Справа № 278/3177/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2024 року м. Житомир

Житомирський районний суд Житомирської області у складі головуючого судді Дубовік О.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до Житомирського районного суду Житомирської області із позовною заявою, якою просила: стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 завдану майнову шкоду у розмірі 4500,00 грн; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 завдану моральну (немайнову) шкоду у розмірі 4500,00 грн; стягнути з ОСОБА_2 всі судові витрати.

Вимоги позивачки обґрунтовані тим, що у період з 07.01.2024 по 22.03.2024 відповідачка на підставі договору оренди житлового приміщення від 07.01.2024 орендувала квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка була передана в оренду разом із холодильником та іншим майном. Зазначає, що 22.03.2024 відповідачка залишила ключі під килимком та написала записку, в якій повідомила, що зламався холодильник, який нібито завезли в ремонт. За наслідками звернення до Житомирського районного управління поліції, ОСОБА_2 зобов`язувалася відшкодувати кошти за холодильник у добровільному порядку, однак вказані дії не вчинила та холодильник не повернула. Відтак, позивачці завдана майнова шкода 4500,00 грн, тобто у розмірі вартості холодильника. Крім того, неправомірними діями відповідачки, позивачці завдана моральна шкода, яка полягає у моральних стражданнях, які позначили негативні зміни у її житті: негативні переживання, тривога, емоційна напруга, нервозність, почуття образи, обурення, побоювання щодо збереження свого майна. Розмір моральної шкоди позивачка визначає у розмірі 4500,00 грн, яку просить стягнути на її користь.

Ухвалою Житомирського районного суду Житомирської області 27.06.2024 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с.28).

Від відповідачки відзив на позов до суду не надходив; копія ухвали про відкриття провадження від 27.06.2024 р. та копія позовної заяви з додатками судом направлялися за місцем реєстрації відповідачки (а.с. 29). Однак поштове відправлення повернулось на адресу суду не врученим відповідачкі (а.с. 34-35).

Враховуючи вищевикладене, у суду є підстави вважати, що відповідач належним чином повідомлявся про розгляд справи.

Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи.

Як встановлено, ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 23.08.2016 за реєстр. №8675 ОСОБА_1 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 7-8)

Відповідно до договору оренди житлового приміщення від 07.01.2024, ОСОБА_1 (Орендодавець) надає ОСОБА_2 (Орендарю) в користування квартиру строком на рік, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.9).

Так, ОСОБА_1 30.03.2024 звернулася до Житомирського районного управління поліції ГУНП в Житомирській області з приводу неправомірних дій ОСОБА_2 , які виразились у тому, що ОСОБА_2 знімала квартиру та, з`їхавши із її влансого житла, забрала холодильник. Дані матеріали зареєстровані в ЄО за №12815 від 30.03.2024.

Довідкою відділу поліції про результати перевірки за зверненням гр. ОСОБА_1 щодо неправомірних дій ОСОБА_2 матеріали, за яким зареєстровані в ЄО за №12815 від 30.03.2024 (а.с. 13) та листом Житомирського районного управління поліції ГУНП в Житомирській області №Б-1389 від 15.05.2024 (а.с. 12), підтверджуються факти протиправної поведінки відповідачки.

Протиправна поведінка відповідачки була виражена у не поверненні холодильника або компенсації за нього за наслідками орендних взаємовідносин, внаслідок чого була завдана майнова шкода позивачці.

Крім того, факт своєї протиправної поведінки підтвердила сама ОСОБА_2 у своїх поясненнях, наданих 30.03.2024 оперуповноваженому ВКП Житомирського районного управління поліції ГУНП в Житомирській області, відповідно до яких вона підтвердила, що дійсно орендувала житло у гр. ОСОБА_1 та дійсно мала компенсувати грошові кошти за зламаний холодильник гр. ОСОБА_1 до 29.03.2024, які вона не заплатила, оскільки їй не виплатили заробітну плату, але зобов`язувалася розрахуватись (а.с. 17).

Також, 30.03.2024 працівником поліції були відібрані пояснення у ОСОБА_1 , яка пояснила, що у період з 07.01.2024 по 22.03.2024 у неї за договором оренди проживала ОСОБА_2 під час чого зі слів та записки останньої зламався холодильник, який вона передала в ремонт. Після цього, вона зв`язалась із ОСОБА_2 , яка пообіцяла компенсувати кошти як тільки з`явиться можливість, проте кошти виплачені не були (а.с. 14-15).

Зазначений факт підтверджено як поясненнями відповідачки, так і довідками поліції.

Статтею 41 Конституції України гарантовано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Змістом права власності є правомочності щодо права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися "згідно із законом", воно повинне мати "легітимну мету" та бути "необхідним у демократичному суспільстві". Якраз "необхідність у демократичному суспільстві" і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути "відповідними і достатніми"; для такого втручання має бути "нагальна суспільна потреба", а втручання - пропорційним законній меті.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

За змістом ч. 1 ст. 4 та ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України являється завданням цивільного судочинства.

Як вбачається зі змісту ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 1 ст. 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитки в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням її речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Власник, права якого порушені, згідно з ч. 3 ст. 386 ЦК України, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (п. 8 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України).

За приписами ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Отже, для застосування положень ст. 1166 Цивільного кодексу України необхідно довести, що шкоду позивачу завдано саме неправомірними діями чи бездіяльністю особи, на яку покладається відповідальність відшкодувати шкоду, а саме необхідна наявність таких складових елементів як: а) протиправна поведінка; б) настання шкоди; в) прямий причинно-наслідковий зв`язок між першим та другим елементами; г) вина завдавача шкоди.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 2 Постанови від 27.03.1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина.

Отже, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 03.12.2014 року у справі № 6-183цс14, постановах Верховного Суду від 11.12.2018 року у справі № 759/4781/16-ц, від 11.09.2019 року у справі № 203/2378/14-ц та від 28.08.2019 року у справі № 638/20603/16.

З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (ч. 2 ст. 1166 Цивільного кодексу України) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (п. 1 ч. 2 ст.1167, ч. 5 ст.1187 цього Кодексу). Позивачка подала докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду. Водночас, відповідачка, незважаючи на надання судом можливості навести власні доводи, спираючись при цьому на докази, таких суду не надала.

З наданих позивачкою до матеріалів справи доказів вбачається не повернення холодильника, який належить позивачці ОСОБА_1 або компенсації за нього за наслідками орендних взаємовідносин. За таких обставин, під час розгляду справи знайшов своє підтвердження факт спричинення матеріальної шкоди позивачці з вини відповідачки. Розмір завданої матеріальної шкоди, з яким погоджується суд та який не спростований відповідачем іншими доказами, становить 4500,00 грн.

З врахуванням наведеного, суд приходить до переконання, що доводи щодо заподіяння саме відповідачкою шкоди, протиправність її поведінки, а також розмір матеріального збитку доведено належними та допустимими доказами, а тому суд приходить до висновку, що позовна вимога в частині щодо відшкодування матеріальної шкоди підлягає задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої в наслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних - душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Статтею 1167 ЦК України визначено, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно з п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Протиправна поведінка відповідачки підтверджується у сукупності достатнім об`ємом доказів, наслідком якої стали моральні страждання, які виразились у негативні переживання, тривога, емоційна напруга, нервозність, почуття образи, обурення, побоювання щодо збереження свого майна.

Вирішуючи питання про розмір компенсації за нанесену моральну шкоду, суд виходить з характеру і тривалості страждань позивачки й істотних змін способу її життя.

З урахуванням встановлених в судовому засіданні обставин справи, суд вважає, що в даному конкретному випадку факт заподіяння відповідачкою моральної шкоди ОСОБА_1 у вигляді душевних страждань, яких вона зазнала в наслідок не повернення належного їй майна або можливістю компенсацїї вартості втраченого такого майна, є безсумнівним.

Так, враховуючи принцип справедливості та розумності, ступінь вини відповідача, суд приходить до висновку про необхідність задоволення вимог позивачки ОСОБА_1 щодо відшкодування завданої моральної шкоди, у зв`язку з чим з відповідачки на користь позивачки підлягає стягненню 2000,00 грн на відшкодування такої шкоди, чим задовольняє таку вимогу частково. Суд враховує поведінку відповідачки, яка тривалий період часу не вживає заходів щодо відновлення прав позивачки.

Також, суд керуючись ст. 141 ЦПК України, вважає за необхідне стягнути з відповідачки на користь позивачки 2000,00 грн судового збору.

Керуючись ст.ст. 12, 76, 81, 89, 141, 259, 264, 265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4500,00 грн майнової шкоди.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2000,00 грн моральної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2000,00 грн судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 адреса місця реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2

Суддя О. М. Дубовік