Справа № 130/257/24
Провадження № 22-ц/801/1331/2024
Провадження № 22-ц/801/1332/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Грушковська Л.Ю.
Доповідач:Матківська М. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2024 рокуСправа № 130/257/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

Головуючого: Матківської М. В.

Суддів: Войтка Ю. Б., Міхасішина І. В.

Секретар: Кобенда Ю. О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1

на ухвалу Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 23 квітня 2024 року про застосування заходів процесуального примусу та на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 24 квітня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕНЕРА Вінниця» про виконання рішення та відшкодування шкоди,

Судові рішення постановила суддя Грушковська Л. Ю.

Ухвалу проголошено о 15:19 у м. Жмеринка Вінницької області

Повний текст ухвали суду складено 23 квітня 2024 року,

Рішення ухвалено о 12:12 год у м. Жмеринка Вінницької області

Повний текст рішення суду складено 29 квітня 2024 року,

Встановив:

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Енера Вінниця» про виконання рішення та відшкодування моральної шкоди, зазначивши у позові, що рішенням суду від 11 жовтня 2023 року йому відмовлено в його вимозі про стягнення матеріальної і моральної шкоди за невиконання умов договору про постачання електричної енергії, оскільки у справі відсутні докази матеріальної і моральної шкоди. Тому він виправляє цей недолік і надає докази моральної шкоди, посилаючись на Закон України «Про захист прав споживачів» і статтю 642 ЦК України. Надав такі докази: повідомлення про припинення постачання електричної енергії за заборгованість з оплати за спожиту електричну енергію, відповідно до умов договору з електропостачальником від 07 вересня 2021 року; договір про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг; довідку про склад сім`ї № 28 від 23 січня 2024 року. Обґрунтував шкоду відключенням його від постачання електричної енергії. У позові просив: 1. З`ясувати на судовому засіданні що саме та які умови зазначені у договорі, сторінки якого він надав до позову; 2. Викликати відповідача для надання особистих пояснень щодо виконання умов укладеного договору; 3. За невиконання відповідачем умов укладеного договору від 02 січня 2019 року відключення його від постачання електричної енергії, стягнути на його користь з відповідача 100 000,00 грн. моральної шкоди.

Ухвалою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 23 квітня 2024 року визнано, що подання ОСОБА_1 клопотання від 23 квітня 2024 року є зловживанням процесуальними правами та повернуто дане клопотання позивачу ОСОБА_1 .

Застосовано до ОСОБА_1 заходи процесуального примусу у вигляді штрафу в розмірі 3028,00 грн. та стягнуто з нього цю суму в дохід Державного бюджету України.

В апеляційній скарзі позивач просить визнати незаконною і скасувати ухвалу суду. Зазначив, що у повернутому йому судом клопотанні він виклав свої переконання, які співпадають із переконаннями керівників держави, розміщених в засобах масової інформації і своє клопотання він обґрунтував на висновках керівників держави. Його клопотання не містить висловлювань неповаги, образливих та лайливих висловлювань до судді головуючого у справі.

Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 24 квітня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Судові витрати вирішено компенсувати за рахунок держави.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду і ухвалити своє рішення.

Зазначив, що висновок суду першої інстанції в тому, що він користувався послугами відповідача відповідно договору від 01 січня 2019 року, спростовується постановою Вінницького апеляційного суду від 14 грудня 2021 року, у якій зазначена дата заяви про видачу судового наказу від 04 червня 2021 року і встановлено факт приєднання споживача до умов укладеного договору від 01 січня 2019 року з дати 04 червня 2021 року, коли цей договір набрав чинності, а його умови почали виконуватися.

Відповідач ТОВ «Енера Вінниця» подав відзив на апеляційну скаргу, в якім вказав, що аргументи апеляційної скарги та вимоги позивача у своїй сукупності спрямовані на ревізування рішень судів, зокрема по справі № 130/2166/21, яке набрало законної сили у встановленому законом порядку, а вказані дії позивача суперечать вимогам процесуального законодавства України, тому апеляційну скаргу вважає безпідставною, не обґрунтованою і такою, що підлягає залишенню без задоволення. Оскаржувані позивачем судові рішення вважає законними, обґрунтованими, постановленими відповідно до норм матеріального права, при дотримання норм процесуального права, які просить залишити без змін, а апеляційні скаргу без задоволення.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав апеляційні скарги, просить її задовольнити.

Представник відповідача ТОВ «Енера Вінниця», будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, надіслав заяву, якою просив розглянути справу без його участі за наявними у справі матеріалами.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваних позивачем судових рішень в межах доводів апеляційних скарг, заслухавши пояснення позивача ОСОБА_1 , дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга на ухвалу суду підлягає до задоволення, а апеляційна скарга на рішення суду до задоволення не підлягає за таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно повідомлення від 07 вересня 2021 року ОСОБА_1 , починаючи з 09:00 год 21 вересня 2021 року розпочнуться заходи з припинення постачання електричної енергії його домогосподарству за заборгованість з оплати за спожиту електричну енергію відповідно до умов договору з електропостачальником, яка станом 30 серпня 2021 року становить 48 982,32 грн. (а. с. 2).

Згідно копії договору 01 січня 2019 року ТОВ «Енера Вінниця» надавало ОСОБА_1 послуги з постачання електричної енергії на умовах та у спосіб, визначений чинним законодавством України. ОСОБА_1 користувався і продовжує користуватися до даного часу послугами ТОВ «Енера Вінниця» з постачання електричної енергії, відповідно до умов договору. Здійснюючи фактичне споживання електричної енергії та оплату за неї, позивач ОСОБА_1 у належній формі приєднався до умов договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг (а. с. 3).

Відповідно до копії довідки про склад сім`ї № 28 від 23 січня 2024 року, виданої виконавчим комітетом Северинівської сільської ради Жмеринського району Вінницької області, ОСОБА_1 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Загальна площа будинку 60,0 кв. м., житлова 40,0 кв. м., будинок приватний, опалення тверде паливо, наявність газобалонної установки немає. Земельна ділянка площею 0,6846 га, в тому числі рілля 0,5837 га, рахується за ОСОБА_2 (а. с. 4).

Заявлені позивачем ОСОБА_1 позовні вимоги суд першої інстанції визнав безпідставними та необґрунтованими.

Відмовляючи в задоволенні першої позовної вимоги, викладеної позивачем у позовній заяві такого змісту: «з`ясувати на судовому засіданні що саме та які умови зазначені у договорі, сторінки якого він надав до позову», суд першої інстанції зазначив про те, що позивач обрав неналежний спосіб захисту свого особистого немайнового права в розумінні статті 16 ЦК України і такий спосіб захисту порушеного права не передбачений зазначеним законом.

Відмовляючи у задоволенні другої позовної вимоги, викладеної позивачем у позові таким чином: «за невиконання відповідачем умов укладеного договору від 02 січня 2019 року відключення його від постачання електричної енергії, стягнути на його користь з відповідача 100 000,00 грн. моральної шкоди» суд першої інстанції послався на те, що позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів щодо неправомірності чи незаконності дій відповідача по відключенню постачання електричної енергії до його будинку. Такі позовні вимоги суд першої інстанції визнав неаргументованими, оскільки позивачем не наведено у позові обґрунтування жодних підстав щодо винних дій відповідача, які перебувають у причинно-наслідковому зв`язку із вказаним порушенням його прав.

Висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову є правильним.

Статтею 15 ЦК України надано право кожній особі на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Способи захисту цивільних прав та інтересів судом передбачені статтею 16 ЦК України, за змістом якої кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, у такий спосіб: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої п`ятої статті 13 цього Кодексу.

Згідно вимог статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (ч. 1). Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч. 2).

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч. 3).

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (ч. 4).

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 5).

Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (частина 1).

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом (частина 2).

З урахуванням наведених норм матеріального права, підставами для відповідальності за завдану моральну шкоду фізичній особі є існування протиправних рішень, дій чи бездіяльності особи відповідача.

Відповідно до частин 1 і 3 статті 13 ЦПК України суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у даному випадку, є позовна заява.

Як вбачається із позовної заяви, вона містить дві позовні вимоги: перша позивач просить з`ясувати на судовому засіданні що саме та які умови зазначені у договорі, сторінки якого він надав до позову; друга за невиконання відповідачем умов укладеного договору від 02 січня 2019 року відключення його від постачання електричної енергії, стягнути на його користь з відповідача 100 000,00 грн. моральної шкоди, з тих підстав, що відповідач відключив його будинок від постачання електричної енергії (а. с. 1). При цьому позивач в обґрунтування своїх вимог у позовній заяві зазначив і надав єдиний доказ повідомлення від 07 вересня 2021 року про те, що з 09:00 год 21 вересня 2021 року розпочнуться заходи з припинення розподілу електроенергії до його будинку (а. с. 2).

Відповідно до статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування (частина 1). Згідно її частини 3, у позовній заяві повинно бути зазначено, у тому числі: зміст позовних вимог, спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні (пункт 4); виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини (пункт 5). У позовній заяві можуть бути вказані й інші відомості, необхідні для правильного вирішення спору (частина 6).

Обраний позивачем у першій вимозі спосіб захисту є неналежним способом захисту його особистого немайнового права в розумінні статті 16 ЦК України і такий спосіб захисту порушеного права не передбачений законом, тому висновок суду першої інстанції про відмову за таких підстав у задоволенні в цій частині позову відповідає вимогам закону та є правильним.

Щодо другої позовної вимоги, то у позовній заяві позивач не зазначив обставин чи розпочалися, тривали та закінчилися і яким чином, такі заходи, тобто, чи мав місце факт припинення подачі електричної енергії до будинку позивача та якими доказами такий факт підтверджується і такі докази до справи позивачем не додані та у його позовній заяві не зазначені.

Крім цього з урахуванням вимог закону підставою для відповідальності за завдану моральну шкоду фізичній особі є існування протиправних рішень, дій чи бездіяльності особи відповідача у справі.

Позивач ОСОБА_1 у своїй позовній заяві не зазначив обставин та доказів, які б свідчили про протиправність рішень, дій чи бездіяльності відповідача у справі і таких доказів до справи не надав.

Оскільки позивачем не зазначено і не надано жодних належних, допустимих, достовірних і яких було би достатньо, доказів неправомірності рішень, дій чи бездіяльності відповідача, які б спричинили йому моральну шкоду і саме у такому ним заявленому розмірі, заявлений позов до задоволення не підлягає і до такого правильного висновку прийшов суд першої інстанції.

За таких обставин, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні заявлених ОСОБА_1 позовних вимог.

До апеляційної скарги позивачем додано: заяву ОСОБА_1 від 17 вересня 2020 року, адресовану головному адміністратору ТОВ «Енера Вінниця» про видачу йому оригіналу укладеного договору 01 січня 2019 року; заяву-приєднання до умов договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг додаток № 1 до договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг № 20360553 від 01 січня 2019 року; копію постанови Вінницького апеляційного суду від 14 грудня 2021 року по цивільній справі № 130/2166/21 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Енера Вінниця» про порушення прав споживача, відповідно до якої апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 19 жовтня 2021 року, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 залишено без змін; заяву про видачу судового наказу від 04 червня 2021 року про стягнення на користь ТОВ «Енера Вінниця» із ОСОБА_1 заборгованості за спожиту електричну енергію в розмірі 17 048,88 грн.

Відповідно до частин 1-3 і 6 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина 1). Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (частина 2). Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частина 3). В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (частина 6).

Як свідчать матеріали справи позивач не подавав цих доказів до суду першої інстанції, не зазначав про них у своєму позові та не надав доказів неможливості подання їх до суду першої інстанції, на підтвердження об`єктивних причин неможливості їх подання до суду першої інстанції.

А, отже, згідно правил статті 367 ЦПК України такі додані позивачем до апеляційної скарги докази в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються, оскільки вони не були предметом розгляду в суді першої інстанції та відсутні об`єктивні причини неподання їх до суду першої інстанції.

З урахуванням викладеного доводи апеляційної скарги на рішення суду є безпідставними та не приймаються до уваги з огляду на вимоги зазначених норм Цивільного процесуального кодексу України.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За наведених обставин колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, у зв`язку із чим рішення суду не підлягає до скасування, а апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення.

Щодо апеляційної скарги на ухвалу суду від 23 квітня 2024 року.

Постановляючи ухвалу про повернення позивачу ОСОБА_1 його клопотання від 23 квітня 2024 року та застосування до нього заходу процесуального примусу у вигляді штрафу в розмірі 3028,00 грн. і його стягнення в дохід Державного бюджету України, суд першої інстанції вказав на те, що позивачем ОСОБА_1 у клопотанні вжиті висловлювання, які не притаманні для написання ділових документів, відображають зневажливе ставлення заявника до судової гілки влади загалом, є виявом очевидної неповаги, не спрямовані на ефективний захист свого права, свобод та інтересів, а тому суперечить завданню цивільного судочинства та є зловживанням процесуальними правами, а з метою запобігання в подальшому зловживанням ОСОБА_1 процесуальними правами, до нього суд згідно вимог пункту 2 частини 1 статті 148 ЦПК України, застосував заходи процесуального примусу у вигляді штрафу в дохід держави в розмірі одного прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що в сумі становить 3028,00 грн. та повернув дане клопотання позивачу.

Із зазначеним не погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Із поданого ОСОБА_1 клопотання до суду першої інстанції вбачається, що в ньому він просив: «1. На підставі вимог ст. 13 ЦПК України цитую «суд розглядає справу не інакше як заявлених нею вимог та поданих доказів» ухвалювати своє рішення по предмету та доказах його позову. 2. На підставі розміщених у засобах масової інформації висновків керівників держави Україна від 03 березня 2019 року, 16 травня 2023 року про продажність та прожадність українських суддів визначити суддя яку суму хабаря він повинен надати судді, щоб вона виконала вимоги статті 13 ЦПК України та перестала зловживати своїми процесуальними правами, згідно вимог статті 44 ЦПК України» (а. с. 26).

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу.

Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (частина 1 статті 44 ЦПК України).

Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, перелік яких зазначений у частині 2 статті 44 ЦПК України і який не є вичерпним.

Згідно частин 3 і 4 статті 44 ЦПК України якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання (частина 3). Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом (частина 4).

Підстави і порядок застосування заходів процесуального примусу викладені у статті 143 ЦПК України, згідно якої заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених у суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства. Заходи процесуального примусу застосовуються судом шляхом постановлення ухвали.

Заходами процесуального примусу, згідно положень стаття 44 ЦПК України, є: 1) попередження; 2) видалення із залу судового засідання; 3) тимчасове вилучення доказів для дослідження судом; 4) привід; 5) штраф (частина 1). Застосування до особи заходів процесуального примусу не звільняє її від виконання обов`язків, встановлених цим Кодексом (частина 2).

Згідно пункту 2 частини 1 статті 148 ЦПК України суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі до від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадк у зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинству .

Верховний Суд, визнаючи певні дії учасників процесу зловживанням процесуальними правами, часто зазначає, що ознакою зловживання процесуальними правами є не просто конкретні дії, а дії, спрямовані на введення суду в оману, затягування розгляду справи, створення перешкод опоненту.

Зловживання процесуальними правами як особливий різновид цивільного процесуального правопорушення полягає у тому, що при зловживанні процесуальними правами відбувається порушення умов реалізації суб`єктивних цивільних процесуальних прав. Це положення відповідає загальнотеоретичним розробкам конструкції зловживання правом, в яких воно нерідко визначається як поведінка, що перевищує (або порушує) межі здійснення суб`єктивних прав. Суб`єкт цивільного судочинства свої цивільні процесуальні права має здійснювати відповідно до їх призначення, яке або прямо визначено змістом того чи іншого суб`єктивного права, або вочевидь випливає з логіки існування того чи іншого суб`єктивного процесуального права.

Зловживання процесуальними правами може мати форму штучного ускладнення цивільного процесу, ускладнення розгляду справи в результаті поведінки, що перешкоджає винесенню рішення у справі або вчиненню інших процесуальних дій.

Притягнення особи до відповідальності за процесуальні зловживання повинно ґрунтуватися на доказах її вини. Факти процесуальних зловживань можна віднести до фактів, що доказуються в режимі процесуальних фактів, які включаються у загальний або локальний предмет доказування у справі.

З аналізу наведених норм вбачається, що зловживанням правами можуть бути визнані дії учасника процесу, які формально хоча й передбачені серед його повноважень та прав, однак здійснюються ним не з метою досягнення передбаченого законом процесуального результату, а з метою затягування чи взагалі перешкоджання розгляду справи.

Саме цей критерій є основним для кваліфікації дій особи як зловживання правами.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 подав до суду клопотання, у якому відобразив зневажливе ставлення до судової гілки влади, з очевидною неповагою до суду. При цьому він вказав, що такі висловлювання розміщені в засобах масової інформації, які надані керівниками держави Україна.

Отже зазначене у клопотанні не відображає особисту думку позивача, а є повторенням висловів інших осіб, які розміщені в засобах масової інформації.

Оскаржуваною ухвалою суду визнано, що подання ОСОБА_1 клопотання від 23 квітня 2024 року є зловживанням процесуальними правами і повернуто дане клопотання позивачу та застосовано до нього заходи процесуального примусу у вигляді штрафу в розмірі 3028,00 грн., який стягнутий з нього в дохід Державного бюджету України.

В апеляційній скарзі позивач просить визнати незаконною і скасувати ухвалу суду, зазначивши що у повернутому йому судом клопотанні він виклав свої переконання, які співпадають із переконаннями керівників держави, розміщених в засобах масової інформації і своє клопотання він обґрунтував на висновках керівників держави. Його клопотання не містить висловлювань неповаги, образливих та лайливих висловлювань до судді головуючого у справі.

Та з огляду на те, що зловживання процесуальними правами може мати форму штучного ускладнення цивільного процесу, ускладнення розгляду справи в результаті поведінки, що перешкоджає винесенню рішення у справі або вчиненню інших процесуальних дій, чого не встановлено при розгляді даної справи у суді першої інстанції, тому такі власні дії позивача подачею ним клопотання, не свідчать про ускладнення цивільного процесу чи розгляду справи та не перешкоджало ухваленню судом рішення у справі чи вчинення судом інших процесуальних дій.

За таких обставин постановлена судом першої інстанції ухвала в частині застосування до позивача ОСОБА_1 заходів процесуального примусу у вигляді штрафу, не ґрунтується на вимогах закону, а тому в цій частині підлягає до скасування, а апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

На підставі викладеного і керуючись ст. 367, 374, 375, 376, 381-382 ЦПК України, суд

Постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення суду залишити без задоволення.

Рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 24 квітня 2024 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу суду задовольнити частково.

Ухвалу Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 23 квітня 2024 року в частині застосування заходів процесуального примусу у вигляді штрафу, скасувати.

В решті ухвалу суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

ГоловуючийМ. В. Матківська
СуддіЮ. Б. Войтко
І. В. Міхасішин

Повне судове рішення складено 12 червня 2024 року