Провадження № 6/161/379/24
У Х В А Л А

04 листопада 2024 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі :

головуючого судді Філюк Т.М.

за участю помічника судді Коритнюк А.П.

державного виконавця Грущук М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку подання головного Відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника,

в с т а н о в и в :

Головний державний виконавець Відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Коренга А.А. звернулась в суд з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до виконання зобов`язань, покладених на нього згідно виконавчого провадження ВП 73168062.

Заявник вказує, що на виконанні у відділі ДВС у місті Луцьку перебуває виконавчий лист № 161/12089/20 від 25.10.2023 про зобов`язанняОСОБА_1 та ОСОБА_2 влаштувати автономні інженерні мережі електропостачання, водопостачання, каналізації, газопостачання до виділених кожному з них ізольованих частин житлового будинку відповідно до замовлених попередньо та погоджених з відповідними службами проектів на виконання цих робіт. Однак, боржник ОСОБА_1 , незважаючи на накладення на нього штрафу, ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням суду. Згідно відповіді Державної прикордонної служби боржник перетинає кордон України.

Наведене, на думку державного виконавця, дає достатні підстави вважати, що боржник свідомо ухиляється від виконання рішення суду, маючи змогу його виконати.

На підставі наведеного, головний державний виконавець ОСОБА_3 просить тимчасово обмежити у праві виїзду за кордон боржника ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до виконання ним зобов`язань, покладених на нього згідно виконавчого провадження ВП 73168062.

Державний виконавець Грущук М.В. в судовому засіданні вимоги подання підтримала та просила задовольнити в повному обсязі.

У відповідності до вимог ч. 4 ст. 441 ЦПК України повідомлення про розгляд подання інших учасників процесу не здійснюється.

Заслухавши пояснення державного виконавця, дослідивши матеріали подання, матеріали виконавчого провадження, суд дійшов висновку, що подання до задоволення не підлягає з таких підстав.

Судом встановлено, що на виконанні у відділі ДВС у місті Луцьку перебуває виконавчий лист № 161/12089/20 від 25.10.2023 про зобов`язанняОСОБА_1 та ОСОБА_2 влаштувати автономні інженерні мережі електропостачання, водопостачання, каналізації, газопостачання до виділених кожному з них ізольованих частин житлового будинку відповідно до замовлених попередньо та погоджених з відповідними службами проектів на виконання цих робіт.

Постановою державного виконавця від 30 жовтня 2023 року відкрито виконавче провадження за вищевказаним виконавчим листом.

Постановою від 30 січня 2024 року у зв`язку з невиконанням боржником рішення суду в добровільному порядку на боржника ОСОБА_1 накладено штраф в розмірі 1700 гривень.

Постановою державного виконавця від 29 травня 2024 року на боржника ОСОБА_1 накладено штраф в розмірі 3400 гривень.

30 січня 2024 року, та 29 травня 2024 року головним державним виконавцем Коренгою А.А. при перевірці виконання рішення суду складено акти про невиконання рішення суду.

12 липня 2024 року державним виконавцем здійснено виїзд для перевірки виконання рішення суду та встановлено, що боржником частково виконано рішення суду, а саме проведено інженерні мережі газопостачання про що складений відповідний акт державного виконавця.

Як на підставу звернення з поданням до суду державний виконавець також покликалась на довідку КП «луцькводоканал», з якої вбачається, що власники/співвласники будинку за адресою АДРЕСА_1 з дати видачі довідки ОСОБА_2 не звертались для отримання технічних умов.

Відповідно до ч. 3 ст. 441 ЦПК України суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Пунктом 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Згідно роз`яснень, наданих Верховним Судом України у листі від 01.02.13 року «Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України», у сучасній українській мові слово "ухилення" тлумачиться так: 1) відступати, відхилятися, вивертатися; 2) намагатися не робити чого-небудь, не брати участі в чомусь; уникати; 3) навмисно не давати відповіді на запитання або говорити про щось інше. Отже, з погляду значення словосполучення "ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)", позначає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов`язків. У зв`язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України. Особа, яка має невиконані зобов`язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне."

Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі ст.2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Відповідно до частин 1 та 3 статті 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Відповідно до пункту 19 частини 3 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатись до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов`язання за рішенням.

Під ухиленням від виконання зобов`язання варто розуміти такі дії чи бездіяльність з боку боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні ним рішення суду, за наявності при цьому можливостей вчинити дії в порядку його виконання та за відсутності об`єктивних обставин, які перешкоджають виконанню.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», (далі - Закон №3857-XII), громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в`їхати в Україну.

Право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів (пункт 5 частини 1 статті 6 Закону №3857-XII).

Передбачені у законі обмеження є заходами, які покладаються на боржника з метою заклику до його правосвідомості, якщо останній ухиляється від виконання свого обов`язку, або ж переслідують пасивне та незаборонене примушування боржника до вчинення ним активних дій щоб якнайскоріше задовольнити інтереси кредитора та позбутися обмежувальних заходів.

Тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.

Аналогічних правові висновки викладені у постанові Верховного суду від 28 жовтня 2020 року у справі №331/8536/17.

У справі «Гочев проти Болгарії (Gochev v.Bulgaria)» (рішення від 26 листопада 2009 року, заява №34383/03) Європейський суд визначив загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям, а саме ґрунтуватися на законі; переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених статтею 2 Протоколу №4 до Конвенції; та знаходитися у справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування).

Статтею 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи зі своєю власною.

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Звернення державного виконавця до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України повинно бути як крайній захід, який застосовується до боржника коли державним виконавцем виконані вже всі можливі дії щодо примусового виконання судового рішення, оскільки це веде до обмеження вказаного конституційного права громадянина.

Статтею 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустими.

На переконання суду, державним виконавцем не надано достатніх доказів, які б свідчили про те, що боржник ОСОБА_1 дійсно ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням.

Крім того, матеріали виконавчого провадження містять ряд заяв та пояснень ОСОБА_1 , поданих державному виконавцю, в яких він вказує на тривалість процедури влаштування автономних інженерних мереж виділеної йому частини будинку, та не відмовляється від виконання рішення суду.

В свою чергу, в поданні державний виконавець не обґрунтовує, в чому саме, є крайня необхідність, в розумінні ст. 2 "Свобода пересування" Протоколу N 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, застосування обмеження виїзду боржника за кордон, та в який саме спосіб обмеження у праві виїзду за межі України, застосоване до ОСОБА_1 , забезпечить чи то посприяє виконанню відповідного судового рішення.

Виходячи з вищевикладеного та наявних матеріалів справи суд приходить до висновку про недоведеність факту умисного ухилення боржника від виконання покладених на нього виконавчим документом зобов`язань. А тому, відсутні підстави для тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст. 12, 13, 80, 81, 89, 175, 260, 441 ЦПК України, ст. 33 Конституції України, ст. 313 Цивільного кодексу України, ст. 6 Закону України Про порядок виїзду з України, і в`їзду в Україну громадян України, ст.18,19 Закону України Про виконавче провадження, суд

У Х В А Л И В :

В задоволенні подання головного державного виконавця Відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення, в разі проголошення вступної та резолютивної частини ухвали або у разі розгляду справи ( вирішення питання) без повідомлення ( виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту ухвали.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Дата складання повного тексту ухвали 08 листопада 2024 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду Волинської області Філюк Т.М.