РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2024 року

м. Рівне

Справа № 564/724/22

Провадження № 22-ц/4815/658/24

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчук Н. М.,

суддів: Хилевича С. В., Гордійчук С. О.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Моторне (транспортне) страхове бюро України,

відповідач ОСОБА_2

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України на рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 06 березня 2024 року у складі судді Олійника П. В., постановлене в м. Костопіль Рівненської області о 08 годині 57 хвилин, повний текст рішення складено 11 березня 2024 року,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Моторного (транспортного) страхового бюро України, ОСОБА_2 про відшкодуваня матеріальних збитків та моральної шкоди, завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Просив стягнути з Моторного (транспортного) страхового бюро України на свою користь майнові збитки за пошкодження транспортного засобу марки ЗАЗ 110206 д.н.з. НОМЕР_1 в розмірі 23 409,99 грн., витрати на проведення оцінки транспортного засобу в розмірі 2 920,00 грн., майнову шкоду, пов`язану з лікуванням потерпілого в розмірі 2 651, 38 грн., стягнути з відповідача ОСОБА_2 моральну (немайнову) шкоду в розмірі 10 000, 00 грн., та витрати понесені за надання правничої допомоги під час розгляду справи про адміністративне правопорушення в розмірі 2000, 00 грн., стягнути з відповідачів Моторного (транспортного) страхового бюро України, ОСОБА_2 на користь позивача понесених судових витрат по справі, які складаються з судового збору в розмірі 992,40 грн., витрат на професійну правову допомогу в розмірі 4 200, 00 гн.

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 06 березня 2024 року вказаний позов задоволено частково. Стягнути з Моторно (транспортного) страхового бюро України на користь ОСОБА_1 майнові збитки за пошкодження транспортного засобу в розмірі 23 409,99 грн, витрати на проведення оцінки транспортного засобу в розмірі 2 920,00 грн. та у відшкодування витрат, пов`язаних з лікуванням в розмірі 2 651,38 грн., а всього 28 981 грн. 37 коп.. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну (немайнову) шкоду в розмірі 5 000 грн. 00 коп. Стягнуто в рівних частинах з Моторного (транспортного) страхового бюро України та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 5 192,40 грн., які складаються із судового збору в розмірі 992,40 грн і витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 4 200,00 грн., тобто по 2 596 гривень 20 копійок з кожного. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції вмотивоване передбаченим законом обов`язком винної особи відшкодувати шкоду, завдану внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, та обґрунтована тим, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася з вини відповідача ОСОБА_2 , чию вину встановлено у судовому порядку, позивач ОСОБА_1 зазнав матеріальних збитків, пов`язаних із пошкодженням транспортного засобу, необхідністю витрат на проведення його оцінки після цієї події, витрат на лікування, а також моральних страждань з огляду на ушкодження здоров`я, неможливість користування своїм пошкодженим майном, необхідність відновлення попереднього становища.

Вважаючи рішення суду першої інстанції в частині незадоволених позовних вимог незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, Моторне (транспортне) страхове бюро України оскаржило його в апеляційному порядку. У поданій апеляційній скарзі зазначає, що місцевим судом помилково не враховано пп. 37.1.3 п 37.1 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», яка передбачає, що підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов`язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди, та помилково задоволено позовні вимоги. Зазначає, що на момент звернення позивача до МТСБУ із заявою про страхове відшкодування (29.11.2021 року) пошкоджений транспортний засіб «ЗАЗ 110206», д.н.з. НОМЕР_1 , був вже відремонтований, про що сам позивач зазначає, що він звернувся 09 серпня 2021 року до ФОП ОСОБА_3 для встановлення суми завданого збитку та висновку наявному в звіті № 22254/2021 про оцінку автомобіля. Звертає увагу, що сам Звіт № 22254/2021 від 27 серпня 2021 року було складено без участі представника МТСБУ в порушенні ст. 34 вказаного Закону. Заперечує твердження позивача про те, що він звертався до МТСБУ із заявою про страхове відшкодування 28.11.2020 року, адже ДТП відбулось 29.11.2020 року, та надав всі необхідні докази на підтвердження завданого йому матеріального збитку. Додає, що МТСБУ отримало повідомлення про ДТП в грудні 2021 року, що унеможливило огляд пошкодженого транспортного засобу призначеним страховиком, а також забезпечення можливості провести огляд пошкодженого майна (транспортних засобів), адже позивач звернувся до ФОП ОСОБА_3 для встановлення суми завданого збитку 09.08.2021 року. Вказує, що при винесенні рішення місцевим судом не враховано норми спеціального законодавства, не спростовано факту відновлення пошкодження транспортного засобу, що позбавило МТСБУ можливості розслідування страхового випадку в порядку ст. 34 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Наголошує, що позивач звернувся про стягнення витрат, понесених в зв`язку з лікуванням в результаті дорожньо-транспортної пригоди до МТСБУ, а не безпосередньо до винуватця ДТП ОСОБА_2 . Вказує, що підставами для звільнення водія від відповідальності за заподіяну шкоду передбачені виключно в ч. 5 ст. 1 187 ЦК України і ч. 1 ст. 1193 ЦК України, є: 1) завдання шкоди внаслідок непереборної сили. 2) внаслідок умислу потерпілого, однак в ході розгляду справи про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП України, не встановлено, що шкода була завдана внаслідок непереборної сили та внаслідок умислу потерпілої особи. Доводить, що за таких обставин і підстави для покладення на водія обов`язку відшкодовувати витрати, понесені позивачем

з поховання, згідно ст. ст. 1187, 1195 ЦК України. З наведених міркувань просить оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві представник ОСОБА_1 адвокат Остапенко Володимир Сергійович просить відмовити у її задоволенні, залишивши без зміни рішення суду першої інстанції.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 29 листопада 2020 року приблизно о 11 год. 30 хв. ОСОБА_2 , керуючи автомобілем марки «Hyundai Santa Fe» у м.Костопіль по вул.Степанська, порушив правила обгону, а саме перед початком обгону не переконався в тому, що водій транспортного засобу, який рухається попереду по тій самій смузі, не надав сигналу про намір повороту ліворуч та здійснював поворот, у зв`язку з чим допустив зіткнення з автомобілем марки ЗАЗ 110206, д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 , який повертав ліворуч.

Постановою Костопільського районного суду Рівненської області від 02 квітня 2021 року визнано винним ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП. Провадження у справі про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП закрито у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених ст.38 КУпАП. Вказана постанова набрала законної сили 21.05.2019 року.

Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Внаслідок вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди механічних ушкоджень зазнав транспортний засіб позивача і він сам отримав тілесні ушкодження.

Згідно Звіту №00054/2021 про оцінку автомобіля ЗАЗ 110206 реєстраційний номер НОМЕР_1 від серпня 2021 року, матеріальний збиток, завданий власнику автомобіля ЗАЗ 110206, реєстраційний номер НОМЕР_1 , в результаті його пошкодження при ДТП на дату 29.11.2020 року складає 23 409,99 грн..

За проведення автотоварознавчого дослідження позивачем сплачено 2 920,00 грн, що підтверджується товарним чеком №00054/2021 від 29 січня 2021 року.

Спричинені позивачу у результаті дорожньо-транспортної пригоди тілесні ушкодження визначені як легкі: забій лівого колінного суглобу, садна лівого передпліччя та кисті, забій грудної клітини, струс головного мозку. У зв`язку з отриманими травмами позивач у період з 30 листопада 2020 року по 28 грудня 2020 року проходив амбулаторне лікування, що підтверджується листком непрацездатності серії А ДНІ №640627 року. Розмір витрат на його лікування становить 2 651,38 грн..

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно із ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

При відшкодуванні шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, необхідно мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Крім того, відповідно до вимог ч.1 ст. 1195 ЦК України встановлено, що фізична або юридична, особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» №4 від 01.03.2013 року особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Як встановлено судом, на момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди транспортний засіб марки «Hyundai Santa Fe» реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 не був забезпечений страховим сертифікатом «Зелена карта».

Статтею 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Згідно статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо- транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Статтею 39.1. Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що моторне (транспортне) страхове бюро України є єдиним об`єднанням страховиків, які здійснюють обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. Участь страховиків у МТСБУ є умовою здійснення діяльності щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Статтею 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено також перелік випадків, в яких регламентні виплати здійснюються саме МТСБУ за рахунок коштів з централізованих страхових резервних фондів чи з коштів фонду страхових гарантій.

Згідно з п.п.«а» п.41.1. статті 41 Закону « «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння, зокрема, транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.

Зважаючи на те, що цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу марки «Hyundai Santa Fe» реєстраційний номер НОМЕР_2 не була застрахована, ОСОБА_1 28 листопада 2020 року звертався до Моторного (транспортного) страхового бюро України із заявою про страхове відшкодування.

21 грудня 2021 року МТСБУ прийнято рішення про відмову у відшкодуванні шкоди завданої позивачу, вказавши підставою для відмови у відшкодуванні шкоди невиконання позивачем своїх обов`язків, визначених законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причин та обставин її настання або розмір заподіяної шкоди.

Такими ж доводами обґрунтована і апеляційна скарга Моторного (транспортного) страхового бюро України.

Апеляційний суд критично оцінює посилання апелянта на лист від 08.12.2023 року за №3-01- 6/44348, копія якого приєднана до відзиву на позовну заяву, про надання певних документів, і містить відтиск печатки «Надіслано поштою». Окрім того, наявне посилання також на лист від 08.12.2021 року за №3-01-6/44351, копію якого приєднано до відзиву на позовну заяву, про надання певних документів. На листі стоїть відтиск печатки «Надіслано поштою рекомендованим».

Відповідно до частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Разом з тим, МТСБУ не надано підтверджуючі поштові документи про направлення їх ОСОБА_1 та отримання їх останнім ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній скарзі.

Як стверджує сам позивач ОСОБА_1 , він вищезазначених листів не отримував.

Як вбачається із листа «Про відмову у відшкодуванні шкоди» від 21.12.2021 року за №3-01-6/46446, 14.12.2021 незалежним експертом була направлена телеграма ОСОБА_1 представнику власника ТЗ марки ЗАЗ з номерним знаком НОМЕР_1 із запрошенням на проведення огляду пошкодженого вищевказаного ТЗ. Огляд повинен був відбутися 16.12.2021 за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до рапорту незалежного експерта представник власника пошкодженого ТЗ не з`явився, пошкоджений автомобіль до огляду не надавався. Разом з тим, з рапорту оцінювача ОСОБА_4 вбачається, що ніякої телеграми він ОСОБА_1 не направляв, а лише нібито телефонував йому та направляв повідомлення, хоча будь-які належні докази підтверджуючі вихідні дзвінки та направлення повідомлення ОСОБА_1 стороною МТСБУ не надано. Так само відсутні докази про нібито направлення ОСОБА_1 телеграми та отримання її останнім.

Твердження представника МТСБУ наявні у апеляційній скарзі про те, що позивач звернувся з заявою до МТСБУ після здійснення повного ремонту пошкодженого транспортного засобу також не підтверджені належними і допустимими доказами, а тому апеляційним судом до уваги не беруться.

Відповідно до п.19 Постанови №4 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» з урахуванням змісту статті 979 ЦК та статті 16 Закону України «Про страхування» у разі настання страхового випадку страховик зобов`язаний виплатити страхове відшкодування, а інші умови договору страхування є підставою для відмови у виплаті лише в тому разі, якщо таке порушення положень договору страхувальником перешкодило страховику переконатись, що ця подія є страховим випадком, і має оцінюватись судом у кожному конкретному випадку. Наприклад, несвоєчасне повідомлення страхувальником страховика без поважних на те причин про настання страхового випадку (пункт 5 частини першої статті 989 ЦК, пункт 5 частини першої статті 991 ЦК) може бути підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування у тому разі, якщо воно позбавило страховика можливості дізнатися, чи є ця подія страховим випадком.

При цьому суди також повинні мати на увазі, що порушення страхувальником визначеного договором страхування строку подання документів, що стосуються страхового випадку, не є порушенням визначеного договором строку повідомлення про настання страхового випадку.

Відповідно до вищезазначеного, особа, яка має бажання отримати відшкодування за рахунок МТСБУ повинна чітко дотримуватися порядку, визначеного цим Законом, який є імперативним для даних правовідносин та чітко визначає порядок отримання регламентної виплати, а також підстави для відмови в отриманні регламентної виплати.

Як вбачається із матеріалів справи, при зверненні з цим позовом до суду, як і попередньо при направленні заяви до МТСБУ, ОСОБА_1 приєднано належним чином завірені копії всіх необхідних документів у відповідності до вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Покликання апеляційної скарги на те, що відповідачем у цьому спорі є виключно відповідач ОСОБА_2 , апеляційним судом відхиляються.

Відповідно до частин першої, другої статтею 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 6 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» зазначено, що особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2. Правил дорожнього руху України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі №674/1666/ 14-ц (провадження №61-6468зпв18) вказано, що «зобов`язання про відшкодування майнової шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, виникає за таких умов: наявність шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоди, та її результатом - шкодою».

Окрім того, частиною п`ятою статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

ОСОБА_2 не заперечує законність визнання його винним у вчиненні правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст.124 КУпАП, розглядаючи даний спір, суд не вправі обговорювати вину такої особи, а може вирішити питання лише про розмір відшкодування.

Аналогічний висновок узгоджується із правовою позицією Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеною у постанові від 05 вересня 2019 року у справі №234/16272/15-ц (провадження №61-31395сво18).

Отже, ОСОБА_2 на законних підставах визначений одним із відповідачем у справі. Поруч із ним належним відповідачем є Моторне (транспортне) страхове бюро України у відповідності до положень п.п. «а» п.41.1. статті 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», яка встановлює обов`язок МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодувати шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння, зокрема, транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, що має місце в даному випадку.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я (ч.1 та п.1 ч.2 ст.23 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що потерпіла особа у разі настання страхового випадку набуває право на відшкодування моральної шкоди. Страхове відшкодування такої шкоди охоплює лише шкоду потерпілій фізичній особі, заподіяну у зв`язку з її каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я (зокрема, смертю).

Згідно із п. 3 роз`яснень Верховного Суду України, сформульованих у постанові пленуму ВСУ №4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», - під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Встановлений судом факт порушення відповідачем ОСОБА_2 прав позивача ОСОБА_1 свідчить про наявність моральної шкоди та узгоджується з правовою позицією Європейського суду з прав людини, яка полягає в тому, що порушення прав людини вже само по собі тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, а тому факт страждань доказування не потребує, для суду достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є сам факт порушення права (справи «Войтенко проти України», «Науменко проти України»).

Європейський суд з прав людини в пункті 37 рішення у справі «Недайборщ проти Російської Федерації» (Скарга № 42255/04) від 01 липня 2010 року, зокрема, зазначив, що суд нагадує свою постійну позицію про те, що заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс.

Апеляційний суд погоджується із висновком місцевого суду щодо визначеного розміру відшкодування моральної шкоди, з урахуванням того, що позивач зазнав душевних страждань у зв`язку з тривалим часом лікування від отриманих тілесних ушкоджень, з неможливістю користуватися пошкодженим майном, що негативно вплинуло на його звичайний уклад життя, необхідністю докладати зусиль до відновлення свого звичного способу життя, включаючи потребу звертатися до суду за стягненням суми матеріальної шкоди, та яка об`єктивно могла бути відшкодована позивачу відповідачем у безспірному порядку.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Оцінюючи обставини справи в сукупності та взаємозв`язку із нормами закону, що їх регулюють, апеляційний суд приходить до висновку про обґрунтованість рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог. Оскаржуване рішення постановлене місцевим судом з дотриманням норм процесуального права, судом першої інстанції в повній мірі з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а тому апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України залишити без задоволення.

Рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 06 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 07 червня 2024 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Хилевич С. В.

Гордійчук С. О.