Номер провадження: 22-ц/813/2641/24
Справа № 2-9436/2007
Головуючий у першій інстанції Ільченко Н.А.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.05.2024 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 2-9436/2007

Номер апеляційного провадження: 22-ц/813/2641/24

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),

- суддів: - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря судового засідання Мокана В.В.,

учасники справи:

- позивач ОСОБА_1 ,

- відповідачі 1) ОСОБА_2 , 2) ОСОБА_3 , 3) ОСОБА_4 , 4) ОСОБА_5 , 5) ОСОБА_6 , 6) ОСОБА_7 , 7) ОСОБА_8 ,

- апелянт, особа, яка не приймала участі у розгляді справи, але вважає, що судовим рішенням вирішено питання про її права та обов`язки- ОСОБА_9 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про визнання права власності на нежиле приміщення горища, за апеляційною скаргою ОСОБА_9 на рішення Приморського районного суду м. Одеси, ухвалене у складі судді Ільченка Н.А. 30 листопада 2007 року,

встановив:

2. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2007 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просить визнати за ним право власності на нежиле приміщення горища, площею - 498 кв. м., що розташоване в будинку АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 обґрунтовує позовні вимоги тим, що він є власником 98/1000 часток квартири АДРЕСА_2 , над якою розташоване приміщення горища, площею - 498 кв. м..

Протягом тривалого часу приміщення горища знаходилось у незадовільному технічному стані, що призвело до руйнування належного йому на праві приватної власності житла і зумовило необхідність термінового ремонту на горищі.

У зв`язку з цими обставинами, позивач звернувся до відповідачів, які також є власниками квартир у вказаному житловому будинку, із пропозицією провести ремонт у приміщенні горища, але ті відмовилися, запропонувавши йому оформити право власності на це приміщення та відремонтувати його за власний рахунок.

Оскільки відповідачі не заперечують проти передачі йому у власність приміщення горища, але відсутній правовий механізм передачі такого майна у власність одного з мешканців будинку, ОСОБА_1 просить суд визнати за ним право власності на приміщення горища, площею - 498 кв. м., у будинку АДРЕСА_1 (Т. 1, а.с. 5 6)

Інформація про рух справи та короткий зміст попередніх судових рішень

Справа розглядалася судами різних інстанцій неодноразово.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30 листопада

2007 року задоволено вищевказаний позов ОСОБА_1 .. Визнано за ОСОБА_1 право власності на приміщення горища, площею - 498 кв. м., яке розташоване в будинку АДРЕСА_1 .

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки відповідачі, як співвласники майна, не заперечують проти його передачі у власність ОСОБА_1 , тому відповідно до частини другої статті 369 ЦК України можливо визнати за позивачем право власності на приміщення горища (Т. 1, а. с. 22 - 22 зворотна сторона).

Не погодившись з вказаним рішенням суду, у червні 2018 року ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСББ «Грецька 45» звернулися до суду з апеляційною скаргою, в якій просили рішення суду скасувати. Ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову (Т. 1, а. с. 38 41).

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що стосовно усіх підсобних приміщень (приміщень горища), введених в експлуатацію разом з багатоквартирним будинком (або пізніше), у співвласників квартир цього будинку виникає право спільної сумісної власності, не розподіленої між цими особами. Стосовно цього майна співвласники квартир багатоквартирного будинку (у тому числі й відповідачі) можуть сперечатися з приводу порядку встановлення порядку користування спільним майном, а так само з приводу виділення в натурі частки зі спільного майна у вигляді окремих його частин. В горищному приміщенні багатоквартирного будинку по АДРЕСА_1 розташовані інженерні мережі загального користування: - трубопровід системи центрального опалення; - фанові труби каналізації; - димові та вентиляційні канали.

В матеріалах даної справи відсутні будь-які докази, що підтверджують знаходження приміщення горища в аварійному стані та будь-які документи, що підтверджують здійснення ОСОБА_1 ремонтних робіт на горищі.

Зважаючи на те, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Право власності на майно, що є у спільній сумісній власності, може набуватись шляхом виділу частки із майна або поділу майна, що є у спільній сумісній власності. Суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про визнання за позивачем права власності на приміщення горища, площею - 498 кв. м., яке знаходиться у спільній сумісній власності співвласників багатоквартирного будинку по АДРЕСА_1 .

Постановою Одеського апеляційного суду від 24 липня 2019 року,

з урахуванням ухвали цього ж суду від 09 жовтня 2019 року про виправлення описки, апеляційну скаргу адвоката Рублевського А.П., який діє в інтересах ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , задоволено частково. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2007 року скасовано та ухвалене нове судове рішення про відмову в позові.

Апеляційний суд виходив з того, що спірне горище належить до допоміжних приміщень багатоквартирного будинку, яке є спільним майном співвласників багатоквартирного будинку та належить їм на праві спільної сумісної власності. Суд першої інстанції не перевірив інформацію про фактичну кількість квартир у будинку, не витребував відомості про кількість приватизованих квартир, не з`ясував чи всі власники приватизованих квартир або наймачі неприватизованих квартир залучені до участі у справі, не встановив балансоутримувача будинку та не вирішив питання про його участь у справі. Також районний суд не переконався чи дійсно зазначені позивачем як відповідачі особи є власниками квартир у будинку та чи дійсно вони надали згоду на передачу у власність позивачу приміщення горища.

Крім того, згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, ОСОБА_9 є власником 1/5 частини квартири АДРЕСА_3 з 08 серпня 2005 року. Однак на час розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_9 не була залучена до участі у справі і згоди на передачу приміщення горища у власність позивача не надавала. На вказані обставини суд першої інстанції уваги не звернув, а керувався лише наданою позивачем письмовою згодою осіб, яких ОСОБА_1 на власний розсуд визначив відповідачами (Т. 2, а. с. 16 22).

Постановою Верховного Суду від 25 листопада 2020 року касаційну скаргу акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі АТ «Альфа-Банк») задоволено. Постанову Одеського апеляційного суду від 24 липня 2019 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 23 липня 2018 року про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою адвоката Рублевського А. П., який діє в інтересах ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , скасовано, а справу передано до суду апеляційної інстанції на новий розгляд зі стадії відкриття апеляційного провадження (Т. 2, а. с. 177 184).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 26 січня 2021 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_9 і ОСОБА_10 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2007 року відмовлено (Т. 2, а. с. 196 199).

Постановою Верховного Суду від 17 листопада 2021 року у задоволенні заяви АТ «Альфа-Банк» про закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , від імені яких діє адвокат Рублевський А. П., на ухвалу Одеського апеляційного суду від 26 січня 2021 року відмовлено. Касаційну скаргу ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , від імені яких діє адвокат Рублевський А. П., задоволено. Ухвалу Одеського апеляційного суду від 26 січня 2021 року скасовано, справу передано до суду апеляційної інстанції на новий розгляд зі стадії відкриття апеляційного провадження (Т. 2, а. с. 87 94).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 27 квітня 2023 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_10 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2007 року закрито.

Закриваючи апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_10 , апеляційний суд виходив з того, що ОСОБА_10 є власником 278/1000 частин квартири АДРЕСА_2 на підставі договору дарування від 27 жовтня 2016 року. Оскільки, право власності на майно у вигляді частини квартири набуте апелянтом після ухвалення рішення районним судом, він не міг бути учасником спірних правовідносин, відтак його права оскаржуваним рішенням суду не порушені (Т. 4, а. с. 130 151).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 27 квітня 2023 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_9 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2007 року закрито.

Закриваючи апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_9 , апеляційний суд виходив з того, що ОСОБА_9 не надала належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження того, що у спірному приміщенні горища наявні мережі загального користування, які потребують постійного доступу для здійснення обслуговування та поточного ремонту, або воно використовується для обслуговування будинку. Права скаржника як співвласника будинку, в якому знаходиться спірне горище, оскаржуваним рішенням суду не порушені, питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_9 цим рішенням не вирішувалося (Т. 4, а. с. 152 154).

Постановою Верховного Суду від 20 вересня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_10 , в інтересах якого діє адвокат Щукін Олександр Сергійович, залишено без задоволення. Ухвалу Одеського апеляційного суду від 27 квітня 2023 року про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_10 залишено без змін. Касаційну скаргу ОСОБА_9 , в інтересах якої діє адвокат Щукін Олександр Сергійович, задоволено. Ухвалу Одеського апеляційного суду від 27 квітня 2023 року про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_9 скасовано, а справу в цій частині передано на розгляд суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції обґрунтована тим, що апеляційний суд обґрунтовано закрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_10 , оскільки суд першої інстанції у рішенні від 30 листопада 2007 року питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_10 , який набув право власності на частину квартиру у 2016 році, не вирішував.

Направляючи вказану справу на новий розгляд в частині апеляційної скарги ОСОБА_9 , Верховний Суд вказав, що висновок апеляційного суду про те, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2007 року, яким визнано за ОСОБА_1 право власності на приміщення горища в будинку АДРЕСА_4 , не вирішувались питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_9 , яка із 2005 року була співвласником квартири в цьому будинку, є передчасним та недостатньо обґрунтованим (Т. 5, а. с. 24 31).

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 13.10.2023 прийнято до провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_9 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2007 року. Справу призначено до розгляду в приміщенні Одеського апеляційного суду (Т. 5, а. с. 175 175 зворотна сторона).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 22.02.2024 року залучено до участі у справі Акціонерне товариство «Сенс Банк» в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору (Т. 5, а. с. 238 241).

14.05.2024 року від адвоката Борщенка К.Ю., діючого від імені АТ «Сенс Банк», надійшла заява про відкладення розгляду справи.

Адвокат Щукін О.С., діючий від імені ОСОБА_9 , у судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщалися належним чином.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Щодо клопотання адвоката Борщенка К.Ю., діючого від імені АТ «Сенс Банк», про відкладення розгляду справи, колегія суддів вважає необхідне зазначити наступне.

Подана адвокатом заява про відкладення судового засідання, не містить жодних обґрунтувань щодо підстав відкладення та не містить відомостей та доказів не можливості прийняття участі в судовому засіданні безпосередньо або в режимі відеоконференції.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатню наявність у справі матеріалів для її розгляду, заслухавши думку учасників справи, які прийняли участь в судовому засіданні, про можливість розгляду справи за відсутності інших учасників, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її інших учасників.

3. Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення учасників справи, які прийняли участь в судовому засіданні,обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Встановлені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

ОСОБА_1 на час звернення з позовом до суду був власником 98/1000 частин квартири АДРЕСА_2 , на підставі договору дарування від 18 жовтня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Васільєвою С. В. за реєстровим номером 113.

Спірне приміщення горища, площею - 498 кв. м, частково розташоване над квартирою АДРЕСА_5 .

На підставі договору дарування від 08 серпня 2005 року ОСОБА_9 є власником 1/5 частини квартири АДРЕСА_3 .

Предметом спору даної цивільної справи є приміщення горища, загальною площею - 498,00 кв. м, що знаходиться за адресою - АДРЕСА_1 .

В приміщенні вказаного горища багатоквартирного будинку по АДРЕСА_1 розташовані інженерні мережі загального користування: - трубопровід системи центрального опалення; - фанові труби каналізації; - димові та вентиляційні канали. Тобто, спірне горище є допоміжним приміщенням. Матеріали справи не містять доказів того, що вказане приміщення горища є нежитловим приміщенням. Вказане учасниками справи не спростовано.

По справі виникли правовідносини щодо визнання права власності на допоміжне приміщення багатоквартирного житлового будинку.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Верховним Судом було залишено без змін ухвалу Одеського апеляційного суду від 27 квітня 2023 року про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою в частині ОСОБА_10 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2007 року. Тому апеляційним судом переглядається апеляційна скарга лише в частині оскарження ОСОБА_9 рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2007 року.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК ).

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає вищезазначеним вимогам законодавства. На підставі наявних у справі, наданих її учасниками та досліджених судом доказів суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позову.

Мотиви прийняття аргументів, викладених в апеляційній скарзі

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що він є власником 98/1000 часток квартири АДРЕСА_2 , над якою розташоване приміщення горища, площею - 498 кв. м.. Оскільки відповідачі не заперечують проти передачі йому у власність приміщення горища, але відсутній правовий механізм передачі такого майна у власність одного з мешканців будинку, ОСОБА_1 просив суд визнати за ним право власності на приміщення горища, площею 498 кв. м, в будинку АДРЕСА_1 .

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі, як співвласники приміщення горища, розташованого у житловому будинку АДРЕСА_1 , не заперечують проти передачі приміщення горища, площею - 498 кв. м., у власність позивача.

Однак з вказаними висновками суду першої інстанції, колегія суддів не погоджується виходячи з наступного.

Відповідно до частини другої статті 382 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) власник квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку.

Отже, частина друга статті 382 ЦК України визначає правовий режим допоміжних приміщень і приміщень загального користування житлового будинку у дво- або багатоквартирному будинку. Зокрема, за власниками квартир у таких будинках на праві спільної сумісної власності закріплюються приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше ніж одну квартиру. Ця норма спрямована на врегулювання порядку користування мешканцями квартир зазначеними приміщеннями та обладнанням.

Усі зазначені об`єкти становлять єдине ціле з квартирами і житловим будинком, призначені вони для постійного обслуговування і забезпечення відповідної експлуатації всього будинку.

Згідно з частинами першою, другою статті 369 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення). Нежитлове приміщення - ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об`єктом нерухомого майна.

Відповідно до положень пункту 2 статті 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" (далі - Закон), відповідно до якого власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Офіційне тлумачення положень пункту 2 статті 10 вказаного Закону наведено у рішенні Конституційного Суду від 02.03.2004 №4-рп/2004 зі змінами згідно з рішенням Конституційного Суду від 09.11.2011 №N14-рп/2011.

У рішенні Конституційного Суду України у справі про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків від 02 березня 2004 року № 4-рп/2004 вказано, що в аспекті конституційного звернення і конституційного подання положення частини першої статті 1, положення пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» треба розуміти так: допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т. ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир. Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності.

Допоміжними приміщеннями багатоквартирного будинку є приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення).

Згідно рішення Конституційного Суду України від 09 листопада 2011 року у справі № 1-22/2011 власники квартир дво- або багатоквартирних житлових будинків та житлових приміщень у гуртожитку, незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири, житлові приміщення, є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою.

Нормами законодавства визначено, що допоміжне приміщення багатоквартирного будинку і нежитлове приміщення є різними приміщеннями, критерії їх розмежування є досить чіткими, а тому немає підстав стверджувати, що у різних випадках одне і те ж приміщення може одночасно відноситися до допоміжного та бути нежитловим.

Нежитлове приміщення - це приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин.

Допоміжними приміщеннями є всі без винятку приміщення багатоквартирного житлового будинку, незалежно від наявності або відсутності в них того чи іншого обладнання, комунікацій, адже їх призначенням є обслуговування не лише будинку, а й власників квартир, підвищення життєвого комфорту і наявність різних способів задоволення їх побутових потреб, пов`язаних із життєзабезпеченням. І лише приміщення, що з самого початку будувалися як такі, використання яких мало інше призначення (магазини, перукарні, офіси, поштові відділення тощо), залишаються тими, що не підпадають під правовий режим допоміжних приміщень.

Отже, співвласники багатоквартирного будинку мають право користування допоміжними приміщеннями, отримувати доступ до технічної документації, інформації про технічний стан, умови утримання та експлуатації, витрати на утримання, надходження від використання таких приміщень.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Нежилі приміщення житлового фонду, які використовуються підприємствами торгівлі, громадського харчування, житлово-комунального та побутового обслуговування населення на умовах оренди, передаються у комунальну власність відповідних міських, селищних, сільських Рад народних депутатів (пункт 9 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).

У постанові Верховного Суду від 24 травня 2023 року у справі № 554/8296/21 викладено висновок про те, що «нормами законодавства визначено, що допоміжне приміщення багатоквартирного будинку і нежитлове приміщення є різними приміщеннями, критерії їх розмежування є досить чіткими, а тому немає підстав стверджувати, що у різних випадках одне і те ж приміщення може одночасно відноситися до допоміжного та бути нежитловим. Нежитлове приміщення - це приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин. Допоміжними приміщеннями є всі без винятку приміщення багатоквартирного житлового будинку, незалежно від наявності або відсутності в них того чи іншого обладнання, комунікацій, адже їх призначенням є обслуговування не лише будинку, а й власників квартир, підвищення життєвого комфорту і наявність різних способів задоволення їх побутових потреб, пов`язаних із життєзабезпеченням. І лише приміщення, що з самого початку будувалися як такі, використання яких мало інше призначення (магазини, перукарні, офіси, поштові відділення тощо), залишаються тими, що не підпадають під правовий режим допоміжних приміщень. Отже, співвласники багатоквартирного будинку мають право користування допоміжними приміщеннями, отримувати доступ до технічної документації, інформації про технічний стан, умови утримання та експлуатації, витрати на утримання, надходження від використання таких приміщень».

Отже, чинним законодавством України встановлено загальне правило (своєрідну презумпцію) наявності у всіх нежитлових приміщень багатоквартирного житлового будинку правового режиму допоміжних приміщень, а як виняток, лише приміщення, що з самого початку будувалися як такі, використання яких мало інше призначення - для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру (магазини, перукарні, офіси, поштові відділення тощо), залишаються тими, що не підпадають під правовий режим допоміжних приміщень».

Частиною другою статті 383 ЦК України передбачено, що власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Право спільної власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Системний аналіз наведених правових норм свідчить про те, що будь-які переобладнання або перепланування допоміжних приміщень у жилих багатоквартирних будинках можуть проводитися тільки за згодою співвласників і за умови, що такі зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку.

Порядок здійснення переобладнання та перепланування жилого приміщення визначено у Правилах утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76 .

Пунктом 3.2.1 Правил установлено, що на горищах та технічних поверхах повинен забезпечуватися: температурно-вологісний режим горищних приміщень, що перешкоджає випаданню конденсату на поверхні захисних конструкцій; доступ до всіх елементів і чистота горищного приміщення. Використання горищних приміщень під майстерні, для сушіння білизни і під складські приміщення не допускається (пункти 3.2.5, 3.2.7 Правил).

Аналіз зазначених норм права дає можливість дійти висновку про те, що співвласники горища - власники квартир у багатоквартирному будинку, зобов`язані дбайливо ставитися до будинку, у якому вони проживають, використовувати жиле приміщення відповідно до його призначення. Допоміжні приміщення, а саме горище, яке призначене для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців, не підлягає приватизації та не може бути поділене і виділене власнику квартири в багатоквартирному житловому будинку без втрати його функціонального призначення (правоий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 461/9578/15-ц).

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб у спосіб, який власник вважає прийнятним та ефективним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Звертаючись до суду із позовом про визнання права власності на приміщення горище, позивач в обґрунтування вимог зазначив, що приміщення горище є спільною сумісною власністю мешканців будинку АДРЕСА_1 . Фактично з моменту придбання квартири він користується приміщенням горища, та стверджував, що співвласники не заперечують проти передачі вказаного приміщення у власність позивача.

Як встановлено матеріалами прави, ОСОБА_1 є власником 98/1000 часток квартири АДРЕСА_2 , що підтверджується договором дарування від 18.10.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Васільєвою С.В. 18.10.2007 р. № 116.

Та з вказаним позовом останній звернувся - 07.11.2007 року.

Останній зазначає, що над належною йому квартирою розташоване горище. ОСОБА_1 з моменту придбання вищевказаної квартири користується ним та здійснює ремонт горища та його переобладнання.

Однак, колегія суддів звертає увагу, що матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження вказаних обставин.

Суд першої інстанції задовольняючи позов, послався на те, що відповідачі, як співвласники майна, не заперечують проти його передачі у власність ОСОБА_1 , тому відповідно до частини другої статті 369 ЦК України можливо визнати за позивачем право власності на приміщення горища.

Допоміжними приміщеннями є всі без винятку приміщення багатоквартирного житлового будинку, незалежно від наявності або відсутності в них того чи іншого обладнання, комунікацій, адже їх призначенням є обслуговування не лише будинку, а й власників квартир, підвищення життєвого комфорту і наявність різних способів задоволення їх побутових потреб, пов`язаних із життєзабезпеченням. І лише приміщення, що з самого початку будувалися як такі, використання яких мало інше призначення (магазини, перукарні, офіси, поштові відділення тощо), залишаються тими, що не підпадають під правовий режим допоміжних приміщень.

З довідки ОСББ «Грецька 45» від 23.04.2019 року вбачається, що у приміщенні горища, яке розташоване у будинку АДРЕСА_1 знаходяться мережі загального користування (теплопостачання, водопостачання, димоходи тощо), які потребують постійного доступу співробітників ОСББ для здійснення обслуговування та поточного ремонту. Капітальний ремонт в приміщеннях горища не проводився кілька десятиліть. (Т. 2, а. с. 3, 4,).

Колегія суддів, також враховує, що матеріали справи містять фотокартки горища з відображеними трубами тепло- та водопостачання, димових та вентиляційних каналів. З представлених фотокарток не вбачається наявність будь-яких ремонтних робіт на горищі (Т. 2, а. с. 4 5, Т. 4, а. с. 115 - 120)

Доказів того, що приміщення горища, площею - 498 кв. м., відноситься до нежитлового приміщення, матеріали справи не містять.

Ураховуючи положення ст. 382 ЦК України, ст. 10 Закону України «Про приватизацію» колегія суддів вважає, що приміщення горища, площею - 498 кв. м., є допоміжним приміщенням багатоквартирного будинку, розташованого за адресою - АДРЕСА_1 , про що також зазначалося позивачем у позовній заяві, та сторонами не заперечується, тому воно перебуває у спільній сумісній власності усіх власників квартир зазначеного вище багатоквартирного будинку.

Співвласники багатоквартирного будинку, розташованого за адресою - АДРЕСА_1 , мають право користування приміщенням горища, отримувати доступ до технічної документації, інформації про технічний стан, умови утримання та експлуатації, надходжень від використання таких приміщень.

Відповідно до письмової заяви мешканці будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_11 ( АДРЕСА_6 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_7 ), ОСОБА_4 ( АДРЕСА_8 ), ОСОБА_5 ( АДРЕСА_9 ), ОСОБА_6 ( АДРЕСА_10 ), ОСОБА_7 ( АДРЕСА_11 ), ОСОБА_8 ( АДРЕСА_12 ) надали згоду на передачу приміщення горища, площею - 498 кв. м., у власність ОСОБА_1 , що підтверджується наявною в матеріалах справи письмовою заявою від 08.11.2007 року, яка завірена директором дільниці № 6 Комунального підприємства ДЄЗ «Жовтневе».

Однак, колегія суддів звертає увагу, що матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_9 , як власниця квартири у вказаному житловому будинку, надала згоду на передачу у власність позивачу приміщення спірного горища.

Відповідно до правового висновку викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.05.2021 року у справі №461/9578/15-ц, суд зазначив, щоб не порушувався принцип спільності здійснення права спільної сумісної власності, будь-яка дія стосовно допоміжних приміщень вимагає погодження всіх співвласників.

Крім того, із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_9 , яка не приймала участі у розгляді справи, є власником 1/5 частини квартири АДРЕСА_3 на підставі договору дарування від 08.08.2005 року.

Право власності на 1/5 частину квартири АДРЕСА_3 зареєстровано за ОСОБА_9 . КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» 06.09.2005 року, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 8263419 від 06.09.2005 року.

Таким, чином колегія суддів вказує, що на час ухвалення оскарженого рішення ОСОБА_9 була співвласником приміщення горища, яке перебуває у спільній сумісній власності власників квартир будинку АДРЕСА_1 , оскільки з 08.08.2005 року набула право власності на 1/5 частину квартири АДРЕСА_3 , проте до участі у справі як відповідач залучена не була і згоди на передачу приміщення горища по АДРЕСА_1 у власність позивача не надавала.

На підставі вищевказаного, оскільки судом першої інстанції вирішено питання про права, свободи, інтереси ОСОБА_9 , яка не була залучена до участі у справі, тому колегія суддів вважає, що рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2007 року необхідно скасувати.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми процесуального права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_9 є доведеними, а тому вона підлягає задоволенню.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.

Оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом порушено норми процесуального права, неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні вищевказаних позовних вимог за вищевказаного обґрунтування.

Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський

апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_9 задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2007 року скасувати. Ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про визнання права власності на нежиле приміщення горища відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 12 червня 2024 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: С. О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе