Справа №443/1526/24
Провадження №2/443/676/24
РІШЕННЯ

іменем України

30 жовтня 2024 року Жидачівський районний суд Львівської області у складі:

головуючого судді Сливки С.І.,

за участю секретаря судових засідань Кушнір М.І.,

представника позивача адвоката Яременка І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Жидачеві за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до територіальної громади села Туради в особі Жидачівської міської ради Львівської області про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Жидачівського районного суду Львівської області із позовом, у якому просить визнати за нею в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2 , право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами у АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , після смерті якої відкрилася спадщина до складу якої, окрім іншого, входив житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 , що перебував у фактичній власності спадкодавця, однак право власності за нею не реєструвалось. Зазначає, що ОСОБА_2 постійно проживала і була зареєстрована у АДРЕСА_2 до дня своєї смерті, що наступила ІНФОРМАЦІЯ_1 . У виконкомі Вільховецької сільської ради від імені ОСОБА_2 посвідчено заповіт за №8 від 13.01.2012 року в користь неї. Вона у визначений законом термін звернулася в Жидачівську державну нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 , внаслідок чого нотаріусом заведено спадкову справу.

26.07.2024 року вона звернулася до нотаріуса з метою юридичного оформлення спадщини після смерті ОСОБА_2 , а саме житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами у АДРЕСА_2 , однак нотаріус відмовив у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно.

Оскільки у неї відсутні правовстановлюючі документи на житловий будинок, вона змушена звертатися до суду за захистом свого інтересу.

Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 26.08.2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою від 25.09.2024 року в порядку витребування доказів зобов`язано Жидачівську державну нотаріальну контору в особі завідувача в строк до 11 жовтня 2024 року надати до Жидачівського районного суду Львівської області оригінали або належним чином завірені копії спадкової справи яка заводилася після смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

08.10.2024 року державним нотаріусом Жидачівської державної нотаріальної контори Матусеком В.В. надіслано копію спадкової справи №95/2023, яка заводилася після смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою від 16.10.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Представник позивача в підготовчому судовому засіданні позовні вимоги підтримав, з підстав викладених у позовні заяві, просив позов задоволити.

Представник відповідача - Жидачівської міської ради Львівської області в судове засідання не з`явився, згідно поданого відзиву просить розглянути справу без участі їхнього представника на підставі наявних матеріалів.

Заслухавши вступне слово представника позивача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини і вважає, що позов є підставним та підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Як вбачається з копії паспорта громадянина України, виданого на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.4-5), остання зареєстрована за адресою: с.Туради, з 16.08.1991 року.

Предметом спору у даній справі є житловий будинок по АДРЕСА_1 , який належав ОСОБА_2 , що підтверджується такими доказами:

-випискою з погосподарської книги №1 с.Жирова, яка видана Жидачівською міською радою №370 від 28.03.2023 року, згідно якої будинковолодіння АДРЕСА_3 за колгоспним двором станом на 30.06.1990 року числились ОСОБА_2 , 1935 р.н. - голова домогосподарства (а.с.50);

-довідкою Жидачівської міської ради №570 від 23.07.2024 року, відповідно до якої ОСОБА_2 була зареєстровна і проживала в АДРЕСА_1 до дня смерті, яка наступила ІНФОРМАЦІЯ_1 . За господарством закріплена земельна ділянка для обслуговування житлового будинку 0,2500 га., земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства 0,2600 га. (а.с.8);

-технічним паспортом від 14.04.1987 року, відповідно до якого власником житлового будинку по АДРЕСА_2 є ОСОБА_2 . Житловий будинок має наступні характеристики: загальна площа - 38.5 кв.м., житлова - 30,6 кв.м., допоміжна - 7.9 кв.м. (а.с.10-11);

-технічним паспортом, виготовленим на замовлення ОСОБА_1 (а.с.12-16), відповідно до якого житловий будинок та господарські будівлі і споруди, який розташований у АДРЕСА_2 мають наступні характеристики: загальна площа 47,3 кв.м., житлова 31,2 кв.м., допоміжна - 16,1 кв.м..

Відповідно до ч. 4 ст.3 Закону України від 1липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.

Згідно роз`яснень Пленуму Верховного суду України, котрі викладено у Постанові №20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», до правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство.

У 1977 році питання набуття права власності на житлові будинки регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» і прийнятою відповідно до нього постановою Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», які визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими внесеними змінами та доповненнями).

За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах.

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"

При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.

Таким чином, дослідженими у судовому засіданні обставинами справи та письмовими доказами, які зазначені вище встановлено, що спірний житловий будинок по АДРЕСА_1 , дійсно на праві власності належав ОСОБА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 , виданим Жидачівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Стрийському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 21.02.2023 року (а.с.7, 44).

Після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина до складу якої, окрім іншого, входив житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 , що перебував у фактичній власності спадкодавця, однак право власності за останньою не реєструвалось.

За життя ОСОБА_2 , 30.01.2012 року було складено заповіт, який посвідчений секретарем Вільховецької сільської ради та зареєстрований в реєстрі за № 8, згідно якого останній все своє майно заповіла - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.9, 48).

Згідно довідки Жидачівської міської ради №369 від 28.03.2023 року, ОСОБА_2 була зареєстрована та проживала по АДРЕСА_4 до дня смерті, яка наступила ІНФОРМАЦІЯ_1 . Заповіт у виконкомі Вільховецької сільської ради посвідчувався 30.01.2012 року, зареєстрований в реєстрі за №8. На день смерті та до дня смерті ОСОБА_2 в АДРЕСА_1 ніхто не проживав та не був зареєстрований (а.с.49).

Відповідно до ч.1 ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин (ч.1 ст.1235 ЦК України).

Судом також встановлено, що крім позивачки, інших спадкоємців за заповітом чи осіб, які б претендували на обов`язкову частку у спадщині, після смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 не було, що підтверджується також матеріалами спадкової справи №95/2023 (а.с.42-52).

ОСОБА_1 у визначений законом термін, а саме 28.03.2023 року звернулася до Жидачівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , внаслідок чого нотаріусом заведена спадкова справа №95/2023 (а.с.43).

З метою оформлення права власності на спадкове майно, а саме житловий будинок по АДРЕСА_1 позивачка звернулася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва на спадкове майно.

Однак, постановою державного постановою державного нотаріуса Жидачівської ДНК Матусека В.В. №326/02-31 від 26.07.2024 року, ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті її тітки - ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з тим, що відсутні правовстановлюючі документи на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_2 , що належав померлій і є спадковим майном (а.с.17).

Стаття 41 Конституції України зазначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно із листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року№24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» відповідно до ч. 3 ст.3 Закону України від 1липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Одночасно, згідно з роз`ясненнями, що містяться в п. 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку, шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Позивачем у зазначених спорах у порядку правонаступництва може виступати спадкоємець, який прийняв спадщину відповідно до вимог статей 1268 - 1270 ЦК України. За змістом ст. 392 ЦК України, належним відповідачем є особа - учасник цивільних правовідносин, яка не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно.

Відповідно до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Статтею 1297 ЦК України, встановлено обов`язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов`язку у вигляді втрати права на спадщину.

Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296,1297 ЦК України) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК України).

Водночас, згідно з роз`ясненнями, викладеними Міністерством юстиції України у своєму листі № 19-32/319 «Щодо порядку оформлення документів в разі смерті власника нерухомого майна», зазначено, що у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності, на яке не була проведена і правовстановлюючий документ відсутній, питання визначення належності цього майна наступного його власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку.

Крім того, п.37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5 з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК України власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно роз`яснень, викладених у п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, вбачається, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Наведене, з урахуванням зазначених вище норм ЦК України, а також позицій Пленуму Верховного Суду України та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дає обґрунтовані підстави вважати, що позивач має право на звернення до суду з позовом про визнання права власності у порядку спадкування за заповітом щодо нерухомого майна - житловий будинок по АДРЕСА_1 .

Враховуючи зазначені норми ЦК України, роз`яснення постанови Пленуму ВСУ від 30 травня 2008 року № 7 та листа ВССУ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту порушеного права, що має застосовуватись, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових справ в нотаріальному порядку, право власності спадкоємця на спадкове майно оспорюється або не визнається іншою особою.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» вказано, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження

Пунктами 4.15, 4.18 глави 10 розділу 11 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом МЮУ від 22.02.2012 року №296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусами після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві. За відсутності у спадкодавця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів, нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. З урахуванням положень статей 1296-1299 ЦК України питання про право спадкоємця на спадкове майно вирішується судом у разі невизнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Отже, відсутність факту офіційного визнання перешкоджає належному володінню користуванню та розпорядженню успадкованим майном, створює умови правової невизначеності речових прав позивача. При цьому, в даному випадку, нотаріусом було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом через відсутність у неї правовстановлюючих документів на нерухоме майно.

Відсутність у позивача правовстановлюючого документу на вказане вище нерухоме майно, що належало померлій (спадкове майно), перешкоджає їй в реалізації спадкових прав, зокрема оформленню спадщини нотаріусом.

Таким чином, враховуючи вищевикладене оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, системний аналіз положень чинного законодавства України, оскільки позивач позбавлена можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом у нотаріуса, вимога позивача про визнання за нею права власності на спадкове майно за заповітом підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов задоволити.

Визнати за ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2 , право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами у АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 11 листопада 2024 року.

Головуючий суддя С.І. Сливка