ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Космачевської Т.В.,

суддів: Максюти Ж.І., Халаджи О.В.,

за участю секретаря судового засідання Паромової О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2024 року та на додаткове рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 лютого 2024 року в цивільній справі номер 183/12013/23 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області про стягнення грошових коштів у вигляді недоотриманої пенсії,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2023 року до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області звернулась ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області, третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Глушко Олена Володимирівна, про стягнення грошових коштів у вигляді недоотриманої пенсії, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_2 , після його смерті залишилось спадкове майно у вигляді недоотриманої за життя пенсії. 26 травня 2021 року приватним нотаріусом позивачу видано свідоцтво про право на спадщину за законом, яке складається з недоотриманої пенсії у розмірі 81309,50 гривень. Окрім того, відповідачем надано довідку щодо нарахованої пенсії, згідно з якою ОСОБА_2 нараховано, але фактично не виплачено 77594,18 грн за період з 09.06.2018 року по 31.07.2019 року та з 01.07.2020 року по 31.10.2020 року. Відповідно до відповіді відповідача на адвокатський запит, на виконання рішення суду у справі №360/4071/18 на травневу відомість ОСОБА_2 нараховано борг за період з 01.07.2016 року по 31.05.2019 року у сумі 114444,24 грн, але не виплачено. Визнана відповідачем заборгованість з 01.07.2016 року по 31.05.2019 року становить 114444,24 грн, а заборгованість з 01.05.2018 року по 31.05.2019 роки становить 51771,42 грн, то розмір заборгованості за період з 01.07.2016 року по 01.05.2018 року, що не увійшла до складу спадщини на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, становить 62672,82 грн.

Вважає обмеження відповідачем суми недоотриманої пенсії, яка входить до складу спадщини, трирічним терміном є неправомірним.

Просила суд визнати за позивачкою право власності на суму недоотриманої пенсії, яка належала померлому ОСОБА_2 , не була одержана ним за життя та не включена до свідоцтва про право на спадщину за законом у розмірі 62672,82 грн в порядку спадкування за законом; стягнути з відповідача на користь за позивача суму недоотриманої пенсії, яка належала померлому ОСОБА_2 , не була одержана ним за життя та не включена до свідоцтва про право на спадщину за законом у розмірі 62672,82 грн в порядку спадкування за законом; стягнути з відповідача на користь позивача суму недоотриманої пенсії, яка належала померлому ОСОБА_2 , але не була одержана ним за життя у розмірі 81309,50 грн згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом НРА №352431, зареєстрованим в реєстрі за №330 від 26.05.2021 року.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2024 року позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області про стягнення грошових коштів у вигляді недоотриманої пенсії задоволено частково.

Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області на користь ОСОБА_1 суму недоотриманої пенсії, яка належала померлому ОСОБА_2 , не була одержана ним за життя та не включена до свідоцтва про право на спадщину за законом у розмірі 62672,82 грн в порядку спадкування за законом.

Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області на користь ОСОБА_1 суму недоотриманої пенсії, яка належала померлому ОСОБА_2 , але не була одержана ним за життя у розмірі 81309,50 грн згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, зареєстрованого в реєстрі за №330 від 26 травня 2021 року.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 лютого 2024 року стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 7000,00 грн.

Із вказаними рішенням та додатковим рішенням не погодився відповідач ГУ ПФУ в Луганській області, подав апеляційні скарги, просив апеляційний суд скасувати рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2024 року по справі №183/12013/23 та прийняти нове рішення, яким в задоволенні вимог позивачці відмовити, скасувати додаткове рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 лютого 2024 року у цивільній справі №183/12013/23 та відмовити позивачці у задоволенні вимог щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Доводами апеляційних скарг наведено, що суд першої інстанції при постановленні оскаржуваних рішень допустив порушення норм матеріального і процесуального права.

Пунктом 2.26 Порядку №22-1 затвердженим постановою Правління ПФУ від 25.11.2005 року зазначено, що для виплати недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера до органу, що призначає пенсію, в якому перебував на обліку померлий пенсіонер, надається свідоцтво про смерть та документи, які підтверджують родинні стосунки та документи які свідчать про проживання з пенсіонером на день його смерті.

ОСОБА_2 перебував на обліку в Головному управлінні з травня 2015 року, як внутрішньо переміщена особа, і отримував пенсію за віком при повному стажі щомісячно по червень 2016 року на розрахунковий рахунок ПАТ КБ «Приватбанк».

У зв`язку з ненаданням розрахункового рахунку ОСОБА_2 виплату пенсії було призупинено з липня 2016 року. 25.01.2019 року до управління надійшло рішення №360/4071/18 Луганського адміністративного суду, за яким вирішено зобов`язати поновити виплату пенсії ОСОБА_2 з липня 2016 року. В липні 2019 року надано розрахунковий рахунок та було поновлено виплату пенсій за рішенням суду з серпня 2019 року, яку він отримував по червень 2020 року. З липня 2020 року виплату пенсії пенсіонеру було призупинено за телефонним дзвінком на гарячу лінію управління, повідомлено, що ОСОБА_2 помер. За поновленням виплати пенсії за життя пенсіонер не звертався.

Якщо нарахування та виплата пенсії не здійснювалась на час смерті, то відсутні суми пенсії, що належали пенсіонеру і залишилися недоотриманими у зв`язку зі смертю, оскільки розмір недоотриманої пенсії розраховується відповідно до частини першої статті 46 Закону №1058-IV (не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії), де датою звернення за отриманням пенсії є день звернення спадкоємця з усіма необхідними документами.

Позивачу, за його заявою від 10.06.2021 року №1020 про виплату недоотриманої пенсії за померлого ОСОБА_2 було сформовано борг за періоди з 09.06.2018 року по 31.07.2019 року та з 01.07.2020 року по 31.10.2020 року (за три роки до дня звернення) в сумі 77594,18 грн.

Суму недоотриманої пенсії включено до переліку боргів, внесено в реєстр та буде виплачуватися згідно Постанови Кабінету Міністрів України №1165 від 10.11.2021 року в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність встановленому законом на 1 січня календарного року, в якому здійснюється пенсійна виплата за минулий період за окремою програмою, передбаченою в бюджеті Пенсійного фонду України на відповідну мету, за рахунок коштів державного бюджету України на відповідний рік.

Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області при винесенні рішення про виплату на користь позивача недоотриманої суму пенсії повинно керуватись вимогами Сімейного кодексу України, Закону України від 09.07.2003 року №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», нормами Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1». Його не наділено правом трактувати законодавчі норми на користь окремих осіб, або не виконувати його встановлення.

Норма закону або підзаконного акта, яка б зобов`язувала органи Пенсійного фонду нараховувати суми пенсії за віком пенсіонерам після їх смерті за зверненням спадкоємців у законодавстві України відсутня.

Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом приватного нотаріуса Ю.Т. Кабісова №330 від 26.05.2021 року, спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з недоотриманої пенсії у сумі 81309,50 грн, яка належала ОСОБА_2 .

Докази оскарження свідоцтва про право на спадщину за законом №717 від 06.02.2020 року до матеріалів справи представником позивача не надані.

Щодо рішення суду в частині стягнення судових витрат з Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області зазначає, що згідно з ч. 2 ст. 73 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» забороняється використання коштів Пенсійного фонду на цілі, не передбачені цим Законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України «Про судовий збір», суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті, яка передбачає врахування майнового стану сторони.

Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області не має коштів на сплату судового збору. Тому, рішення суду в частині стягнення судових витрат з Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області є також необґрунтованим.

В апеляційній скарзі на додаткове рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 квітня 2024 року відповідач зазначає, що консультації адвокатом клієнта, вивчення наявних документів клієнта, складання та направлення до суду позовної заяви, такі послуги жодним чином не пов`язані із представництвом інтересів клієнта в суді та не є судовими витратами.

ГУ ПФУ в Луганській області вважає заявлений позивачем розмір витрат на правову допомогу неспівмірним зі складністю справи; часом, витраченим адвокатом; обсягом наданих послуг, ціною позову і значенням справи для сторони.

Від позивача відзив в письмовій формі на апеляційні скарги до апеляційного суду не надійшов.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Сторони в судове засідання апеляційного суду не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином (а.с. 173, 174, 175).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Тому апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю сторін.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статей 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що позивачка ОСОБА_1 є дружиною ОСОБА_2 . ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 27).

Згідно із свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим 26 травня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Київської області Кабісовою Ю.Т., спадщина ОСОБА_2 , на яку видане це свідоцтво, складається з суми недоотриманої пенсії в розмірі 81309,50 гривень (а.с. 24).

Відповідно до відомостей з ЄДРСР рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 22 січня 2019 року, яке набрало законної сили 04 квітня 2019 року, зобов`язано Марківське об`єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області поновити ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_1 ) з 01 липня 2016 року виплату раніше призначеної пенсії за віком. Допущено рішення суду до негайного виконання у межах суми стягнення за один місяць.

У відповіді Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області на адвокатський запит від 24.09.2019 року №6906 зазначено, що на виконання рішення Луганського окружного адміністративного суду від 22.01.2019 року по справі №360/4071/18, ухвали Першого апеляційного адміністративного суду на травневу відомість ОСОБА_2 нараховано борг за період з 01.07.2016 року по 31.05.2019 в сумі 114444,24 грн, але не виплачено (а.с. 34-35).

Відповідно до відповіді Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області на адвокатський запит від 22.10.2021 року №1200-0402-8/45108 управлінням визначено та обліковано недоотриману пенсію ОСОБА_2 за періоди з 09.06.2018 року по 31.07.2019 року та з 01.07.2020 року по 31.10.2020 року в сумі 77594,18 грн (а.с. 28-29,32-33).

З досліджених судом доказів вбачається, що до складу спадщини, на яку видано свідоцтво про право на спадщину за законом, увійшли суми пенсії за період з 01.05.2018 року по 31.07.2019 роки та з 01.07.2020 по 31.10.2020 роки.

До заяви про ухвалення додаткового рішення представником позивача додано такі документи:

ордер (а.с. 79);

акт про прийняття-передачу наданих послуг від 08 лютого 2024 року на загальну суму 14000,00 грн(а.с. 80);

договір про надання правової допомоги від 02 грудня 2020 року, укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Заботіним В.В. (а.с. 81-82зв);

докази направлення заяви відповідачу (а.с. 83).

В акті про прийняття-передачу наданих послуг сторони погодили таку допомогу: консультація клієнта, узгодження правової позиції 1 год.30 хв. вартість 1500 грн; збір доказів (ознайомлення з матеріалами спадкової справи, складання та подання адвокатських запитів - 6 год. вартістю 6000,00 грн, підготовка та подання до суду позовної заяви, подання заяв та клопотань до суду 6 год. вартістю 6500,00 грн (а.с. 80).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості в певному обсязі.

Ухвалюючи додаткове рішення про стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 7000,00 грн, суд першої інстанції виходив з їх доведеності саме в цьому обсязі.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 41 Конституції України гарантовано право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі, якщо заповітом не охоплено усієї спадкової маси, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до статті 1227 ЦК України суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліменти, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

Статтею 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, виплачується по місяць смерті включно членам його сім`ї, які проживали разом з пенсіонером на день його смерті, у тому числі непрацездатним членам сім`ї, зазначеним у частині другій статті 36 цього Закону, які знаходилися на його утриманні, незалежно від того, проживали вони разом з померлим пенсіонером чи не проживали.

Члени сім`ї, зазначені в частині першій цієї статті, повинні звернутися за виплатою суми пенсії померлого пенсіонера протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. У разі звернення кількох членів сім`ї, які мають право на отримання суми пенсії, зазначеної у частині першій цієї статті, належна їм відповідно до цієї статті сума пенсії ділиться між ними порівну. У разі відсутності членів сім`ї, зазначених у частині першій цієї статті, або у разі не звернення ними за виплатою вказаної суми в установлений частиною другою цієї статті строк сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, входить до складу спадщини.

Положення частини третьої статті 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та статті 1227 ЦК України узгоджуються із положенням Закону України «Про пенсійне забезпечення», де в частині першій статті 91 вказано, що суми пенсії, що належали пенсіонерові і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, передаються членам його сім`ї, а в разі їх відсутності входять до складу спадщини.

Системний аналіз положень статей 1219 ЦК України та статті 1227 ЦК України при застосуванні до встановлених у цій справі обставин дає підстави для висновку, що потрібно розрізняти: право на пенсію, яке нерозривно пов`язане із особою, яке відповідно не входить до складу спадщини та припиняється зі смертю особи, яка мала таке право; та право на суми пенсії, нараховані за життя спадкодавцю, тобто належали йому, але не отриманні ним за життя, які передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є дружиною ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно із свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим 26 травня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Київської області Кабісовою Ю.Т., спадщина ОСОБА_2 , на яку видане це свідоцтво, складається з суми недоотриманої пенсії в розмірі 81309,50 гривень.

Відповідно до відомостей з ЄДРСР рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 22 січня 2019 року, яке набрало законної сили 04 квітня 2019 року, зобов`язано Марківське об`єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області поновити ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_1 ) з 01 липня 2016 року виплату раніше призначеної пенсії за віком. Допущено рішення суду до негайного виконання у межах суми стягнення за один місяць.

У відповіді Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області на адвокатський запит від 24.09.2019 року №6906 зазначено, що на виконання рішення Луганського окружного адміністративного суду від 22.01.2019 року по справі №360/4071/18, ухвали Першого апеляційного адміністративного суду на травневу відомість ОСОБА_2 нараховано борг за період з 01.07.2016 року по 31.05.2019 в сумі 114444,24 грн, але не виплачено.

Відповідно до відповіді Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області на адвокатський запит від 22.10.2021 року №1200-0402-8/45108 управлінням визначено та обліковано недоотриману пенсію ОСОБА_2 за періоди з 09.06.2018 року по 31.07.2019 року та з 01.07.2020 року по 31.10.2020 року в сумі 77594,18 грн.

З досліджених судом доказів вбачається, що до складу спадщини, на яку видано свідоцтво про право на спадщину за законом, увійшли суми пенсії за період з 01.05.2018 року по 31.07.2019 роки та з 01.07.2020 по 31.10.2020 роки.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 14 лютого 2022 року у справі № 243/13575/19 (провадження № 61-11268сво20) зазначив, що тлумачення статті 1227 ЦК України доводить, що право на одержання грошових сум заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, інших соціальних виплат виникає у членів сім`ї спадкодавця внаслідок вказівки закону (стаття 1227 ЦК України) та додаткового юридичного факту смерті спадкодавця. Окрім цього, звичайно, необхідно, щоб спадкодавець не реалізував належне йому право на отримання певних сум. Причини, через які ці суми не були отримані, можуть бути різноманітними, але закон не надає їм юридичного значення. Моментом, з якого виникатимуть права на отримання виплат, буде момент смерті спадкодавця. Законодавець не вказує, що перехід права на отримання цих сум є спадкуванням, а члени сім`ї спадкоємцями. Це має важливе значення, оскільки дозволяє зробити висновок, що на набуття права на одержання грошових сум відповідно до статті 1227 ЦК України не поширюються норми про спадкування за заповітом або законом, зокрема, щодо усунення від спадкування (стаття 1224 ЦК України), прийняття, строків прийняття та оформлення спадщини, врахування цих сум при визначенні розміру обов`язкової частки (стаття 1241 ЦК України), задоволення вимог кредиторів (стаття 1281 ЦК України). Відповідно, при включенні зазначених прав до складу спадщини їх спадкування має відбуватися за правилами, встановленими для спадкування за заповітом або законом.

Посилання відповідача в судовому засіданні апеляційного суду на положення статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», згідно з якою нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до звернення за отриманням пенсії, не заслуговують на увагу, оскільки вказана норма регулює отримання недоотриманої пенсії з вини пенсіонера, а в даному випадку між сторонами виникли правовідносини стосовно отримання нарахованої, але не одержаної пенсії померлого пенсіонера в порядку спадкування. Сума недоотриманої пенсії змінила свій правовий статус і є вже не пенсією, недоотриманою пенсіонером, а коштами, які увійшли до складу спадщини і подальше правове регулювання переходу права на ці кошти іншим особам регулюються нормами ЦК України про спадкові відносини.

До такого ж висновку прийшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 20 лютого 2020 року у справі №428/5418/18 (провадження № 61-48756св18).

Виходячи з наведеного вище, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог про стягнення суми недоотриманої пенсії, яка належала померлому ОСОБА_2 , не була одержана ним за життя у розмірі 81309,50 грн згідно з свідоцтвом про право на спадщину за законом та стягнення суми недоотриманої пенсії, яка належала померлому ОСОБА_2 , та не включена до свідоцтва про право на спадщину за законом у розмірі 62672,82 грн в порядку спадкування за законом. Відповідачем не наведено жодних обставин та не надано будь-яких доказів, які б свідчили, що спадкодавець ОСОБА_2 не отримував пенсію за період, що перевищує три роки з його власної вини, що свідчить про відсутність підстав для застосування ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Довід апеляційної скарги про те, що недоотримана пенсія померлого ОСОБА_2 обліковується в ГУ ПФУ в Луганській області та буде виплачена на умовах окремого порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10 листопада 2021 року №1165, після затвердження відповідних бюджетних призначень апеляційний суд не приймає до уваги, з огляду на наступне.

У силу абзацу другого пункту 1 Порядку виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), не виплачених за період до місяця відновлення їх виплати, внутрішньо переміщеним особам та особам, які відмовилися відповідно до пункту 1 частини першої статті 12 Закону України Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб від довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи і зареєстрували місце проживання та постійно проживають на контрольованій Україною території, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 10 листопада 2021 року № 1165, пенсійні виплати за минулий період, у тому числі нараховані на виконання рішень суду, що набрали законної сили, проводяться отримувачам за окремою програмою, передбаченою в бюджеті Пенсійного фонду України на відповідну мету, за рахунок коштів державного бюджету України на відповідний рік.

Пунктом 4 згаданого Порядку передбачено, що пенсійні виплати за минулий період згідно з цим Порядком проводяться щомісяця отримувачам, яких включено до переліку станом на 1 січня відповідного року. На забезпечення пенсійних виплат за минулий період щомісяця спрямовується частина бюджетних призначень, передбачених абзацом другим пункту 1 цього Порядку, відповідно до бюджетного розпису.

Розмір пенсійної виплати за минулий період отримувачам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, визначається в сумі, що відповідає розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, встановленому законом на 1 січня календарного року, в якому здійснюється пенсійна виплата за минулий період, але не може бути більшим від належної до виплати отримувачу суми, що обліковується в переліку отримувачів.

У разі недостатності бюджетних призначень для забезпечення пенсійної виплати за минулий період у розмірі, передбаченому абзацом другим цього пункту, виплата проводиться в сумі, що визначається пропорційно виділеним на пенсійні виплати за минулий період бюджетним призначенням, але не більшій належної до виплати суми, що обліковується в переліку отримувачів.

За результатами виконання бюджету Пенсійного фонду України за дев`ять місяців відповідного року зазначений в абзаці другому цього пункту розмір пенсійної виплати за минулий період може бути збільшений пропорційно залишку бюджетних призначень, але не може перевищувати належної до виплати суми, що обліковується в переліку отримувачів.

Отже, Порядок №1165 визначає додаткові умови виплати недоотриманої пенсії у зв`язку із смертю пенсіонера з числа внутрішньо переміщених осіб та осіб, які проживали на тимчасово окупованій території України і не були взяті на облік як внутрішньо переміщені особи на контрольованій Україною території, що не передбачені Конституцією України та Законом України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Конституційний Суд України у Рішенні від 09 липня 2007 року №6-рп/2007 вказав на те, що невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави (підпункт 3.2).

Єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України, до повноважень якого належить прийняття законів.

У свою чергу, Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади, який забезпечує проведення державної політики у соціальній сфері, повноважний вживати заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина та проводити політику у сфері соціального захисту.

Водночас, за змістом конституційних норм Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.

Конституційне поняття Закон України, на відміну від поняття законодавство України, не підлягає розширеному тлумаченню. За загальним правилом закон - це нормативно-правовий акт вищої юридичної сили, який приймається відповідно до особливої процедури парламентом та регулює найважливіші суспільні відносини. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін.

Апеляційним судом враховується те, що Верховною Радою України не приймались зміни до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з приводу особливостей виплати недоотриманої пенсії пенсіонерів, які є внутрішньо переміщеними особами.

Апеляційний суд вважає, що у разі застосування Порядку №1165 виплата не отриманої пенсії, належної спадкодавцю ОСОБА_2 , відбудеться лише з 01 січня 2024 року щомісячними платежами у розмірі, що відповідає розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, і лише у разі достатності відповідних бюджетних призначень.

Отже, зазначеною постановою звужуються права на отримання недоодержаних за життя пенсійних виплат спадкодавця ОСОБА_2 , як внутрішньо-переміщеної особи, у порівнянні з встановленим законом порядком отримання недоотриманої пенсії інших осіб. В силу статті 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» від 06 вересня 2012 року непряма дискримінація - ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Перевіряючи довід апеляційної скарги щодо відсутності грошових коштів на сплату судового збору, апеляційний суд його відхиляє як необґрунтований, оскільки не доведений належним чином.

Стаття 8 Закону України «Про судовий збір» конкретизує порядок, умови такого звільнення та коло осіб, які можуть бути звільнені від сплати судового збору.

Положення пунктів 1 та 2 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про судовий збір» не поширюються на юридичних осіб, незалежно від наявності майнового критерію (майнового стану учасника справи юридичної особи), а положення п. 3 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про судовий збір» можуть бути застосовані до юридичної особи за наявності майнового критерію, але тільки у справах, визначених цим пунктом, тобто предметом позову в яких є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю.

Юридична особа не позбавлена права звернутися із клопотанням про відстрочення або розстрочення сплати судового збору, і суд за результатами розгляду цього клопотання не обмежений у праві на власний розсуд відстрочити або розстрочити таку сплату.

Крім того, із наведеного вбачається, що прийняти рішення про відстрочення або розстрочення сплати судового збору суд може і з власної ініціативи в тому разі, коли юридична особа звертається із клопотанням про звільнення від сплати судового збору.

З клопотанням про звільнення від сплати судового збору відповідач до суду першої інстанції не звертався.

Розглядаючи доводи апеляційної скарги на додаткове рішення суду першої інстанції від 20 лютого 2024 року, апеляційний суд виходить з наступного.

Положеннями ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Приписами ч. 3 ст. 141 ЦПК України визначено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за власною ініціативою ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Отже, для відшкодування витрат на професійну правову допомогу, учасник справи зобов`язаний надати суду докази понесення таких витрат до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Судом встановлено, що представником позивача на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу додано такі документи: ордер; акт про прийняття-передачу наданих послуг від 08 лютого 2024 року на загальну суму 14000,00 грн; договір про надання правової допомоги від 02 грудня 2020 року, укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Заботіним В.В., докази направлення заяви про ухвалення додаткового рішення відповідачу.

В акті про прийняття-передачу наданих послуг сторони погодили таку допомогу: консультація клієнта, узгодження правової позиції 1 год. 30 хв. вартість 1500 грн; збір доказів (ознайомлення з матеріалами спадкової справи, складання та подання адвокатських запитів - 6 год. вартістю 6000,00 грн, підготовка та подання до суду позовної заяви, подання заяв та клопотань до суду 6 год. вартістю 6500,00 грн.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу є обґрунтованими в певному обсязі, тому з відповідача на користь позивача слід стягнути витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7000,00 грн.

Апеляційний суд погоджується з даним висновком.

Інші, наведені в апеляційних скаргах доводи, були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи в апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Враховуючи наведене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив судові рішення, які відповідають вимогам закону.

Підстав для їх скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційних скарг без задоволення, витрати Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області по сплаті судового збору, пов`язані з поданням апеляційної скарги на рішення суду, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області залишити без задоволення, рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2024 року та додаткове рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 лютого 2024 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повне судове рішення складено 07 жовтня 2024 року.

Суддя: