Справа № 298/862/22
П О С Т А Н О В А

Іменем України

28 травня 2024 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

Головуючого судді: Джуги С.Д.

суддів: Кожух О.А., Собослоя Г.Г.

за участю секретаря: Чичкало М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Великоберезнянського районного суду від 14 листопада 2022 року у складі судді Лютянської М.С. у справі за позовом ОСОБА_1 до Ужанського національного природного парку, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_2 , про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

встановив:

07.07.2022 ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Ужанського національного природного парку (УНПП) про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позов мотивує тим, вона перебувала у трудових відносинах із Ужанським національним природним парком з 14.11.2000. Згідно наказу від 04.11.2019 № 49 «Про переведення» її переведено на посаду начальника Ново-Стужицького природоохоронного науково-дослідного відділення (ПНДВ) Ужанського національного природного парку.

Вона свою роботу виконувала сумлінно, дотримувалася чинного законодавства, тому і відсутні дисциплінарні стягнення. Однак, з листопада 2021 року їй не виплачувалася заробітна плата. Оскільки Ужанський національний природний парк перед нею мав заборгованість із заробітної плати, то нею було подано відповідний позов. Причини невиплати заробітної плати їй були не відомі.

Від голови ради трудового колективу Заяць М.В. вона дізналась про наявність наказу від 08.11.2021 № 48-к про її звільнення та додатки до наказу, які ОСОБА_3 07.06.2022 отримала від журналіста газети Журналісти проти корупції І. Ладжуна. З наказом про звільнення вона не ознайомлена, у трудову книжку запис не внесений.

У зв`язку з невиплатою їй та іншим працівникам заробітної плати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 неодноразово звертались до Управління Держпраці у Закарпатській області. 22.02.2022 до Управління Держпраці у Закарпатській області була направлена колективна скарга щодо колективного трудового спору про грубе порушення трудового законодавства, що має ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ст. 172, ст. 175 КК України.

Наказом від 08.11.2021 № 48-к її було звільнено з посади у зв`язку з набранням законної сили ухвалою Великоберезнянського районного суду від 06.10.2020 № 298/705/16ц та ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 24.06.2021 № 298/705/16-ц, якими поновлено ОСОБА_5 на посаді начальника Ново-Стужицького ПНДВ Ужанського національного природного парку. В наказі також зазначено, що вона відмовилась від вакантних запропонованих посад:

Костринське природоохоронне науково-дослідне відділення: Начальник відділення.

Відділ відтворення, збереження природних екосистем та використання природних ресурсів: Провідний інженер з відтворення природних екосистем; Провідний фахівець з управління природокористування.

А іншої роботи, яку вона могла б виконувати відповідно до її фаху та кваліфікації, в ДП «Ужанський національний парк» немає.

ОСОБА_5 поновлено на посаді начальника Ново-Стужицького науково-дослідного відділення, однак, у штатному розписі Ужанського НПП посада зазначена як начальник Ново-Стужицького природоохоронного науково-дослідного відділення. Тому ОСОБА_5 поновлено на іншу посаду, зокрема, начальника Ново-Стужицького науково-дослідного відділення, тому були відсутні правові підстави для звільнення позивачки з посади начальника Ново-Стужицького природоохоронного науково-дослідного відділення(ПНДВ) Ужанського національного природного парку.

Крім того, відповідач 08.11.2021 не міг її звільнити, оскільки згідно медичного висновку № 4Н9Т-9А4С-Т7К9-Н4СТ від 05.11.2021 вона з 05.11.2021 по 12.11.2021 хворіла, електронний листок непрацездатності автоматично надійшов на адресу УНПП. Таким чином, у парку знали, що вона хворіє, однак її звільнили.

Відповідно до частини 3 статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

Отже, її звільнення є незаконним.

У наказі про її звільнення зазначено, що підставою для видачі наказу був також акт про відмову ОСОБА_1 від переведення на іншу посаду, однак остання від підписання такого акту відмовилась. Проте, це не відповідає дійсності, оскільки ніхто з цим актом її не ознайомлював та і не міг ознайомити, оскільки, як зазначено вище, вона з 05.11.2021 по 12.11.2021 знаходилась на лікарняному .

Усупереч ч. 1 ст. 47 КЗпП України відповідач не надав їй ані копію наказу про звільнення, ані не провів із нею розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України.

Наказ від 08.11.2021 №4 8-к про звільнення підписаний неповноважною особою, оскільки рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 26.01.2022 у справі № 260/1657/21 скасовано наказ про призначення директором Ужанського НПП ОСОБА_2 . Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 25.05.2022 рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 26.01.2022 у справі № 260/1657/21 залишено без змін.

Позивачка своєчасно, у місячний строк звернулася до Великоберезнянського районного суду з позовом із часу отримання відомостей про її звільнення.

Вважає, що підстави для її звільнення з посади були відсутні.

З посиланням на зазначені обставини, позивачка ОСОБА_1 просила:

поновити її з 08.11.2021 на посаді начальника Ново-Стужицького природоохоронного науково-дослідного відділення Ужанського національного природного парку; стягнути з Ужанського національного природного парку на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 08.11.2021 по дату ухвалення рішення суду; допустити негайне виконання рішення про поновлення на роботі та про присудження їй виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням Великоберезнянського районного суду від 14 листопада 2022 року у позові відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити у справі нове рішення, який заявлений позов задовольнити. В апеляційній скарзі зазначає, що її посада і посада ОСОБА_6 різні посади. У рішенні суду про поновлення ОСОБА_6 не було описки, оскільки вона просила поновити її на посаду без слова природоохоронного, а суд не мав права виправляти описку. Позивачку звільнив з роботи директор ОСОБА_2 , який сам був призначений на посаду незаконно,тому наказ підписаний неповноважною особою. Її неправильно звільнили під час лікарняного, з актом про посади її не знайомили, бо вона була на лікарняному.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

В судове засідання апелянт ОСОБА_1 , її представник адвокат Биркович О.І. не з`явилися. Про дату, час, місце розгляду справи належним чином повідомлені. Адвокат Биркович О.І. надіслав суду чергове клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з його участю у розгляді справи в Ужгородському міськрайонному суді.

З приводу неявки в судове засідання позивача та її представника - адвоката Биркович О.І. слід зазначити наступне.

З матеріалів справи вбачається, що апеляційне провадження за поданою апеляційною скаргу відкрито ухвалою судді доповідача ОСОБА_7 від 02.02.2023 року.

Внаслідок звільнення з посади судді ОСОБА_7 у зв`язку з відставкою, протоколом автоматизованого розподілу справи між суддями від 16.01.2024 року визначено склад колегії суддів: головуючий суддя (суддя доповідач) Джуга С.Д., судді Кожух О.А., Собослой Г.Г.

З матеріалів справи вбачається, що з моменту відкриття апеляційного провадження - 02.02.2023 року, за клопотаннями ОСОБА_8 розгляд даної справи відкладався: 03.04.2023р., 19.07.2023р., 11.09.2023р., 28.02.2024р., 03.04.2024 р. (п`ять разів). В судове засідання на 28.05.2024 року позивач, її представник - адвокат Биркович О.І. в черговий раз не з`явилися. Адвокат Биркович О.І. в черговий раз подав суду заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку із його зайнятістю в іншій справі.

Згідно з ч.3 п.п.10,11 ст.2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема: розумність строків розгляду справи; неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ч.1, ч.2 п.1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: вчинення дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи.

Виходячи з наведеного, враховуючи, що апеляційне провадження у даній справі відкрито у січні 2023 року, розгляд справи неодноразово відкладався через неявку позивача та її представника - адвоката Биркович О.І., колегія суддів дійшла висновку, що процесуальна поведінка позивача, яка жодного разу в судове засідання не з`явилася, та її представника, який неодноразово подавав клопотання про відкладення розгляду справи, спрямована на затягування і перешкоджання розгляду справи, суперечить завданню цивільного судочинства і є зловживанням процесуальними правами, а тому відхиляє клопотання представника ОСОБА_8 про відкладення розгляду справи, та вважає за можливий розгляд даної справи у відсутності позивача (апелянта) та її представника.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився. Про дату, час, місце розгляду справи належним чином повідомлений.

Справи на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України розглянута у відсутності сторін.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив із його необґрунтованості та недоведеності.

З такими висновками суду повністю погодитись не можна, виходячи з наступного.

Матеріалами справи установлено, що позивачка ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з відповідачем та наказом №49 від 04.11.2019 року «Про переведення» її переведено на посаду начальника Ново-Стужицького ПНДВ з 05.11.2019 року з посадовим окладом згідно із штатним розписом.

08 листопада 2021 року наказом директора Ужанського національного природного парку №48-к ОСОБА_1 звільнено із займаної посади начальника Ново-Стужицького природоохоронного науково-дослідного відділення Ужанського національного природного парку на підставі п.6 ч.1 ст.40 КЗпП України (поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу). Підставою для видачі даного наказу слугували: -рішення Великоберезнянського районного суду від 06 жовтня 2020 року по справі №298/705/16ц - рішення Закарпатського апеляційного суду від 24 червня 2021 року по справі №298/705/16ц.

Згідно вказаних вище судових рішень, які набрали законної сили, на посаду начальника Ново-Стужицького науково-дослідного відділення Ужанського національного природного парку було поновлено ОСОБА_5 . Визнано незаконним наказ №33 від 02 червня 2016 року про звільнення ОСОБА_5 з посади начальника Ново-Стужицького ПНДВ Ужанського національного природного парку у відповідності до п.3 ст.40 КЗпП України.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Згідно із ст. 2 КЗпП України право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, що забезпечується державою. Держава створює умови для ефективної зайнятості населення, сприяє працевлаштуванню, підготовці і підвищенню трудової кваліфікації, а при необхідності забезпечує перепідготовку осіб, вивільнюваних у результаті переходу на ринкову економіку. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Працівники мають право на відпочинок відповідно до законів про обмеження робочого дня та робочого тижня і про щорічні оплачувані відпустки, право на здорові і безпечні умови праці, на об`єднання в професійні спілки та на вирішення колективних трудових конфліктів (спорів) у встановленому законом порядку, на участь в управлінні підприємством, установою, організацією, на матеріальне забезпечення в порядку соціального страхування в старості, а також у разі хвороби, повної або часткової втрати працездатності, на матеріальну допомогу в разі безробіття, на право звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством, та інші права, встановлені законодавством.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст.5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами (ч.1 ст.3 КЗпП України).

Відповідно до ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно із ч.1 п.6 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках: поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1,2,6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою, на іншу роботу. Не допускається звільнення працівника з ініціативи роботодавця в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.(ч.2,ч.3 ст.40 КЗпП України).

Матеріалами справи доведено, що позивачку ОСОБА_1 наказом від 08.11.2021 №48-к звільнено з роботи на підставі п.6 ст.40 КЗпП України у зв`язку із поновленням на роботі за рішенням суду працівника ОСОБА_5 , яка раніше займала цю посаду.

Відповідачем 29.10.2021, перед винесенням наказу від 08.11.2021 №48-к, позивачці ОСОБА_1 було запропоновано вакантні посади: Костринське природоохоронне науково-дослідне відділення: -начальник відділення; Відділ відтворення, збереження природних екосистем та використання природних ресурсів: - провідний інженер з відтворення природних екосистем; -провідний фахівець з управління природокористування. Дана пропозиція була надіслана поштою, рекомендованим листом з повідомленням про вручення, однак позивачка відмовилася від її одержання (а.с.130-131).

Таким чином роботодавцем дотримані в цій частині вищевказані вимоги трудового законодавства. Доводи позивача щодо цих обставин є безпідставними.

Твердження позивача, що ОСОБА_5 поновлено на посаді начальника Ново-Стужицького науково-дослідного відділення, однак, у штатному розписі Ужанського НПП посада зазначена як начальник Ново-Стужицького природоохоронного науково-дослідного відділення, а тому ОСОБА_5 поновлено на іншу посаду, зокрема, начальника Ново-Стужицького науково-дослідного відділення, не заслуговують на увагу, оскільки ухвалою Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 28 липня 2022 року, яка набрала законної сили, виправлено описку в рішенні Великоберезнянського районного суду від 06 жовтня 2020 року по справі №298/705/16ц, а саме: абзац третій резолютивної частини рішення суду викладено такого змісту: Поновити ОСОБА_5 на посаду начальника Ново-Стужицького природоохоронного науково-дослідного відділення Ужанського національного природного парку.

В цій частині доводи позивача є безпідставними.

Безпідставними є також доводи позивачки, що наказ від 08.11.2021 №4 8-к про звільнення підписаний неповноважною особою, оскільки рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 26.01.2022 у справі № 260/1657/21, яке залишено без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 25.05.2022 скасовано наказ про призначення директором Ужанського НПП ОСОБА_2 , позаяк на момент видання наказу про звільнення позивачки ОСОБА_2 мав повноваження директора і вправі був видавати накази та зобов`язаний був виконати рішення суду про поновлення ОСОБА_5 на роботі.

Щодо доводів позивачки про звільнення її під час перебування його лікарняному, колегія суддів зауважує наступне.

Відповідно до ч.3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

Рішенням Конституційного Суду України від 04 вересня 2029 року №6-р(ІІ) 2019 у справі № 3-425/2018(6960/18), щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 КЗпП України визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними), положення частини третьої статті 40 КЗпП України. Конституційний Суд України зазначив, що положеннями частини третьої статті 40 КЗпП України закріплені гарантії захисту працівника від незаконного звільнення, що є спеціальними вимогами законодавства, які мають бути реалізовані роботодавцем для дотримання трудового законодавства.

Однією з таких гарантій є, зокрема, сформульована у законодавстві заборона роботодавцю звільняти працівника, який працює за трудовим договором і на момент звільнення є тимчасово непрацездатним або перебуває у відпустці. Отже, нерозповсюдження такої вимоги на трудові правовідносини за контрактом є порушенням гарантій захисту працівників від незаконного звільнення та ставить їх у нерівні умови порівняно з працівниками інших категорій.

Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення частини третьої статті 40 КЗпП України є такими, що поширюються на усі трудові правовідносини.

Проте, само по собі перебування під час звільнення на лікарняному має наслідком зміну дати звільнення, а не поновлення на роботі.

Аналогічний за змістом висновок висловлений також у постановах Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі №545/1151/16-ц (провадження №61-17196вв19), від 11 грудня 2019 року у справі №522/3410/15-ц (провадження №61-43676св18), від 16 червня 2020 року у справі №750/8456/17 (провадження №61-22946св18).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2020 року у справі №205/4196/18 (провадження №14-670цс19) відступила від висновків, сформульованих у постановах Верховного Суду України від 26 грудня 2012 року у справі №6-156цс12 і від 23 січня 2013 року у справі №6-127цс12, а також від висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, сформульованого у постанові від 16 березня 2020 року у справі №640/10761/14-ц. Зокрема, зазначила, що у разі порушення цієї гарантії негативні наслідки слід усувати шляхом зміни дати звільнення позивача, визначивши датою припинення трудових відносин перший день після закінчення періоду тимчасової непрацездатності (відпустки).

У поданому позові позивач вказала, що відповідач 08.11.2021 не міг її звільнити, оскільки згідно медичного висновку № 4Н9Т-9А4С-Т7К9-Н4СТ від 05.11.2021 вона з 05.11.2021 по 12.11.2021 хворіла, електронний листок непрацездатності автоматично надійшов на адресу УНПП.

Матеріалами справи доведено, що позивачка перебувала на лікарняному у період з 18.10.2021 по 22.10.2021, з 22.10.2021 по 29.10.2021, з 01.11.2021 по 05.11.2021, з 05.11.20121 по 12.11.2021, з 12.11.2021 по 19.11.2021, з 19.11.2021 по 26.11.2021 (субота), з 29.11.2021 (понеділок) по 03.12.2021, з 03.12.2021 по 10.12.2021 (а.с. 25, 223-226).

Таким чином, на момент звільнення з роботи (08.11.2021 року) позивачка знаходилась на лікарняному та перебувала у тимчасовій непрацездатності до 10.12.2021 року (п`ятниця) і відповідач в цей період не вправі був звільняти позивача з роботи. Першим робочим днем після закінчення тимчасової непрацездатності і виходу позивача на роботу є 13.12.2021 року.

З врахуванням вищенаведених обставин дату звільнення позивача слід змінити з 08.11.2021 на 13.12.2021 року.

В цій частині заявлений позов є обґрунтований.

Оскільки обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, рішення суду першої інстанції відповідно до п.4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову у вигляді зміни дати звільнення позивача з 08.11.2021 на 13.12.2021 року. В іншій частині вимоги позивача є безпідставними, і в задоволенні їх слід відмовити.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 14 листопада 2022 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Змінити дату звільнення ОСОБА_1 згідно наказу від 08.11.2021 року №48 к, з 08 листопада 2021 року на 13 грудня 2021 року. В решті заявлених вимог ОСОБА_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текс судового рішення складено 10 червня 2024 року.

Головуючий:

Судді: