування наданого позивачем розрахунку заборгованості відповідач суду не надав, як і відсутні докази належного виконання відповідачем умов договору.

Суд вважав законними вимоги позивача про солідарне стягнення з відповідачів суми заборгованості, враховуючи, що відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в забезпечення виконання відповідачем ОСОБА_3 своїх зобов`язань за договором по надання споживчого кредиту, було укладено з позивачем договір поруки.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_3 був достовірно обізнаний про ухвалення рішення судом першої інстанції від 18 липня 2014 року та 22 липня 2014 року звернувся до суду з заявою про перегляд заочного рішення ( а.с. 93-95).

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 04 серпня 2014 року заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення суду було залишено без руху для усунення недоліків - сплати судового збору.

Ухвалу суду від 04 серпня 2014 року ОСОБА_3 отримав особисто 16 серпня 2014 року, проте недоліків заяви не усунув, тому ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 08 вересня 2014 року заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення суду - було визнано неподаною та повернуто заявнику.

21 лютого 2023 року відповідач ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про перегляд вказаного заочного рішення, посилаючись на те, що судових повісток вона не отримувала, про розгляд даної справи їй відомо не було, в матеріалах справи відсутні жодні докази вручення їй судових повісток та оскаржуваного рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є дружиною ОСОБА_3 , що підтверджується відміткою в паспорті (а. с. 49).

Згідно з відповіддю відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в м. Києві ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживають за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 67, 68).

Як вбачається з матеріалів справи, копія ухвали суду про відкриття провадження у справі, у якій зазначено час та дату судового засідання, разом з копією позовної заяви та додатками до неї була направлена на зареєстровану адресу місця проживання ОСОБА_3 , де також зареєстровано місце проживання ОСОБА_1 , та вручено ОСОБА_3 , що підтверджується повідомленням про поштове відправлення (а. с. 78). Натомість судова кореспонденція, адресована відповідачу ОСОБА_1 , повернулась до суду без вручення адресату з відміткою поштового відділення «за терміном зберігання».

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 11 травня 2023 року поновлено відповідачу ОСОБА_1 пропущений процесуальний строк на подання заяви про перегляд заочного рішення та залишено без задоволення заяву представника відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18 липня 2014 року.

Таким чином, з матеріалів справи встановлено, що відповідач ОСОБА_3 був своєчасно обізнаний про ухвалення рішення суду від 18 липня 2014 року та 22 липня 2014 року звертався з заявою про перегляд заочного рішення, яка була йому повернута судом у зв`язку з несплатою судового збору, проте у подальшому ОСОБА_3 не оскаржував рішення суду у встановленому законом порядку. Враховуючи, що даних про вручення ОСОБА_1 судових повісток та повідомлення про розгляд даної справи судом матеріали справи не містять, колегія суддів відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України вважає за можливе скасувати оскаржуване рішення в частині солідарного стягнення заборгованості та судових витрат з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «УкрСиббанк» та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 29 серпня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 укладений договір про надання споживчого кредиту №0 за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти (кредит) в іноземній валюті в сумі 60 000 доларів США, що дорівнює 290 742 грн за курсом НБУ на день укладення договору, а позичальник зобов`язався прийняти, належним чином використовувати та повернути банку кредитні кошти та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах, зазначених у цьому договорі (а. с. 6-12).

Пунктом 1.2.2 договору встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту згідно Додатку № 1 до Договору (якщо сторонами визначений такий графік погашення та укладено Додаток № 1 до Договору), але в будь-якому випадку не пізніше 29 серпня 2029 року.

У пункті 1.3.1 договору сторони визначили, що за користування кредитними коштами протягом перших 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється у розмірі 13,00 % річних. Після закінчення цього строку та кожного наступного місяця кредитування процентна ставка підлягає перегляду відповідно до умов договору.

Строк сплати процентів з 01 по 20 число (включно) кожного місяця, наступного за тим, за який були нараховані банком такі проценти.

29.08.2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , а також між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 укладенні договори поруки № 226406 та № 226408, за умовами яких поручителі зобов`язалися перед кредитором відповідати за виконання ОСОБА_3 усіх його зобов`язань перед кредитором, що виникли з договору про надання споживчого кредиту від 29.08.2008 року №0, укладеного між кредитором та боржником, існуючих в теперішній час і тих, що можуть виникнути в майбутньому (а. с. 19-24).

31.03.2014 року ПАТ «УкрСиббанк» направило на адреси ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 вимоги, у яких зазначено, що станом на 14.03.2014 року заборгованість позичальника по поверненню кредитних коштів, сплаті процентів за користування кредитом становить 56 011 доларів США, з яких: 47 767,81 доларів США - кредитна заборгованість, в тому числі прострочена заборгованість - 3 482,41 доларів США; 8 243,19 доларів США - прострочена заборгованість по процентам. Також повідомлено про необхідність усунення порушень договору про надання споживчого кредиту від 29.08.2008 року №0, а саме погашення простроченої заборгованості протягом 31 календарного дня з дати одержання цього повідомлення у розмірі: 3 482,41 доларів США - прострочена заборгованість; 8 243,19 доларів США - прострочена заборгованість за процентами (а. с. 35-42).

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ст. 509 ЦК України).

Статтею 525 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (ст. 1050 ЦК України).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частина 1 ст. 1049 ЦК України встановлює, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

За положеннями ст. ст. 553, 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. У разі порушення такого зобов`язання боржник і поручитель відповідають як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Судом встановлено, що 31.03.2014 року ПАТ «УкрСиббанк» направило на адреси ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 вимоги, у яких зазначено, що станом на 14.03.2014 року заборгованість позичальника по поверненню кредитних коштів, сплаті процентів за користування кредитом становить 56 011 доларів США, з яких: 47 767,81 доларів США - кредитна заборгованість, в тому числі прострочена заборгованість - 3 482,41 доларів США; 8 243,19 доларів США - прострочена заборгованість по процентам. У випадку не усунення порушень на 32 день з дня отримання цієї вимоги, а у випадку відсутності підтвердження отримання вимоги - з 41 календарного дня з дати відправлення позичальнику повідомлення (вимогу) про дострокове повернення кредиту ПАТ «УкрСиббанк» вимагає виконання позичальником, поручителями своїх зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту від 29.08.2008 року № 0, а саме: сплатити ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість по поверненню суми кредиту в повному обсязі, сплаті нарахованих процентів, що разом становить 56 011 доларів США.

У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження отримання позичальником, поручителями вимоги банку про дострокове погашення заборгованості від 31.03.2014 року.

Враховуючи те, що позивач скористався своїм правом вимагати дострокового повернення кредиту, тобто змінив строк кредитування, заборгованість за договором про надання споживчого кредиту від 29.08.2008 року № 0 підлягає розрахунку станом на 13 травня 2014 року, тобто на 41 календарний день з дати відправлення позичальнику (поручителям) повідомлення (вимогу) про дострокове повернення кредиту.

За змістом ч. 4 ст. 559 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами).

У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Водночас, правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов`язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов`язань.

Зазначене відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 , а також у постановах Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі № 361/6809/16-ц, від 08 грудня 2021 року у справі № 523/6897/16-ц, від 27 травня 2021 року у справі № 756/3350/15-ц, від 26 лютого 2020 року у справі № 2-1154/10, провадження № 61-5519св19; від 08 квітня 2020 року у справі № 752/11356/17-ц.

Як встановлено судом, договором поруки від 29.08.2008 року № 226406, укладеним між банком та ОСОБА_1 , не визначено строк, після настання якого порука припиняється, а тому в цьому випадку підлягають застосуванню положення ч. 4 ст. 559 ЦК України.

ОСОБА_3 як позичальник зобов`язався перед банком повернути суму кредиту з процентами, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) по 20 число кожного місяця.

Отже, разом із установленням строку дії кредитного договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору.

Внаслідок неналежного виконання позичальником умов кредитного договору виникла заборгованість.

Позов про стягнення заборгованості подано до суду 05 червня 2014 року. Відповідно, порука ОСОБА_1 припинилась щодо всіх щомісячних платежів, строк сплати яких настав до 05 грудня 2013 року ( більш ніж за шість місяців до пред`явлення позову).

Відтак, всі періодичні платежі за кредитним договором, строк сплати яких настав станом на 05 червня 2014 року і які не сплачені, знаходяться за межами шестимісячного строку, у зв`язку з чим до них, відповідно до зазначеного вище правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 , можуть бути застосовані положення ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Згідно з наданою банком довідкою-розрахунком заборгованості за кредитним договором, станом на 13 травня 2014 року залишок строкової заборгованості за наданим кредитом, яка відповідно до вимоги банку підлягає поверненню достроково, складає 43 809,20 доларів США.

Також банк має право на стягнення із ОСОБА_1 як поручителя залишку простроченої заборгованості по щомісячних платежах по кредиту, строк сплати яких припадав на період із 05 грудня 2013 року до 13 травня 2014 року, що складає 1190,50 доларів США.

Згідно з наданою банком довідкою-розрахунком, заборгованість позичальника за процентами за користування кредитом за період із 05 грудня 2013 року по 30 квітня 2014 року ( дата, якою банк обмежив нарахування процентів) становить 2694,39 доларів США.

Таким чином, належна до стягнення з поручителя ОСОБА_1 сума заборгованості складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 44 999,70 доларів США та заборгованості за відсотками у розмірі 2694,39 доларів США.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (ч. 1 ст. 549 ЦК України).

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі.

Відповідно до ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно із ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (ч. 3 ст. 533 ЦК України).

Такий порядок визначено Декретом Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19.02.1993 №15-93, дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами на території України.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань").

Таким чином, максимальний розмір пені пов`язаний із розміром облікової ставки Національного банку України. Оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України - гривні.

Такий висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 01.04.2015 у справі №909/660/14.

Згідно з наданою банком довідкою-розрахунком пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом сума заборгованості за пенею за період із 05 грудня 2013 року до 13 травня 2014 року складає 2314,03 грн.

Згідно з наданою банком довідкою-розрахунком пені за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами за користування кредиту сума заборгованості за пенею за період із 05 грудня 2013 року до 13 травня 2014 року складає 5541,61 грн.

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення позову в частині солідарного стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь АТ «УкрСиббанк», а саме стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту від 29.08.2008 року № 0 на суму 47 694,09 доларів США та пені в сумі 7855 гривень 64 коп.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що позивач регулярно стягував із позичальника комісію за обслуговування кредиту, однак не відобразив дану інформацію при обчисленні розміру заборгованості, внаслідок чого дана сума не була, але мала бути врахована при винесені рішення суду, оскільки її стягнення відбулося у не передбачений та суперечливий законом спосіб.

Судом встановлено, що 29.08.2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 укладений договір про надання споживчого кредиту № 0.

Згідно з п. 1.3.5 договору позичальник сплачує банку комісію на умовах, зазначених у цьому договорі.

Згідно з наданою банком довідкою, позичальником сплачено комісії - 5814 грн. 84 коп. (а. с. 32) Така комісія була нарахована та сплачена одноразово - 29 серпня 2008 року, тобто у день укладення кредитного договору.

Стаття 203 ЦК України визначає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч. 1 цієї статті у редакції, чинній на час укладення кредитного договору).

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абз. 1 ч. 2 ст. 215 ЦК України).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 зауважила, що практику застосування наведених приписів під час вирішення питання про недійсність (оспорюваність, нікчемність) умови про плату (комісію) за управління кредитом (за обслуговування кредиту), інші подібні платежі у договорах про споживчий кредит треба формувати на підставі сукупного аналізу законодавства, чинного на момент укладення відповідного договору, з урахуванням його неодноразової зміни:

З 13.01.2006 року почали діяти нові редакції положень Закону України «Про захист прав споживачів» (Закон № 1023-XII):

- статті 18 Закону № 1023-XII, яка визначила підстави для визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Такі умови є несправедливим тоді, якщо всупереч принципу добросовісності наслідком договору є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача(частина друга статті 18 Закону № 1023-XII у редакції Закону № 3161-IV). Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним (частина п`ята вказаної статті);

- статті 19 Закону № 1023-XII про заборону нечесної підприємницької практики - будь-якої підприємницької діяльності або бездіяльності, що суперечить правилам, торговим та іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції (пункт 14 статті 1 Закону № 1023-XII у редакції Закону № 3161-IV). Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору (абзац восьмий частини другої вказаної статті у редакції Закону № 3161-IV, чинній до 10 грудня 2019 року включно). Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними (частина шоста статті 19 Закону № 1023-XII у редакції Закону № 3161-IV).

10.05.2007 року Правління НБУ прийняло постанову, якою затвердило Правила № 168, що набрали чинності 5 червня 2007 року. Згідно з пунктом 3.6 цих Правил банки не мали права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Ці Правила втратили чинність 10 червня 2017 року.

16.10.2011 року набрав чинності Закон № 3795-VI. Згідно з абзацом дев`ятим пункту 8 розділу І цього Закону частину четверту статті 11 Закону № 1023-XII було доповнено новим абзацом третім такого змісту: «Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною». Наведені приписи у такій редакції діяли до 10 червня 2017 року, коли набрав чинності Закон № 1734-VIII. Згідно з останнім текст статті 11 Закону № 1023-XII виклали у новій редакції, що не передбачала нікчемності зазначених умов договору, а звужувала дію Закону № 1023-XII до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону № 1734-VIII.

Наведені вище приписи ЦК України, Закону № 1023-XII у редакції, чинній на момент укладення кредитного договору, передбачали можливість визнання недійсними умов договорів, у тому числі про надання кредитів на споживчі цілі, якщо ці умови обмежують права споживачів порівняно з правами, встановленими законодавством.

Ні позичальником, ні поручителями не заявлялось вимог про визнання недійсним пункту 1.3.5 договору про надання споживчого кредиту від 29.08.2008 року № 0, а тому відсутні підстави для висновку про те, що сплачена позичальником сума комісії за кредитним договором повинна бути врахована при визначенні заборгованості за кредитним договором.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що в апеляційній скарзі відповідач спотворює зміст пункту 1.3.5 кредитного договору та вказує, що комісія , передбачена цим пунктом, сплачувалась «за обслуговування кредитної заборгованості».

Однак, зі змісту кредитного договору вбачається, що пункт 1.3.5 має наступний зміст «Позичальник згідно умов договору сплачує банку комісію на умовах, зазначених у цьому договорі». З розрахунку заборгованості вбачається, що комісія була сплачена одноразово, при укладенні кредитного договору - 29 серпня 2008 року.

Посилання відповідача про те, що за період виконання договору кредиту позичальником було сплачено комісії на суму 5814,84 долари США, є безпідставними, суперечать матеріалам справи та спростовуються розрахунком позивача, з якого вбачається, що комісія сплачена 29 серпня 2008 року одноразово в розмірі 5814 грн. 84 коп. та розрахована у національній валюті - гривні ( а.с. 32). Доказів протилежного відповідачем суду не надано.

Відповідач помилково посилається в апеляційній скарзі на постанову Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19, у якій зроблено висновок про те, що умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування», оскільки правовідносин у зазначеній справі не є релевантними до тих, які виникли між сторонами у цій справі.

Також колегія суддів звертає увагу, що доводи відповідача, наведені в апеляційній скарзі, є взаємовиключними, оскільки, посилаючись на недоведення позивачем факту видачі кредиту позичальнику, поручитель ОСОБА_1 одночасно вказує на виконання позичальником умов кредитного договору, погашення ним чергових платежів, суми процентів та комісії, а також, що кредитор, звернувшись із вимогою про дострокове повернення всієї суми кредиту, змінив порядок виплати процентів та повернення кредитних коштів.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідно до повідомлення про анулювання боргу від 22.03.2016 року № 31-5/91, адресованого банком до основного боржника у кредитному зобов`язанні, позивачем було прийнято рішення про анулювання кредитної заборгованості, яка була стягнута заочним рішенням суду, у повному обсязі, що свідчить про відсутність спору про право між сторонами, - є необґрунтованими з огляду на таке.

Суд апеляційної інстанції не бере до уваги копію довідки про анулювання боргу від 22.03.2016 року № 31-5/91, додану до апеляційної скарги, враховуючи наступне.

У пункті 6 ч. 2 ст. 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Тлумачення п. 6 ч. 2 ст. 356, ч. ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 11 вересня 2019 року у справі № 922/393/18 зазначено, що: «Така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 269 ГПК України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів».

З доданої до апеляційної скарги копії довідки про анулювання боргу від 22.03.2016 року № 31-5/91, у якій АТ «УкрСиббанк» як кредитор повідомляє ОСОБА_3 , що ним прийнято рішення про анулювання заборгованості, вбачається, що така довідка складена 22 березня 2016 року, тобто вже після прийняття оскаржуваного рішення судом першої інстанції від 18 липня 2014 року.

Тобто це доказ, який взагалі не існував на момент розгляду спору по суті судом першої інстанції, як і не існувало обставин, про які йдеться у вказаному повідомленні від 22 березня 2016 року, що виключає можливість його прийняття судом апеляційної інстанції у порядку статті 367 ЦПК України.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про часткову обґрунтованість доводів апеляційної скарги та наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення в частині солідарного стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь АТ «УкрСиббанк» та ухвалення в цій частині нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог АТ «УкрСиббанк».

Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16, у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Відповідно до висновку Верховного Суду у постанові від 23 січня 2020 року у справі № 639/9387/16-ц, стягнення заборгованості за спірним кредитним договором в іноземній валюті не суперечить законодавству України, з урахуванням того, що кредит, з дотриманням вимог законодавства, чинних на час його укладення, був наданий за погодженням сторін в іноземній валюті і позивач просив стягнути суму боргу у валюті основного зобов`язання. Разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за кредитним договором в іноземній валюті, а також передбачену договором неустойку.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц також викладений висновок про те, у разі укладення сторонами кредитного договору, предметом якого є іноземна валюта, суд має ухвалити рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті. Визначення у рішенні еквівалента суми боргу за тілом кредиту та процентами за користування кредитними коштами в національній валюті не відповідає вимогам законодавства.

Враховуючи викладене, оскільки позивач просив стягнути заборгованість у доларах США, та наявні підстави для скасування оскаржуваного рішення в частині вимог, заявлених до відповідача ОСОБА_1 , та часткового задоволення позовних вимог до поручителя ОСОБА_1 , то зазначення в резолютивній частині рішення еквівалента суми заборгованості у національній валюті колегія суддів вважає недоцільним.

Згідно з ч. 1, п.1 ч. ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За подання позовної заяви до суду першої інстанції АТ «УкрСиббанк» сплатило судовий збір у розмірі 3654 грн, що підтверджується платіжним дорученням від 28.05.2014 року № (а. с. 1), за подання апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатила 5481 грн., що підтверджується квитанцією від 09.06.2023 року (а. с. 149).

ОСОБА_1 повинна компенсувати позивачу витрати по сплаті судового збору за подання до суду першої інстанції позовної заяви пропорційно сумі задоволених позовних вимог у розмірі 2999,57 грн (3654 грн. ? 82,09 %).

АТ «УкрСиббанк» повинно компенсувати ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору за подання до суду апеляційної інстанції апеляційної скарги пропорційно сумі позовних вимог, у задоволенні якої відмовлено, у розмірі 981,65 грн. (5481 грн ? 17,91 %).

Згідно з ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Враховуючи положення зазначеної норми, апеляційний суд дійшов висновку, що сума судових витрат, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь АТ «УкрСиббанк», становить 2017,92 грн (2 999,57 грн - 981,65 грн).

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 376, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , - задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 18 липня 2014 року - скасувати в частині солідарного стягнення заборгованості та судових витрат з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «УкрСиббанк» та ухвалити в цій частині нове судове рішення:

Позовні вимоги Акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , як солідарного боржника з ОСОБА_3 , на користь Акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту від 29 серпня 2008 року №0 на суму 47 694 ( сорок сім тисяч шістсот дев`яносто чотири) долари США 09 центів та пеню в сумі 7855 ( сім тисяч вісімсот п`ятдесят п`ять) грн. 64 коп.

В решті заявлених позовних вимог до ОСОБА_1 , - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «УкрСиббанк» витрати по сплаті судового збору в сумі 2017 грн. 92 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 11 листопада 2024 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.