Справа №572/92/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2024 року Дубровицький районний суд Рівненської області у складі:

головуючого - судді: Оборонової І.В.,

за участю секретаря: Волкодав А.А.,

представника позивача: ОСОБА_1 ,

представника третьої особи: прокурора Агатинської Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дубровиця в режимі відеоконференцзв`язку справу за позовом ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на стороні відповідача: Головне Управління Національної поліції в Рівненській області, Рівненська обласна прокуратура про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури і суду,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовною заявою до Державної казначейської служби України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на стороні відповідача: Головне Управління Національної поліції в Рівненській області та просить стягнути з держави Україна, в особі Державної казначейської служби України, за рахунок Державного бюджету України, шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку, на її користь шкоду, завдану незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури та суду в сумі 612000,00 грн., з яких 462000,00 грн. - моральна шкода та 150000,00 грн. - витрати на юридичну допомогу (захист адвоката) у кримінальному провадженні. Крім того, просить стягнути з відповідача на її користь судові витрати, пов`язані із розглядом справи в суді.

Позовні вимоги обгрунтовує тим, що 31 травня 2017 року ОСОБА_2 (надалі - позивачка) слідчим Сарненського ВП ГУНП в Рівненській області Титечко В.В., за погодженням із заступником керівника Сарненської місцевої прокуратури Стельмащуком A.B., повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.191, ч.1 ст.366 КК України.

Ухвалою слідчого судді Сарненського районного суду Рівненської області від 09 червня 2017 року позивачку відсторонено від займаної посади на строк до двох місяців, в межах строку досудового розслідування, до 08 серпня 2017 року включно. Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 26 червня 2017 року, вказану ухвалу скасовано.

31 липня 2017 року прокурором Сарненської місцевої прокуратури був затверджений обвинувальний акт стосовно позивачки, за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.191, ч.1 ст.366 КК України, який направлений для розгляду по суті у Сарненський районний суд Рівненської області (справа №572/1803/17).

За результатами розгляду даної справи, 12 квітня 2018 року Сарненським районним судом Рівненської області ухвалений вирок, яким позивачку визнано не винуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.191, ч.1 ст.366 КК України. Проте вказаний вирок, ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 03 липня 2018 року - скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд до Сарненського районного суду Рівненської області.

26 листопада 2019 року Сарненським районним судом Рівненської області, ухвалений вирок, яким ОСОБА_2 визнано не винуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.191, ч.1 ст.366 КК України. Ухвалою Волинського апеляційного суду від 07 липня 2021 року вказаний вирок залишено без змін.

Прокурор, у свою чергу, із касаційною скаргою до Верховного Суду, не звертався, відтак, ухвала Волинського апеляційного суду від 07 липня 2021 року є остаточною, а вирок Сарненського районного суду Рівненської області 07 липня 2021 року набрав законної сили.

Позивачка вважає, що внаслідок незаконного притягнення її до кримінальної відповідальності, засудження, ухвалення судом виправдувального вироку, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, має право на відшкодування моральної шкоди. Розмір такого відшкодування визначається з урахуванням мінімального розміру заробітної плати, що діяв на час розгляду справи, тобто в розмірі 6500 грн. та проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Позивачка перебувала під слідством і судом з 31 липня 2017 року (повідомлення про підозру) по 07 липня 2021 року (день постановлення ухвали Волинським апеляційним судом), тобто 3 роки 11 місяців та 24 дні. Такий строк на її думку повинен округлюватися до одного повного місяця, а тому фактично вона перебувала під слідством і судом 4 роки, тобто 48 місяців. Таким чином мінімальний розмір відшкодування за перебування її під слідством і судом становить 312 000 (триста дванадцять тисяч) гривень (48 місяців * 6500 грн. = 312 000 грн.), які слід стягнути із держави, в особі Державної казначейської служби України, за рахунок Державного бюджету України.

Крім того, вказує, що окрім вже зазначеного мінімального розміру морального відшкодування, вона зазнала додаткової моральної шкоди, оскільки через вкрай тривалий термін перебування під слідством і судом та застосування до неї безпідставного заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді відсторонення від займаної посади у неї було постійне нервове напруження, з`явилися переживання. Вона була змушена змінити сталий спосіб життя та погіршилися відносини у сім`ї та із оточуючими. Всі ці події вкрай негативно вплинули на честь, гідність та ділову репутацію позивачки, оскільки засобами масової інформації було розповсюджено новину про вчинення посадовими особами КП «Трудівник» кримінального правопорушення, керівником якого на той час вона була. Крім того, після звільнення із посади директора КП «Трудівник», вона тривалий час перебувала на обліку у Службі зайнятості, а на даний час керівних посад не займає, а тому вважає, що дана ситуація на пряму пов`язана із кримінальним переслідуванням стосовно неї. Розмір такого відшкодування на думку позивачки має становити 150 000 грн.

Також позивачка вказує, що через перебування її під слідством і судом, відсутності у неї юридичної освіти та необхідності в отриманні захисту у кримінальному провадженні, вона була змушена звернутись до адвоката, з яким 04 грудня 2017 року уклала договір про надання правової допомоги, якому сплатила гонорар в розмірі 150000,00 грн. Загальна сума грошових коштів (шкоди), які позивачка бажає стягнути з відповідача складає 612 000 грн.

Ухвалою Сарненського районного суду Рівненської області від 07 листопада 2022 року залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на стороні відповідача: Головне управління Національної поліції в Рівненській області та Рівненську обласну прокуратуру (а.с.100).

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав та просив їх задоволити із зазначених у позовній заяві підстав.

Від представників відповідача ОСОБА_3 та ОСОБА_4 надійшли відзиви на позовну заяву, у яких просять відмовити у задоволенні позову. Вказують, що позивачка звернулася з позовом про стягнення моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури і суду, хоча раніше законність дій та рішень таких органів нею не оспорювалась у судовому порядку. Разом з тим, виправдувальний вирок суду не є безумовною та обов`язковою підставою для відшкодування шкоди, оскільки є лише причиною для виникнення в особи права, на таке відшкодування, тоді як факт заподіяння шкоди потребує окремого обґрунтованого доведення позивачкою. У виправдувальному вироку не вказано та не описано, які саме дії працівників правоохоронних органів були протиправними, принижували честь і гідність позивачки або будь-яким іншим чином могли негативно вплинути на її стан. Разом з тим, усі дії під час досудового розслідування здійснювались відповідно до вимог чинного процесуального законодавства. Також у матеріалах справи відсутні будь які належні, допустимі та достатні докази, які підтверджували б викладені у позовній заяві обставини, зокрема, що позивачці була завдана моральна шкода, яка на її думку полягала у постійному нервовому напруженні, переживаннях, необхідності зміни сталого способу життя, погіршення відносин у сім`ї та із оточуючими, а також, що всі ці події негативно вплинули на її честь, гідність та ділову репутацію, що напряму пов`язано із кримінальним переслідуванням стосовно неї, а тому такі твердження є лише її суб`єктивною думкою. При здійсненні досудового розслідування працівники правоохоронних органів діяли відповідно до норм процесуального законодавства, а тому у випадку постановлення обвинувального вироку призначене покарання відповідало би меті, визначеній ст. 50 КК України. Також звертають увагу суду, що у справах про відшкодування шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Однак позивачка не довела наявність заподіяння їй шкоди, оскільки вироком не визнано, а позивачкою безпосередньо не доведено, що дії працівників правоохоронних органів були незаконними чи протиправними. До того ж, після постановлення вироку скасовано запобіжний захід, застосований до позивачки, тобто відновлено стан позивачки, в якому вона перебувала до початку досудового розслідування та судового провадження. Відсутні достатні обґрунтування наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями працівників правоохоронних органів та наслідків, які настали для позивачки з її слів. Більше того, позивачкою не додано до позовної заяви жодних доказів, щодо наявності нервового напруження, що у силу вимог статтей 81 та 83 ЦПК України свідчить про недоведення обставин, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог. Також зазначає, що презумпції відшкодування шкоди не існує, а тому у позивачки виникає обов`язок доказування не тільки про наявність такої шкоди, але і неправомірності дій заподіювача шкоди, причинно-наслідкового зв`язку між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, а також вини особи. Також звертає увагу суду, що позивачка зазначила у позовній заяві, що тривалий термін перебування під слідством і судом, негативно вплинуло на її честь, гідність та ділову репутацію, оскільки після її звільнення із посади директора КП «Трудівник» вона тривалий час перебувала на обліку у Службі зайнятості, а на даний час ніяких керівних посад не займає, що на її думку напряму пов`язано із кримінальним переслідуванням стосовно неї. Однак жодних доказів до позовної заяви, вона не долучила, тому такі твердження позивачки є лише її суб`єктивною думкою. Також позивачка у позовній заяві зазначила про розповсюдження у засобах масової інформації «Рівне Вечірнє» щодо неї інформації про вчинення кримінального правопорушення, однак у даній статті не вказується жодних особистих даних ОСОБА_2 чи іншої інформації, пов`язаної з кримінальним правопорушенням. Тому це жодним чином не могло вплинути на честь, гідність та ділову репутацію позивачки та не могло завдати шкоди. Крім того, зазначає, що завдана моральна шкода полягала у постійному нервовому напруженні, переживаннях, необхідності зміни сталого способу життя, погіршення відносин у сім`ї та із оточуючими, негативно вплинуло на честь, гідність та ділову репутацію позивачки, що на її думку прямо пов`язано із кримінальним переслідуванням стосовно неї. Проте, у матеріалах справи відсутні будь які належні, допустимі та достатні докази, які підтверджували б викладені у позовній заяві обставини, а тому такі твердження є лише суб`єктивною думкою позивачки. Відносно вимог позивачки про відшкодування витрат на правову допомогу зазначають, що долучені позивачкою до позовної заяви: акт про виконання замовлення №1-2018 від 03 липня 2018 року та акт про виконання замовлення №1-2021 від 07 липня 2021 року, не відносяться до даної справи №572/92/22, адже стосуються розгляду кримінальної справи 572/1803/17. Крім того, позивачкою не додано жодної квитанції, яка підтверджувала б здійснення таких проплат адвокату, тому такі докази є неналежними. Окрім того, позивачкою не доведено належними та достатніми доказами обґрунтований розмір відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Також вказує, що відсутні підстави для стягнення шкоди саме з Казначейства, оскільки Казначейство, яке залучено до справи як відповідач, згідно із своїми функціональними обов`язками не є учасником спірних відносин, а тому не повинно нести відповідальність за шкоду, завдану позивачці, внаслідок незаконних дій, зокрема, інших державних органів. Заявлена позивачкою вимога щодо стягнення коштів з єдиного казначейського рахунку є такою, що не відповідає встановленому законом способу захисту прав позивача. З цих підстав вважають позовну заяву необгрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, у зв`язку з недоведенням обставин, які підлягають обов`язковому з`ясуванню під час вирішення питання про відшкодування шкоди.

До початку розгляду справи від представника відповідача ОСОБА_4 надійшло клопотання, у якому просить провести судове засідання за відсутності представника Державної казначейської служби.

Від представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - ГУНП України в Рівненській області І. Плотки надійшли письмові пояснення, у яких вона позовні вимоги не визнає та вважає їх безпідставними, а позов таким, що не підлягає задоволенню. Вказує, що для відшкодування шкоди, визначено вичерпний перелік підстав. Право на відшкодування шкоди визначене ст.2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» виникає у випадку встановлення рішенням суду факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, однак на даний час відсутнє будь-яке рішення суду, яке набрало законної сили про встановлення факту незаконного проведення процесуальних дій працівниками ГУНП в Рівненській області. Обов`язковими умовами для стягнення моральної шкоди є наявність шкоди, протиправної поведінки заподіювача шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправною поведінкою та вини заподіювача шкоди. Позивачка просить відшкодувати моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, яких вона зазнала, у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї, у принижені честі та гідності, а також її діловій репутації. Виправдувальний вирок Сарненського районного суду Рівненської області від 26 листопада 2019 року, який ухвалою Волинського апеляційного суду від 07 липня 2021 року залишений без змін, не є безумовною та обов`язковою підставою відшкодування шкоди, оскільки є лише причиною для виникнення в особи права на таке відшкодування, тоді як факт заподіяння шкоди потребує окремого обґрунтованого доведення позивачкою. Також звертає увагу, що працівники поліції та працівники прокуратури Рівненської області діяли у відношенні до позивачки в межах наданих їм повноважень та відповідно до чинного законодавства, тоді як доказів про визнання їх дій неправомірними позивачкою не надано, як і не доведено факту завдання їй цими діями моральної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку з протиправністю дій і завданням шкоди. Отже, зважаючи на те, що з поданих матеріалів на даний момент незаконність дій судом не встановлена, тому відсутні підстави для стягнення заявленої шкоди. Будь-яких доказів, як наприклад, довідок від лікарів про страждання, які заподіяні позивачці внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації нею своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру, моральної втрати, порушення нормальних життєвих зв`язків, що вимагають додаткових зусиль для організації свого життя, нею не надано. Також відсутні докази протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності посадової або службової особи органу державної влади при здійсненні ними своїх повноважень.

Від представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача: Рівненської обласної прокуратури Ткачука Б.П. надійшли письмові пояснення, у яких він просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Вказує, що право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави незалежно від вини судово-слідчих органів закріплено у ст. ст. 56, 62 Конституції України, ст. ст. 1167, 1176 ЦК України та Законі України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» (далі - Закон). При розгляді вимог до держави слід виходити з того, що умови виникнення права на відшкодування шкоди передбачені ст. 1176 ЦК України та ст. 2 Закону. Позивачка зазначає, що вона перебувала під слідством та судом з 31 липня 2017 року по 07 липня 2021 року, що за її підрахунками становить три роки 11 місяців та 24 дні, але надалі вказаний строк вона округлює до одного місяця, що не передбачено чинним законодавством. Визначений позивачкою розмір відшкодування шкоди, завданої негативним впливом від перебування під слідством та судом, здійснений без належного обґрунтування. Також позивачкою не надано фактичних доказів щодо необхідності застосування додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв`язків і відновлення стосунків з оточуючими людьми, як і доказів втрати чи погіршення таких зв`язків, окрім викладення таких обставин письмово у своїй позовній заяві. З приводу вимог позивачки про відшкодування витрат на правову допомогу вказав, що позивачка повинна надати докази щодо порядку обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо, які визначаються в договорі про надання правової допомоги. Проте позивачкою до позовної заяви не подано жодних документів, які обґрунтовують обсяг наданих послуг, зокрема їх перелік, час на їх виконання. Також додає, що суб`єктом відповідальності у даній справі є держава, а не конкретний орган прокуратури. Водночас, в даному випадку, будь-яких вимог до Рівненської обласної прокуратури позов не містить й відповідно будь-які дії, бездіяльність чи рішення такого органу не оскаржуються.

Від представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача: ГУНП в Рівненській області Тумак О.І. надійшло клопотання, у якому просить розглянути справу без участі їх представника. Проти задоволення позову заперечує, з мотивів наведених у письмових поясненнях.

В судовому засіданні представник третьої особи Рівненської обласної прокуратури: прокурор Агатинська Н.А. просила відмовити у задоволенні позовних вимог, із підстав, викладених у письмових поясненнях.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, представника третьої особи: прокурора Агатинської Н.А., вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази і проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі.

Згідно з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Положеннями ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. ст. 76, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

03 лютого 2017 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості про кримінальне провадження №0000007 за ч. 2 ст.191 та ч.1 ст. 366 КК України.

31 травня 2017 року позивачці ОСОБА_2 оголошено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст.191 та ч.1 ст. 366 КК України (а.с.9-11).

Ухвалою слідчого судді Сарненського районного суду Рівненської області від 09 червня 2017 року справі №572/1288/17 задоволено клопотання слідчого Сарненського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Рівненській області Титечко В.В. та відсторонено позивачку від посади виконуючої обов`язки директора комунального підприємства «Трудівник», на строк до 2-х місяців в межах строку досудового розслідування, до 08 серпня 2017 року включно (а.с.13-14). Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 26 червня 2017 року, вказану ухвалу скасовано (а.с.15-16).

31 липня 2017 року відносно позивачки у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000007 від 03 лютого 2017 року, затверджений обвинувальний акт за ч. 2 ст.191 та ч.1 ст. 366 КК України (а.с.12), який Сарненською місцевою прокуратурою направлено для розгляду до Сарненського районного суду Рівненської області.

Вироком Сарненського районного суду Рівненської області від 12 квітня 2018 року (справа №572/1803/17) позивачку визнано невинуватою у пред`явленому їй обвинуваченні - службовому підробленні, а саме: видачі службовою особою завідомо неправдивих документів та у пред`явленому обвинуваченні у розтраті чужого майна шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем - за недоведеністю, а також за відсутністю в діянні обвинуваченої складу та події кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.366, ч.2 ст.191 КК України (а.с.17-24).

Вказаний вирок, ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 03 липня 2018 року - скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд до Сарненського районного суду Рівненської області (а.с.25-28).

За результатами нового судового розгляду, 26 листопада 2019 року Сарненським районним судом Рівненської області ухвалено вирок, яким позивачку визнано невинуватою у пред`явленому їй обвинуваченні службовому підробленні, а саме: видачі службовою особою завідомо неправдивих документів та у пред`явленому обвинуваченні у розтраті чужого майна шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем за відсутністю в діянні обвинуваченої складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.366, ч.2 ст.191 КК України (а.с.29-35).

Ухвалою Волинського апеляційного суду від 07 липня 2021 року вказаний вирок залишено без змін. Вирок Сарненського районного суду Рівненської області від 26 листопада 2019 року по справі №572/1803/18 набрав законної сили 07 липня 2021 року (а.с.36-41).

Згідно зі ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до ч. 5 ст. 9, ч. 6 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.

Виходячи з положень ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспореній відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачкою способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено також у статях 56, 62 Конституції України, статтях 1167, 1176 ЦК України.

Підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Дані підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Так, статтею 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

За змістом положень ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; закриття справи про адміністративне правопорушення.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.

Частина перша ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» визначає відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Положення ч. 5 та ч. 6 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» встановлюють, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно з ч. 2 та ч. 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Статтею 11 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» встановлено, що у разі виникнення права на відшкодування завданої шкоди відповідно до статті 2 цього Закону орган, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, слідчий, прокурор або суд зобов`язані роз`яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди.

Тобто, Законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Наведене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

Так, моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 02.12.2015 року у справі № 6-2203цс15, яка відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для всіх судів України.

Зазначена норма не зобов`язує суд визначати розмір відшкодування моральної шкоди в межах мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, а лише встановлює найнижчу межу розміру такого відшкодування. Тобто розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом може бути визначений у сумі більшій, ніж один мінімальний розмір заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024рік» установлено з 1 січня 2024 року мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі: з 1 січня - 7100 гривень, з 1 квітня - 8000 гривень; у погодинному розмірі: з 1 січня - 42,6 гривні, з 1 квітня - 48 гривень. Визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1600 гривень.

Разом з цим суд зауважує, що ані Бюджетним кодексом України, ані Кодексом законів про працю України, ані Законом України «Про оплату праці», ані Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено можливість запровадження законом України про Державний бюджет України на відповідний рік окремого виду мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду.

Конституційний Суд України у своїх Рішеннях від 9 липня 2007 року №6-рп/2007, від 22 травня 2008 року №10-рп/2008, від 27 лютого 2020 року №3-р/2020, від 28 серпня 2020 року №10-р/2020 неодноразово наголосив на тому, що предмет регулювання Бюджетного кодексу України, так само як і предмет регулювання законів України про Державний бюджет України на кожний рік, є спеціальним, обумовленим положеннями пункту 1 частини другої статті 92 Основного Закону України, а тому вказаними актами законодавства не можна вносити зміни до інших законів України, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, а також встановлювати інше (додаткове) законодавче регулювання відносин, відмінне від того, що є предметом спеціального регулювання іншими законами України, а скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить статті 6, частині другій статті 19, статті 130 Конституції України.

Отже, ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» в частині визначення розміру мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1600 грн, не підлягає застосуванню при вирішенні спору у цій справі.

Керуючись наведеними висновками Конституційного Суду України, суд приходить до висновку при визначенні розміру компенсації моральної шкоди, гарантованого Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», слід виходити з розміру мінімальної заробітної плати, встановленої Законом України «Про Державний бюджет України на 2024рік» станом на момент ухвалення судового рішення, тобто з суми 8000,00 грн.

Частиною п`ятою ст. 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Звертаючись до суду з даним позовом позивачка, вказала, що через протиправні дії органу досудового розслідування вона незаконно перебувала під слідством та судом з 31 липня 2017 року (день повідомлення про підозру) по 07 липня 2021 року включно (дата набрання вироком законної сили), що за її підрахунками, виходячи із округлення до одного повного місяця, становить 48 місяців. Проте суд не в повній мірі погоджується із проведеним позивачкою обрахунком терміну, за який проводиться відшкодування моральної шкоди, оскільки відповідно до положень ч. 3 ст. 254 ЦК України та ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», обчислення розміру моральної шкоди провадиться виходячи саме кількості повних місяців перебування особи під слідством та судом. При цьому такий термін не може бути округлений в бік зростання до повного місяця та має бути здійснений шляхом пропорційного визначення відшкодування за один день відповідного місяця та виходячи із кількості днів неохоплених повним попереднім місяцем.

Доводи учасників справи щодо ненадання позивачкою доказів незаконності проведення дій чи прийняття рішень під час досудового розслідування, є безпідставними, адже обставина протиправності діянь слідчих та/або прокурорів не підлягає обов`язковому встановленню в окремому судовому рішенні, оскільки право на відшкодування моральної шкоди позивачці прямо передбачено п.1 ч.1 ст.2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» і виникло в зв`язку з постановленням щодо неї виправдувального вироку суду.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду по справі №761/20935/19 від 11 серпня 2021 року, по справі № 751/4400/21 від 01 березня 2023 року.

Також вказаним Законом передбачено безумовне право на відшкодування моральної шкоди у розмірах і порядку, встановленому в ньому, у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

Вищевикладене дає підстави суду вважати доведеним факт заподіяння позивачці моральної шкоди в наступному розмірі: 8000 грн. х 47 +((8000: 30 ) х 7) (кількість місяців та днів перебування під слідством та судом) = 377 866,66 грн.

Встановлення періоду перебування особи під слідством і судом впливає на правильність визначення мінімального розміру моральної шкоди, який не може бути зменшено, однак суд може його збільшити з урахуванням конкретних обставин справи.

Таким чином, законодавством встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, але не граничний.

Водночас Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.12.2020 року у справі № 752/17832/14-ц дійшла висновку, що визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12.07.2007 року).

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Проаналізувавши надані суду докази в їх сукупності, враховуючи обставини, викладені у вироку суду про визнання позивачки не винуватою в інкримінованому їй злочині, який набрав законної сили, суд приходить до висновку, що внаслідок безпідставного притягнення позивачки до кримінальної відповідальності вона незаконно знаходилась під слідством та судом з 31 липня 2017 року по 07 липня 2021 року, що становить 47 місяців та 7 днів. При цьому, сам по собі факт перебування позивачки в рамках кримінального провадження у статусі спочатку підозрюваної, а потім обвинуваченої, будучи в подальшому виправданою, вже завдав особі негативних наслідків у вигляді моральних страждань, що безумовно змінило її нормальний життєвий ритм.

При визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди, враховуючи обставини справи, доведеність факту незаконного перебування позивачки під слідством і судом протягом значного терміну та понесення, у зв`язку з цим моральних страждань, характер і обсяг багаторічних душевних страждань ОСОБА_2 , що викликані тривалим судовим розглядом справи, під час яких вона була змушена була доводити свою невинуватість, що призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків та інших негативних наслідків морального характеру, конкретних обставин цієї справи, суд, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, вважає що відшкодуванню підлягає моральна шкода в сумі 377 866,66 грн., тобто за 47 місяців і 7 днів перебування під слідством та судом.

Разом із тим, вказані кошти позивачка просить стягнути з держави Україна, в особі Державної казначейської служби України, за рахунок Державного бюджету України, шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку. Проте суд не може погодитися з визначеним позивачкою порядком стягнення грошових коштів, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Згідно з ч. 2 ст. 25 Бюджетного кодексу України відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 03.10.2001 року № 12-рп/2001 у справі про відшкодування шкоди державою структура бюджетної класифікації України у функціональній структурі видатків України не передбачає видатків (коштів) на відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю судів та правоохоронних органів, за рахунок видатків на їх утримання. Конституція України гарантує громадянам у таких випадках право на відшкодування шкоди за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання цих органів.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна, як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

У постановах від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161гс18) (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (провадження № 14-316цс19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14-447цс19) (пункт 28) Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді.

Відповідно до пункту 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 року № 215, Державна казначейська служба України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Відповідно до пункту 4 вказаного Положення, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Пунктом 3 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року № 845, визначено, що рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів.

Згідно з п. 35 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації): шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду; шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень; шкоди, заподіяної органом державної влади у сфері нормотворчої діяльності; різниці між сумою коштів, що надійшли до державного бюджету від реалізації конфіскованого або зверненого судом у дохід держави майна, іншого майна, у тому числі валютних цінностей, що переходять у власність держави, та сумою, встановленою у судовому рішенні; шкоди, заподіяної фізичній особі внаслідок кримінального правопорушення.

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, а тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номер чи вид рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення. Саме такого правового висновку Велика Палата Верховного Суду дійшла у постанові від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18) (пункт 6.21) та Верховний Суд у постановах від 21 жовтня 2020 року у справі № 296/2190/17, від 27 липня 2021 року у справі № 454/2882/19 (провадження № 61-1891св21).

Крім того, у постанові Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі №346/5428/17 та від 14 вересня 2022 року у справі №415/1009/21 зазначено, що «кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є Держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Тобто кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне стягнення коштів.

У зв`язку з наведеним аналізом норм матеріального права, а також враховуючи правові висновки Верховного Суду, суд вважає за необхідне зазначити в резолютивній частині рішення про стягнення коштів саме Державного бюджету України та без відомостей, про орган через який грошові кошти мають перераховуватися, з яких буде здійснено безспірне списання. Тобто кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України без зазначення у резолютивній частині рішення відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися чи суб`єкта його виконання, з рахунків якого буде здійснено безспірне списання.

Відносно вимог позивачки про стягнення з відповідача 150000,00 грн. відшкодування за заподіяння їй додаткової моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Обгронтовуючи вказану вимогу, позивачка вказувала, що через вкрай тривалий термін перебування під слідством і судом та застосування до неї безпідставного заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді відсторонення від займаної посади, у неї було постійне нервове напруження та з`явилися переживання. Вона була змушена змінити сталий спосіб життя, погіршилися відносини у сім`ї та із оточуючими. Всі ці події вкрай негативно вплинули на її честь, гідність та ділову репутацію, оскільки засобами масової інформації було розповсюджено новину про вчинення посадовими особами КП «Трудівник» кримінального правопорушення, керівником якого на той час була позивачка, на підтвердження чого долучила до матеріалів справи копії витягів із інтернет порталу «Сарни як воно є» та із інтернет порталу «Рівне вечірнє» (а.с.43, 44). Крім того, позивачка після звільнення із посади директора КП «Трудівник», тривалий час перебувала на обліку у Службі зайнятості, а на даний час керівних посад не займає та вважає, що дана ситуація на пряму пов`язана із кримінальним переслідуванням стосовно неї.

У відповідності до п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Згідно пункту 9 даної вищезазначеної Постанови, суд визначає розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Наявність моральної шкоди доводиться позивачем, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Розмір відшкодування моральної шкоди оцінюється самим потерпілим та визначається у позовній заяві.

Разом з тим, моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Європейський суд з прав людини вказує, що перше речення статті 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) вимагає від держав, серед іншого, запровадження законодавчих та адміністративних механізмів, спрямованих на забезпечення ефективного стримування загроз праву на життя у контексті як державної, так і приватної діяльності, під час здійснення якої право на життя може опинитися під загрозою (рішення у справі "Енерюлдіз проти Туреччини"). Якщо порушення права на життя чи тілесну недоторканість не здійснюється навмисно, позитивне зобов`язання за статтею 2 Конвенції щодо створення ефективної судової системи не обов`язково вимагає надання кримінально-правового засобу правового захисту в кожному випадку (рішення у справі "Во проти Франції").

Грунтуючись на природно-правових засадах розумності й добросовісності, суд бере до уваги вразливість становища позивачів, ступінь важливості для їх предмета спору та, відповідно, необхідність вияву суб`єктами правозастосування особливої сумлінності при розгляді справи цієї особи.

При оцінці обґрунтованості вимог позивачів у справах про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат.

З огляду на моральну зумовленість виникнення інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.

В рішенні ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі "Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі" зазначається, що "з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які … зіткнулися з проблемами... можуть зазнати страждань і тривоги". Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України).

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України).

Доказами у зазначеній категорії справ можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів.

В даному випадку суд вважає за необхідне зазначити, що у долучених позивачкою витягів з інтернет порталів «Сарни як воно є» та «Рівне вечірнє» не вказується жодних особистих даних позивачки чи іншої інформації, пов`язаної з кримінальним правопорушенням. Інші обставини спричинення позивачці додаткової моральної шкоди, не підтверджені будь-якими належними, допустимими та достатніми доказами. Крім того, спричинення позивачці моральної шкоди вже враховано судом у даному рішенні при призначенні гарантованої законом суми моральної шкоди в розмірі 377 866,66 грн., а тому позовні вимоги про стягнення відшкодування за спричинену їй додаткову моральну шкоду задоволенню не підлягають

Вирішуючи вимоги позивачки про стягнення 150000,00 грн. - витрат на юридичну допомогу (захист адвоката) у кримінальному провадженні, слід зазначити наступне.

Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18).

З матеріалів справи встановлено, що 04 грудня 2017 року між позивачкою та адвокатам Бурмою О.В. було укладено договір про надання правої допомоги. Предметом даного договору є надання адвокатом усіма законними методами та способами правової допомоги клієнту у всіх справах, які пов`язані чи можуть бути пов`язані зі захистом та відновленням порушених, оспорюваних, невизнаних його прав та законних інтересів. Термін виконання зобов`язань, пов`язаних з наданням правової допомоги під час попереднього слідства, розгляду кримінальних, цивільних, адміністративних, господарських справ судами першої, апеляційної, касаційної і наглядової інстанції, сторонами не обумовлюються, а визначається термінами розслідування справ органами попереднього слідства та розгляду справ судовими інстанціями. Клієнт не обмежує Адвоката в строках ведення справ (а.с.45).

До вказаного договору між сторонами укладено додаткові угоди від 05 грудня 2017 року (а.с.46), від 03 липня 2018 року (а.с.46) та від 07 липня 2021 року (а.с.48).

03 липня 2018 року та 07 липня 2021 року між сторонами підписано акти №1-2018 та №1-2021 про виконання замовлення (надання юридичних послуг), у яких зокрема значиться, що позивачкою було здійснено оплату послуг згідно договору про надання правової допомоги №б/н від 03 липня 2018 року на загальну суму 150000,00 грн. (а.с.49, 50).

Відповідно до ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Таким чином, системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити наступні висновки: (1) Договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»); (2) За своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України; (3) Як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару; (4) адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв; (5) адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»; (6) Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару.

Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Право на відшкодування сум, сплачених громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги у випадку незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, передбачено пунктом 4 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Пунктом 11 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41 встановлено, що для визначення розміру шкоди, передбаченої п. 4 ст.3 Закону, громадянин при винесенні виправдувального вироку протягом шести місяців після направлення йому повідомлення може звернутися до суду, який розглядав справу по першій інстанції.

З викладеного вбачається, що вказані витрати на правову допомогу та їх відшкодування регламентоване главою 8 КПК України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 118 КПК України витрати на правову допомогу належать до процесуальних витрат.

Згідно зі ст. 125 КПК України суд за клопотанням осіб має право визначити грошовий розмір процесуальних витрат, які повинні бути їм компенсовані.

Відповідно до ст. 126 КПК України суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку суду або ухвалою.

В постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 червня 2020 року в справі №598/1781/17 (провадження № 13-47кс20) та від 21 листопада 2018 року в справі 462/6473/16-ц (провадження № 14-400цс18), містяться висновки про те, що КПК України не обмежує процесуальну форму вирішення питання щодо розподілу процесуальних витрат, у тому числі витрат на правову допомогу, виключно обвинувальним вироком; питання про розподіл процесуальних витрат за результатами судового розгляду у кримінальному провадженні вирішується у тій справі, в якій вони були понесені, за правилами КПК України; якщо це питання не було вирішене судом, сторони кримінального провадження, свідок, експерт, спеціаліст і перекладач мають можливість оскаржити в цій частині ухвалене у справі судове рішення в апеляційному та касаційному порядку, а тому такі витрати не можуть бути стягнуті за позовом, поданим за правилами цивільного судочинства.

Із наданих позивачкою до матеріалів справи доказів понесення витрат на правову допомогу вбачається, що договір про надання правової допомоги з додатковими угодами до нього, а також акти про виконання замовлення, вчинялися під час розгляду стосовно позивачки кримінального провадження по справі №572/1803/17, а тому такі докази не стосуються розгляду даного цивільного позову. При цьому, жодних доказів понесення витрат на правову допомогу в рамках розгляду даного цивільного позову, позивачкою поки не подано.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що питання стягнення витрат, понесених позивачкою під час розгляду справи за її обвинуваченням у вчиненні злочину в порядку кримінального судочинства, має вирішуватись в межах відповідного кримінального провадження, а тому у задоволенні позову в цій частині слід відмовити.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26.06.2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року).

Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст.ст. 4, 13, 81, 133, 141, 247, 258 - 259, 263 - 265, 273, 280 - 284, 287 - 289, 354-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на стороні відповідача: Головне Управління Національної поліції в Рівненській області, Рівненська обласна прокуратура про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури і суду - задоволити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 шкоду, завдану незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури та суду в сумі 377 866,66 грн. (триста сімдесят сім тисяч вісімсот шістдесят шість гривень 66 коп.)

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана через Дубровицький районний суд Рівненської області в Рівненський апеляційний суд протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Повний текст рішення суду складено 14 червня 2024 року о 15.30 год.

Відомості про учасників справи згідно п. 4 ч. 5 ст.265 ЦПК України:

Позивач: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає по АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий 02 лютого 2001 року Сарненським РВ УДМС України в Рівненській області.

Відповідач: Державна казначейська служба України, юридична адреса: вул. Бастіонна, буд.6, м.Київ, .

Третя особа: Головне Управління Національної поліції в Рівненській області, юридична адреса:вул. Хвильового, буд. 2, м.Рівне, .

Третя особа: Рівненська обласна прокуратура, юридична адреса: вул. 16-Липня, буд. 52, м.Рівне, .

Суддя:підпис

Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду

Суддя Дубровицького

районного суду

Рівненської області Оборонова І.В.