Справа № 161/1856/24
Провадження № 2/161/1543/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 жовтня 2024 року м. Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі:

головуючого судді Івасюти Л.В.

при секретарі Вольської А.А.

представника відповідача Державної

казначейської служби України Кучер О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Головного управління Національної поліції України у Волинській області, Державна казначейська служба України, про стягнення моральної шкоди завданої незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю органів досудового розслідування, -

В С Т А Н О В И В :

Позивачі звернулися до суду з вищевказаним позовом.

Позов обґрунтовують тим, що 27.05.2019 близько 17 год. 00 хв. на автодорозі Р-15 із сполученням Ковель-Жовква відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю мотоцикла «Ямаха» під керуванням водія ОСОБА_3 та автомобіля «Рено Трафік» під керування водія ОСОБА_4 . Водій мотоцикла ОСОБА_3 помер на місці пригоди. 28.05.2019 старшим слідчим ГУНП у Волинській області Терлецьким С. М. внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000478 за ч. 2 ст. 286 КК України.

Зазначають, що у вказаному кримінальному провадженні їх визнано потерпілими. Досудове розслідування з 28.05.2019 здійснювалося слідчими СУ ГУНП у Волинській області, а в грудні 2020 року кримінальне провадження № 0000478 передане до СВ Володимирського РВП ГУНП у Волинській області.

Позивачі стверджують, що СУ ГУНП у Волинській області та СВ Володимирського РВП ГУНП упродовж тривалого часу, а саме з 28.05.2019 вчиняють протиправну бездіяльність у розслідуванні зазначеного кримінального провадження. Строк досудового розслідування перевищує будь-які розумні межі здійснення слідства. Така бездіяльність відповідача грубо порушує його права та завдає значної моральної шкоди. Факт протиправної бездіяльності органів досудового розслідування підтверджується судовими рішеннями, ухваленими за результатами розгляду скарг.

Вважають, що такими протиправними діями та бездіяльністю їм завдано маральної шкоди, яка полягає в: 1) навмисному затягуванні досудового розслідування; 2) ігноруванні їх прав як потерпілих; 3) безвідповідальному ставленні органу досудового розслідування до виконання своїх посадових обов`язків; 4) постійному перебуванні у стані нервового напруження і стресу.

Крім цього, внаслідок бездіяльності слідчих, розслідування кримінального провадження № 0000478 від 28.05.2019 триває., слідчі не понесли жодної відповідальності за неналежне виконання ними своїх професійних обовязків, а особу, яка вчинила смертельну дорожньо-транспортну пригоду, внаслідок якої загинув їхній син, не притягнуто до відповідальності.

Враховуючи ступінь моральних страждань, їх тривалість, додаткові зусилля на відновлення своїх прав у статусі потерпілого, надмірну тривалість та неефективність досудового розслідування, позивачі оцінюють завдану їм шкоду в розмірі 100000,00 грн. кожен.

Посилаючись на викладене, позивачі просять суд стягнути з держави України за рахунок коштів Державного бюджету України на їхню користь 100000,00 грн. кожному на відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю органів досудового розслідування.

Ухвалою судді від 01.02.2024 відкрито загальне позовне провадження у справі.

08.02.2024 від відповідача Головного управління Національної поліції України у Волинській області надійшов відзив. Відзив обґрунтовано тим, що слідчим СВ Володимирського районного відділу поліції ГУНП у Волинській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000478 від 28.05.2019, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Досудовим розслідуванням установлено, що 27.05.2019 близько 17 години на автодорозі Р-15 зі сполученням Ковель-Жовква, неподалік від с. Верба відбулось зіткнення мотоцикла «Ямаха» під керуванням водія ОСОБА_3 та автомобіля «Рено Трафік» під керування водія ОСОБА_4 , унаслідок чого водій мотоцикла помер на місці пригоди. Згідно з висновком судово-медичної експертизи ОСОБА_3 перебував в легкому ступені алкогольного сп`яніння. Відповідно до акту медичного освідування водій ОСОБА_4 був тверезий. В ході досудового розслідування було проведено ряд експертиз з метою встановлення обставин дорожньо-транспортної пригоди, допитані свідки події, оглянуто відеозаписи з камери спостереження АЗС, проведено слідчий експеримент. Проведеною інженерно-транспортною експертизою механізму та обставин ДТП встановлено, що водій мотоцикла «Ямаха» ОСОБА_3 при дотриманні Правил дорожнього руху мав технічну можливість уникнути зіткнення з автомобілем «Рено Трафік» під керування водія ОСОБА_4 24.04.2020 було винесено постанову про закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ч.1 ст. 284 КПК України. Однак, 04.05.2020 вказану постанову було скасовано прокурором. На виконання вказівки прокурора за участю свідка, потерпілого, його представника, водія та його захисника 04.06.2021 було проведено повторний слідчий експеримент, за результатами якого було призначено інженерно-транспортну експертизу дослідження механізму та обставин ДТП. Згідно висновку експертизи встановлено, що водій мотоцикла «Ямаха» ОСОБА_3 при дотриманні Правил дорожнього руху мав технічну можливість уникнути зіткнення з автомобілем «Рено Трафік» під керування водія ОСОБА_4 . За клопотанням потерпілого ОСОБА_5 проведено слідчий експеримент та 05.07.2021 призначено інженерно-транспортну експертизу дослідження механізму та обставин ДТП. Згідно з висновком експертизи від 01.11.2021 водій мотоцикла «Ямаха» ОСОБА_3 при дотриманні Правил дорожнього руху мав технічну можливість уникнути зіткнення з автомобілем «Рено Трафік» під керування водія ОСОБА_4 . У березні 2023 року було проведено слідчий експеримент на місці пригоди за участю ОСОБА_5 , його захисника, а також спеціаліста Волинського НДЕЦ МВС. 18.04.2023 призначено судову інженерно-транспортну експертизу дослідження механізму та обставин ДТП, яка наразі перебуває на виконанні у Львівському НДІ судових експертиз. На спростування аргументів позову представник відповідача зазначає, що наявність певних недоліків у процесуальній діяльності посадових осіб саме по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої і, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди. На думку ГУНП у Волинській області, оскарження позивачем процесуальних рішень органу досудового розслідування свідчить про реалізацію ним передбачених КПК України прав і не є безумовним доказом неправомірності дій чи бездіяльності, як зазначає позивач. Заявлена сума немайнової шкоди є завищеною та необґрунтованою, оскільки не враховано загальний стан здоров`я, тяжкість вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Враховуючи наведене, представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні позову.

21.02.2024 від представника відповідача Державної казначейської служби України до суду надійшов відзив на позовну заяву. Заперечуючи позов, представник відповідача зазначає, що позивачами не надано суду доказів на підтвердження наявності складу цивільного правопорушення наявність шкоди, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями, без яких державний орган неможливо притягнути до відповідальності та зобов`язати відшкодувати шкоду. Твердження позивачів про надмірну тривалість досудового розслідування є їхньою суб`єктивною оцінкою. Приєднані до позовної заяви ухвали слідчих суддів, що слугують основними аргументами позивачів на підтвердження позовних вимог, не є рішеннями, які дають право на відшкодування моральної шкоди. На переконання відповідача, факт заподіяння позивачам моральної шкоди не підтверджено жодними доказами, а тому відсутня можливість оцінити характер та обсяг їхніх страждань, тяжкість вимушених життєвих змін та ін. Крім того, заявлена ними сума моральної шкоди в розмірі 100000,00 грн. для кожного є необґрунтованою. На підставі викладеного, представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні позову.

Ухвалою суду від 29.04.2024 закрито підтовче провадження у справі.

До початку розгляду справи від позивачі надійшло клопотання про розгляд справи у їх відсутності, заявлений позов вони підтримують та просять задовольнити з наведених у ньому підстав.

Представник відповідача Головного управління Національної поліції України у Волинській області в судове засідання не з`явилася, про місце, час та дату розгляду справи повідомлялася шляхом надсилання судової повістки. Клопотань про відкладення на адресу суду не надходило.

Враховуючи наведене, суд вважає за можливе проводити розгляд справи у їх відсутності.

В судовому засіданні представник відповідача Державної казначейської служби України позовних вимог не визнала, просила суд відмовити в задоволені позову з мотивів наведених у відзиві.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи та надані докази на підтвердження обґрунтованості заявлених вимог та заперечень, суд установив таке.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК).

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Судом встановлено, що слідчим СВ Володимирського районного відділу поліції ГУНП у Волинській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000478 від 28.05.2019 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Досудовим розслідуванням установлено, що 27.05.2019 близько 17 години на автодорозі Р-15 сполученням Ковель - Жовква, неподалік від с. Верба відбулося зіткнення мотоцикла марки «Ямаха» під керуванням водія ОСОБА_3 та автомобіля марки «Рено Трафік» під керування водія ОСОБА_4 , унаслідок чого водій мотоцикла ОСОБА_3 помер на місці пригоди.

Позивачів, які є батьками ОСОБА_3 , визнано потерпілими у цьому кримінальному провадженні, досудове розслідування у якому на час розгляду справи триває.

Судом встановлено, що досудове розслідування за вищевказаними кримінальними провадженнями триває та як вбачається з відповіді СВ Володимирського районного відділу поліції ГУНП у Волинській області 29.04.2024 матеріали кримінального провадження скеровано на адресу Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз для проведення судової інженерно-технічної експертизи.

Таким чином, досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000478 від 28.05.2019 триває понад п`ять років, а його тривалість зумовлена в тому числі проведенням численних експертиз з метою дослідження обставин і механізму дорожньо-транспортної пригоди.

Разом з тим, досліджені судом докази в своїй сукупності свідчать про неефективність проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 00000050 та його надмірну тривалість.

Надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо. Такого висновку дійшов Верховний Суд, зокрема, у постанові від 21.07.2021 в справі № 646/7015/19.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно зі ст. 56 Конституції кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Згідно з вимогами статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданням, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

За загальними положеннями, передбаченими ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Згідно із вимогами статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Аналіз положень статті 23 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 травня 2021 року у справі № 753/10817/16-ц (провадження № 61-9656св19), зазначено, що «розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості».

Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання та приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження з нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставини справи, повинен установити, чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, установити причинно-наслідковий зв`язок і визначити сумірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам (постанова Верховного Суду від 10 квітня 2019 року в справі № 464/3789/17).

Суд враховує, що у зв`язку з неефективним та тривалим проведенням досудового розслідування позивачі перебувають у стані емоційного напруження та дискомфорту, невизначеності від неналежного досудового розслідування та відсутності кінцевого результату за висновками розслідування. Такі обставини дійсно можуть бути підставою для відчуття несправедливості, розчарування у правдивості державних органів, втрати віри в можливість отримати захист з боку держави.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Завдання моральної шкоди явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи. Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 серпня 2022 року в справі № 607/11755/20 (провадження № 61-13672св21).

Заявлений позивачами розмір моральної шкоди в сумі 100000,00 грн. для кожного є необґрунтованим належним чином.

В обґрунтування розміру завданої моральної шкоди позивачі зазначають, що після загибелі сина вони отримали душевну травму, відсутність спокою, що спричинило зміни в їх повсякденному житті, у них погіршився стан здоров`я, а за час тривалого досудового розслідування ОСОБА_2 переніс інсульт та перебував на тривалому лікуванні в медичних закладах.

Суд частково погоджується з такими доводами позивачів, та, керуючись принципами добросовісності, справедливості та розумності вважає, що позов підлягає до часткового задоволення. Враховуючи тривалість кримінального провадження (більше 5 років), обставини кримінального правопорушення та статус позивачів у цьому кримінальному провадженні, суд дійшов висновку про наявність підстав для компенсації ОСОБА_1 та ОСОБА_2 завданої моральної шкоди в розмірі 5000,00 грн. кожному.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Ухвалюючи рішення у цій справі, суд також ураховує наступне.

Відповідно до статті 2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому виступає відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави.

Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Враховуючи положення наведених вище норм матеріального права, колегія суддів вважає, що відшкодування шкоди, завданої неефективним розслідуванням злочину, може бути здійснено за рахунок держави Україна, яку у цій справі представляли органи, які мають для цього достатню компетенцію.

Згідно з правовим висновком, викладеним у пункті 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, зокрема представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 5023/10655/11 (пункт 6.22); від 26.02.2019 у справі № 915/478/18 (пункт 4.20); від 27.02.2019 у справі № 761/3884/18 (пункт 33), від 26.06.2019 у справі 587/430/16-ц (пункт 26), від 18.12.2019 у справі 688/2479/16-ц (пункт 22), від 18.03.2020 у справі № 553/2759/18 (пункт 35).

У справах про відшкодування шкоди державою остання бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого заподіяно шкоду. Хоча наявність такого органу для того, щоби заявити відповідний позов до держави України, не є обов`язковою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 242/4741/16-ц (пункт 30)). Участь у вказаних справах Державної казначейської служби України чи її територіальних органів не є необхідною (постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 242/4741/16-ц (пункт 44), від 25.03.2020 у справі № 641/8857/17 (пункт 64), від 11.11.2020 у справі № 9901/845/18 (пункт 38), від 09.12.2020 у справі № 9901/613/18 (пункт 79)).

Під час розгляду справи в суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц (пункт 27), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 81), від 05.10.2022 у справі № 923/199/21 (пункт 8.18) і № 922/1830/19 (пункт 7.3).

Таким чином, частково задовольняючи позов, суд дійшов висновку про стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 та ОСОБА_2 безпосередньо з Державного бюджету України, оскільки кошти підлягають стягненню з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України.

Частиною 1 ст. 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача;3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України).

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. 6 ст. 141 ЦПК України).

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», то з відповідача Головного управління Національної поліції у Волинській області на користь держави слід стягнути судовий збір пропорційно до задоволених вимог позову, а саме: 121,12 грн. судового збору.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 55-56, 129 Конституції України, ст.ст. 2, 4-5, ч.3 ст.12, 13, 81, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, ст.ст. 2, 23, 167, 1166, 1167, 1173-1174, 1176 ЦК України, суд -

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 5000 (п`ять тисяч) гривень на відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю органу досудового розслідування.

Стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 5000 (п`ять тисяч) гривень на відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю органу досудового розслідування.

Стягнути з Головного управління національної поліції у Волинській області за рахунок бюджетних асигнувань в користь держави судовий збір в сумі 121 (сто двадцять одна) гривня 12 копійок.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, в разі проголошення вступної та резолютивної частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Позивач: ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 )

Позивач: ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_1 )

Відповідач: Головне управління Національної поліції у Волинській області (адреса: вул. Винниченка, 11, м. Луцьк , )

Відповідач: Державна казначейська служба України (адреса: вул. Бастіонна, 6, м. Київ, 01601, ).

Суддя Луцького міськрайонного суду Волинської області Л.В. Івасюта