Провадження №: 2/336/1735/2024
08 листопада 2024 року м. Запоріжжя
Шевченківський районний суду м. Запоріжжя в складі головуючого судді Боєва Є.С., за участю секретаря судового засідання Сайбель К.О., позивача ОСОБА_1 , її представника адвоката Вельможка О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житлом, стягнення моральної шкоди,
Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Вельможко Олега Олександровича звернувся до суду з вказаним позовом, зазначивши, що ОСОБА_1 з 11.02.2003 року постійно мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , іншого житла не має. Вказана квартира була придбана 10.12.2002 року на ім`я відповідачки ОСОБА_3 (свекрухи позивачки), хоча на придбання цієї квартири позивач надала свої власні кошти, отримані від продажу своєї частки будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 . В цю квартиру позивач вселилася за згодою власника квартири - ОСОБА_3 та проживала у квартирі разом зі своїм чоловіком ОСОБА_4 та їх сином ОСОБА_5 . Власник квартири ОСОБА_3 проживала за іншою адресою. Позивач вказує також, що вона набула права користування цією квартирою за згодою відповідачки ОСОБА_3 , оскільки за згодою останньої вона зареєстрована у цій квартирі з 11.02.2003 року.
ІНФОРМАЦІЯ_1 чоловік позивачки помер, у цій квартирі залишилися постійно мешкати позивачка та її син ОСОБА_5 .
Приблизно у 2020-2021 роках до вказаної квартири вселилися відповідачка та її співмешканець ОСОБА_2 . Після їх вселення позивач стала займати меншу кімнату в даній квартирі. Позивач вказала, що через деякий час після вселення відповідачі стали постійно провокувати її на конфлікти, стали перешкоджати користуватися газом та електроенергією, ображати та принижувати її, погрожуючи виселити її з квартири.
Як вказано у позові, 29.02.2024 року близько 15-00 відповідач ОСОБА_2 викликав наряд поліції з невідомої для позивача підстави. На вимогу працівників поліції позивач ОСОБА_1 вийшла з квартири та на їх автомобілі написала пояснення з приводу наклепницьких звинувачень відповідача ОСОБА_2 . Коли позивач повернулася до квартири, то квартира була зачинена на 2 замки, а в неї єключ тільки від одного з них. Як зазначено в позові, ОСОБА_1 дзвонила у двері, проте їй не відчинили, тому вона звернулася до Відділення поліції № 3 Запорізького РУП із заявою про скоєння відносно неї злочину, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України. Близько 18-ї години позивач приїхала до квартири та відкрила двері своїм ключем, оскільки двері були закриті на один замок. У квартирі до неї звернулась відповідач ОСОБА_3 та повідомила, що вона викликала наряд поліції та її викинуть з квартири. Того ж дня, 29.02.2024 року близько 21 год.30 хв. інспектором СПДН ЗРУП ГУНП в Запорізькій області старшим лейтенантом поліції ОСОБА_6 було складено терміновий заборонний припис стосовно кривдника серії АА № 412487, у якому зазначено, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 о 19-00 за адресою: АДРЕСА_1 вчинила домашнє насильство відносно своєї свекрухи домашнє насилля психологічного характеру, а саме: «кричала, словесно ображала, погрожувала фізрозправою».
Вказаним терміновим заборонним приписом позивачці було заборонено входити та перебувати в місці проживання постраждалої особи та в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою на 5 діб у період з 21 години 30 хвилин 29.02.2024 року по 21 годину 30 хвилин 05.03.2024 року. Позивачка була змушена, виконуючи цей припис, покинути своє єдине житло.
Коли вранці 6-го березня позивач прийшла до вказаної квартири, то до жодного із замків її ключ не підійшов. Вона стала дзвонити у двері, а відповідач ОСОБА_2 прокричав їй, що він її не впустить, бо вона в цій квартирі не зареєстрована. Згодом позивач узнала, що відповідач ОСОБА_3 13.02.2024 року у спрощеному порядку через Департамент реєстраційних послуг ЗМР скасувала її реєстрацію місця проживання у вказаній квартирі.
Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 квітня 2024 року відкрито загальне позовне провадження в цій справі та призначено справу до розгляду у підготовчому засіданні на 04.06.2024 року.
03.06.2024 року до суду надійшла заява представника позивача адвоката Вельможко О.О. про допит свідка.
04.06.2024 року у підготовче судове засідання з`явилися позивач ОСОБА_1 та її представник.
Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилися, у зв`язку із чим підготовче судове засідання відкладено на 15.08.2024 року.
06.08.2024 року від представника позивача адвоката Вельможко О.О. надійшло клопотання про допит позивача в якості свідка.
12.08.2024 року від представника позивача адвоката Вельможко О.О. надійшло клопотання про допит ще одного свідка.
15.08.2024 року від представника позивача адвоката Вельможко О.О. надійшла заява про проведення підготовчого судового засідання без участі сторони позивача та про вирішення судом питання щодо допиту свідків.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15.08.2024 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті на 08.11.2022року.
08.11.2024 року у судове засідання з`явилися позивач ОСОБА_1 , її представник адвокат Вельможко О.О., свідки ОСОБА_7 і ОСОБА_8 .
Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином. Відзиву на позовну заяву суду не направили, про причин неявки в судове засідання не повідомляли.
Сторона позивача не заперечувала проти заочного розгляду справи
За таких обставин, керуючись ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив здійснити заочний розгляд справи.
Суд, заслухавши пояснення позивача, її представника та допитавши свідків і дослідивши письмові матеріали справи, аналізуючи і оцінюючи надані докази, приходить до таких висновків.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 11.02.2003 року була зареєстрована у квартирі АДРЕСА_3 та проживала в цій квартирі постійно до 06.03.2024 року. Зазначені обставини підтверджено письмовими доказами, доданими до позовної заяви (Витягом з реєстру територіальної громада № 2024/001838617 від 22.02.2024 року та Актом про фактичне про фактичне проживання особи, підписаним головою правління ОСББ «ВОРОНІНА 13» та показаннями позивача ОСОБА_1 (що допитана як свідок), свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , які були допитані в судовому засіданні 08.11.2024 року.
Так, ОСОБА_1 підтвердила обставини, викладені у позовній заяві, додала, що наразі мешкає із своїм батьком у будиночку без води і каналізації, який їй тимчасово надали у користування інші родичі.
Зокрема свідок ОСОБА_8 показала, що вона давно знайома із відповідачем ОСОБА_3 . Позивачку знає більше 20 років, з того часу як вона уклала шлюб із сином відповідачки. Родина позивача мешкали у квартирі АДРЕСА_3 . Свідок вважала, що квартира належить позивачці та її чоловіку. Приблизно 2 роки тому в квартиру вселилася ОСОБА_3 із співмешканцем. Свідку відомо, що ОСОБА_1 зайняла найменшу кімнату у 3-ій квартирі, відповідачі найбільшу. З того часу ставалися конфлікти між сторонами у справі. В кінці лютого їй зателефонувала позивачка та повідомила, що її не пускають до квартири, оскільки вже був пізній час та діяла комендантська година, ОСОБА_1 ночувала у під`їзді будинку. Зараз позивач разом із своїм батьком проживає у глинобитному будиночку «времянці» без води та каналізації.
Свідок ОСОБА_7 показала суду, що є двоюрідною онукою відповідача ОСОБА_3 . Через її вік свідку невідомі усі обставини проживання позивача, однак вона пам`ятає, що у спірній квартирі завжди проживав її дядько разом із ОСОБА_1 . Потім свідку зі слів ОСОБА_3 стало відомо, що остання виселила позивачку із цієї квартири. Свідок відвозила ОСОБА_8 до будиночку, де наразі мешкає ОСОБА_1 , та свідок описує цей будинок як такий, що має вбиральню у дворі.
Як письмовий доказ позивачем додано до позовної заяви копію Договору купівлі-продажу від 10.12.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Задачиною Н.В. та зареєстрованого за № 1003, з якого вбачається, що ОСОБА_9 (дошлюбне прізвище ОСОБА_1 ) та ОСОБА_3 продали, а гр. ОСОБА_10 купив жилий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_2 . Зазначений будинок належить ОСОБА_9 та ОСОБА_3 на підставі Договору дарування. Продаж вчинено за 108 000 грн.
Також як письмовий доказ позивачем додано копію реєстраційного посвідчення на об`єкти нерухомого майна, які належать юридичним та фізичним особам (серія СА № 005568), зі змісту якого вбачається, що того ж самого дня, у того ж саме нотаріуса відразу після продажу ОСОБА_11 та ОСОБА_3 жилого будинку, належного ним на праві власності, ОСОБА_3 було здійснено купівлю квартири АДРЕСА_3 на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Задачиною Н.В. та зареєстрованого 10.12.2002 року за № 1005.
З копії реєстраційного посвідчення на об`єкти нерухомого майна, які належать юридичним та фізичним особам (серія СА № 005568) видно, що квартира АДРЕСА_3 зареєстрована на праві власності лише за ОСОБА_3 , а реєстраційне посвідчення видано орендним підприємством ЗМБТІ 14.01.2003 року.
Отже, такі обставини, як вселення ОСОБА_1 разом із чоловіком та сином та наступна від 11.02.2003 року (невдовзі після отримання реєстраційного посвідчення) її реєстрація за цією адресою на підставі заяви власника квартири - ОСОБА_3 , свідчить про те, що відповідач ОСОБА_3 вважала, що її невістка має право проживати в цій квартирі та користуватися нею. Також протягом тривалого часу (понад 20 років після вселення та реєстрації за цією адресою) позивач ОСОБА_1 проживала в квартирі, користувалася нею, тобто, місцем постійного проживання ОСОБА_1 в була саме квартира АДРЕСА_3 .
Статтею 47 Конституції України встановлено, що Кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Отже, за змістом указаних рішень Європейського суду з прав людини тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.
Європейський суд з прав людини у цьому ж рішенні зазначив, що поняття житло не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) зазначила, що правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
При розгляді цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житлом, стягнення моральної шкоди, суд враховує, що квартира АДРЕСА_3 є єдиним житлом позивачки, відомості про наявність іншого житла, яке належить позивачці на праві власності або на підставі права постійного користування матеріали справи не містить. Отже, втрата житла ОСОБА_1 є крайньою формою втручання у її право на житло.
Частиною 4 ст. 9 Житлового кодексу України проголошено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Відповідно до ст. 156 Житлового кодексу України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу (тобто, дружина наймача, їх діти і батьки, членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
Враховуючи те, що позивачка вселилася у квартиру АДРЕСА_3 зі згоди власника відповідача ОСОБА_3 , та протягом 20 років проживала у цій квартирі, вона набула статус члена сім`ї власника квартири.
За приписом ст. 157 Житлового кодексу України членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.
Як встановлено судом, судового рішення про виселення ОСОБА_3 із спірної квартири не ухвалювалося, а тому порушене право позивача підлягає поновленню шляхом її вселення та зобов`язання відповідачів надати ОСОБА_1 ключі від замків вхідної двері квартири АДРЕСА_3 . Тобто, позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.
Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне.
Відповідно до п. 2, 3 ч. 2 ст. 23 ЦК моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.
За ч. 3 ст. 23 ЦК розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. При цьому за ч. 5 ст. 23 ЦК моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
В Постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» вказано, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , помінявши замки на вхідних дверях квартири та дотепер не впускаючи ОСОБА_1 до квартири АДРЕСА_3 , діяли всупереч положень статті 47 Конституції України та без рішення суду примусово позбавили ОСОБА_1 єдиного житла. Фактично дії відповідачів відносно позивача ОСОБА_1 носять самоуправний характер і призвели до спричинення позивачці ОСОБА_1 моральних страждань з приводу протиправного позбавлення відповідачами єдиного житла у холодну пору року, порушення нормальних життєвих зв`язків та звичних побутових умов, вимушеного переїзду до менш комфортного житла, витрачанням додаткових зусиль на звернення за захистом до поліції, зусиллям та витрачанням грошових коштів на правничу допомогу.
Вирішуючи питання про розмір спричиненої моральної шкоди, суд враховує положення п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року згідно з яким розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.
Також підлягають задоволенню позовні вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення судових витрат. Підлягають стягненню з відповідачів в солідарному порядку судових витрати, які фактично понесені позивачем та підтверджені відповідними письмовими доказами: за квитанцією ID 4627-8328-7721-7680 GOVPAY24 АТ «ТАСКОМБАНК» від 15.03.2024 року - судовий збір в сумі 1211, 20 грн. та згідно з квитанцією до прибуткового касового ордеру № 29 від 13.березня 2024 року щодо оплати позивачкою наданої їй правничої допомоги адвокатом Вельможко О.О. - в сумі 6500 грн.
Керуючись ст. 47 Конституції України, ст. ст. 9, 156, 157 ЖК України, ст. ст. 23, 29, 379, 391, 395, 405, 1167 ЦК України, ст. 141, 263-268, 280-284, 352, 354 ЦПК України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.
Усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_1 житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом її вселення в квартиру АДРЕСА_3 .
Зобов`язати ОСОБА_3 та ОСОБА_2 надати ОСОБА_1 ключі від замків вхідної двері квартири АДРЕСА_3 .
Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 солідарно на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 10 000 гривень.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 солідарно на користь ОСОБА_1 судові витрати: судовий збір в сумі 1211,20 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 6500 гривень.
Відповідно до ст.265 ч.5 п.4 ЦПК України зазначаються такі відомості:
Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , тимчасово мешкає за адресою: АДРЕСА_4 ; тел. НОМЕР_2
Відповідач ОСОБА_2 , мешкає за адресою: АДРЕСА_5
Відповідач ОСОБА_3 , мешкає за адресою: АДРЕСА_5 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана позивачем до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя Є.С. Боєв