Номер провадження: 22-ц/813/5027/24
Справа № 509/3706/23
Головуючий у першій інстанції Бочаров А.І.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.10.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Чередник К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_2 , на заочне рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 24 січня 2024 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про усунення перешкод, які відповідачі створюють в користуванні та розпорядженні майном,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2023 року ОСОБА_3 звернулася до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про усунення перешкод, які відповідачі створюють в користуванні та розпорядженні майном.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначила, що у 2004 році позивач придбала квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з двох кімнат загальною площею 45,9 м2. Квартира була куплена за власні кошти. Відповідачі не надавали кошти для купівлі квартири та ніколи не були власниками/співвласниками цієї квартири. У 2020 році до позивача звернувся відповідач - ОСОБА_1 (син позивача) та повідомив, що вони з сім`єю планують робити ремонт у власній квартирі, тому їм необхідно деякий час (до проведення ремонту) пожити у квартирі матері (позивача). При чому запевнив, що ремонт планують зробити за 2-3 тижня. Крім того, відповідач запевнив, що беруть на себе зобов`язання сплачувати за житлово-комунальні послуги, у зв`язку з чим позивач погодилася на таке тимчасове вселення.

Згодом до квартири, без узгодження з власником, вселилася ще одна сім`я: онук ОСОБА_5 , його дружина ОСОБА_6 та правнучка ОСОБА_7 , яких вселив відповідач ОСОБА_1 . Відповідачі не зареєстровані у цієї та самостійно зайняли дві кімнати у двохкімнатній квартирі. В наслідок такого вселення позивача переселили на балкон, утеплений майже 7 кв.м.. Умови проживання позивача вкрай несприятливі, остання позбавлена нормально жити та користуватися власним майном на свій розсуд.

Через деякий час між позивачем та іншими родичами (відповідачами) почалися сварки з приводу умов проживання, оплати за комунальні послуги, приготування їжі тощо. Відповідачі користуючись своєю чисельністю, фізичною силою при виникненні розбіжностей та сварках застосовували до позивача насильницькі дії. Позивач неодноразово звертався до поліції, однак отримувала пораду звертатися до суду.

Між позивачем та відповідачами не існує договірних відносин щодо користування квартирою (часткою квартири) і майно (частина квартири) перебуває у користуванні відповідачів безпідставно.

Заочним рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 24 січня 2024 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Зобов`язано відповідачів: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , які проживають за адресою: АДРЕСА_1 , усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом їх виселення з усіма належним їм речами.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_1 , судові витрати на загальну суму у розмірі 1073,60 грн, тобто по 268,40 грн з кожного.

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 21 березня 2024 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_2 , звернувся з апеляційною скаргою, в якій просять заочне рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 24 січня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційна скарга подана виключно в інтересах ОСОБА_1 , а інші відповідачі ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_6 рішення суду не оскаржили та до поданої ОСОБА_1 апеляційної скарги у передбаченому ЦПК України порядку не приєднались, рішення суду переглядається виключно щодо прав та обов`язків відповідача ОСОБА_1 . Відносно прав та обов`язків інших відповідачів ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_6 рішення суду в апеляційному порядку не переглядається.

Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, відповідач-скаржник ОСОБА_1 та його представник адвокат Мацко В.В.. а також відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 в судове засідання, призначене на 01.10.2024 року о 14:30 год. не з`явились, про причини не явки не повідомили, заяв про розгляд справи в режимі відеоконференції та про відкладення розгляду справи з викладенням відповідних обґрунтувань не подавали.

Присутній в судовому засіданні на 01.10.2024 року о 14:30 год. представник позивача ОСОБА_3 адвокат Гришин О.В. не заперечував проти розгляду апеляційної скарги поданої в інтересах ОСОБА_1 без присутності відповідачів в судовому засіданні, про яке вони були належним чином обізнані і не повідомили про причини не явки.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Оскільки явка учасників до апеляційного суду не є обов`язковою, а відповідач-скаржник ОСОБА_1 навів всі необхідні доводи не згоди з оскаржуваним судом рішення в апеляційній скарзі і нових письмових пояснень не подавав, а наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, спір підлягає вирішенню по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Тому розгляд апеляційним судом справи у відсутності учасників, які відсутні в судовому засіданні при таких обставинах не є порушенням їхніх прав щодо забезпечення участі в судовому засіданні і доступі до правосуддя. Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі № 361/8331/18.

Крім того, слід звернути увагу, що справа перебуває на розгляді в судах з липня 2023 року, а в апеляційному суді з квітня 2024 року, тобто з перевищенням строків передбачених ст.ст. 210, 371 ЦПК України.

Враховуючи наведені обставини, колегія суддів не вбачає підстав для відкладення судового засідання.

Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 п. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 , зобов`язуючи ОСОБА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом його виселення з усіма належним йому речами, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що:

- ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 10 вересня 2004 року, зареєстрованого в реєстрі за № 5-2136 та завіреного державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори Чередниченко Г.А., є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з двох кімнат загальною площею 45,9 м2 і зареєстрована у даній квартирі .

- ОСОБА_3 на час здійснення ремонтних робіт у квартирі її сина ОСОБА_1 на прохання останнього дозволила йому у березні 2020 року тимчасово разом з його дружиною оселитися у належній їй квартирі, де вони проживають до теперішнього часу і відмовляються виселитися з квартири

- відповідач хоча і є сином власника квартири, але не є членом її сім`ї;

- відсутні ні докази щодо того, що власником житла (позивачем) було визначено житлове приміщення, яке ОСОБА_1 має зайняти та яке вони займають на даний час.

- позивач неодноразово зверталась до органів поліції із заявами на створення їй перешкод у користуванні квартирою та вчинення домашнього насильства в тому числі з боку відповідача ОСОБА_1 ;

- у позивача виникла заборгованість з житлово-комунальних послуг у зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань сплачувати за спожиті ним комунальні послуги під час проживання у квартирі позивача;

- відповідач ОСОБА_1 не надав будь-яких документів щодо оплати спожитих житлово-комунальних послуг під час фактичного проживання у квартирі.

Крім встановлених судом першої інстанції зазначених вище обставин, вже під час розгляду справи в апеляційному порядку, рішенням Овідіопольського районного суду ухвалено рішення від 08.05.2024 року у справі №509/2109/24 за наслідками розгляду якої заяву ОСОБА_3 , за участю заінтересованих осіб: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про видачу обмежувального припису задоволено. Видано обмежувальний припис стосовно кривдників: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ., ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яким заборонено строком на 6 місяців перебувати в місці проживання (перебування) та реєстрації заявниці ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) за адресою: АДРЕСА_1 . Повідомлено уповноважені підрозділи органів Національної поліції України за місцем проживання (перебування) кривдників: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 : за адресою: АДРЕСА_1 для взяття їх на профілактичний облік.

Колегія суддів виходить з наступного.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного права.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У відповідності до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

У той же час положеннями статті 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свободкожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, що визначена у пункті 2 статті 8 Конвенції, не здійснюється згідно із законом та не є необхідним в демократичному суспільстві.

Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути співмірним із переслідуваною законною метою.

Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс вжитими заходами.

Аналіз положень статей 64, 150, 156, 162 Житлового кодексу України дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

У статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

У той же час статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої і другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 395 ЦК України речовими правами на чуже майно є право користування (сервітут).

Згідно з частинами першою, четвертою статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 з 03.11.2003 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Позивач не заперечувала, що надала її сину ОСОБА_1 згоду на вселення з його дружиною до її квартири на час проведення ним ремонтних робіт на місці їхнього з дружиною проживання. Дані події зі слів позивача відбулись у березні 2020 року. Проте відповідач мешкаючи у її квартирі почав здійснювати на неї тиск, щоб вона переоформила квартиру на внука (сина відповідача ОСОБА_1 ) погрожуючи закрити її на балконі, куди її він фактично виселив та в подальшому здати у психіатричний заклад. Вона з цього приводу зверталась до правоохоронних органів.

В розумінні частини другої статті 164 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Отже, аналіз положень ЖК України та ЦК України свідчить про те, що у частині першій статті 156 ЖК України не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника.

Зазначена норма не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу. Водночас, посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника.

Отже, необхідно вирішити питання про співвідношення прав учасників справи, передбачених статтями 391, 395, 405, 406 ЦК України та статями 64, 150 та 156 ЖК України.

Правові висновки щодо вирішення подібних спорів викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц, постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17, а також у постановах Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 10 березня 61-1865св21, від 31 серпня 2022 року у справі № 554/2412/19.

Верховний Суд неодноразово підкреслював, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, суд повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, виселення особи має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (зокрема постанова від 18 січня 2023 року у справі № 442/810/22.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ст.3ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними,тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц).

Відповідно до статей 12, 81ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Враховуючи наведене, суд першої інстанції перевіривши доводи позивачки про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, та належним чином дослідивши, чи відповідає припинення права користування відповідачем спірною квартирою необхідності захисту права власника (чи дотримано баланс між захистом права власності та припиненням права відповідача на проживання у квартирі), дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги відносно відповідача ОСОБА_1 є обґрунтованими.

Зокрема судом враховано, що звернення позивача до органів поліції стосовно протиправних дій з боку відповідачів до неї, не є доказом беззаперечної вини відповідачів у зазначених ситуаціях, проте сам факт неодноразових звернень позивача засвідчує створення перешкод позивачці у користуванні її майном.

Також судом враховані доводи позивача, що за час проживання відповідача у квартирі позивача виникла заборгованість з житлово-комунальних послуг, якими користувався і відповідач і який не надав доказів про їх відшкодування позивачці.

В свою чергу, доводи, які наведені представником відповідача ОСОБА_1 адвокатом Мацко В.В. в заяві про перегляд заочного рішення зведені до того, що позивачем викривлені обставини вселення зокрема ОСОБА_1 , який проживав у квартирі за згодою позивачки і здійснював за нею догляд - документально не підтверджені, а наведені позивачем у позові в якості обґрунтування заявлених вимог обставини про те, що позивач надала ОСОБА_1 згоду на тимчасове проживання у її квартирі на час здійснення ремонтних робіт за відповідача місцем проживання - відповідно не спростовані.

Аналогічні доводи наведені представником відповідача ОСОБА_1 адвокатом Мацко В.В. і в апеляційній скарзі і також не підтверджені належними і достатніми доказами, як не спростовані і ті доводи, якими позивач обґрунтувала свої вимоги і які фактично були прийняті районним судом під час розгляду справи і ухвалення заочного рішення суду.

Колегія суддів також звертає увагу на обставини, які викладені у відзиві на апеляційну скаргу про те, що рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 08.05.2024 року у справі № №509/2109/24 за наслідками розгляду якої заяву ОСОБА_3 , за участю заінтересованих осіб: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про видачу обмежувального припису задоволено. Видано обмежувальний припис стосовно кривдників: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ., ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яким заборонено строком на 6 місяців перебувати в місці проживання (перебування) та реєстрації заявниці ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) за адресою: АДРЕСА_1 . Повідомлено уповноважені підрозділи органів Національної поліції України за місцем проживання (перебування) кривдників: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 : за адресою : АДРЕСА_1 для взяття їх на профілактичний облік.

Згідно з відомостями Єдиного державного реєстру судових рішень відомостей про рух справи № 509/2109/24 після ухвалення рішення суду від 08.05.2024 року станом на 01.10.2024 року відсутні. Тобто рішення суду не оскаржено і набуло чинності.

Зі змісту даного рішення вбачається, що кривдники, в тому числі відповідач ОСОБА_1 вселили кривдників (заінтересовані особи), які не зареєстровані у квартирі заявниці, маючи власне житло, вчиняючи при цьому сварки з заявницею, провокуючи конфлікти, поводячись агресивно, погрожуючи заявниці фізичною розправою і створюючи неможливі умови заявниці похилого віку для проживання у її квартирі, і яка зазнає з боку кривдників постійного фінансового, психологічного та фізичного тиску, не реагуючи на вимогу заявниці звільнити її квартиру, ображаючи і принижуючи її, з приводу чого, заявниця ОСОБА_3 неодноразово, 9 разів, зверталась до ВП № 1 ОРУП № 2 ГУНП в Одеській області з відповідними заявами про вчинення кривдниками домашнього насильства психологічного характеру від 01.02.2023 року , 15.02.2023 року, 22.03.2023 року, 01.07.2023 року, 19.02.2024 року, 01.03.2024 року, 03.03.2024 року, 04.03.2024 року та 05.03.2024 року, які були зареєстровані до ЄОВП та розглянуті відповідно до Закону України «Про звернення громадян» з наданням роз`яснень, що викладені у заявах обставини відносяться до категорії цивільно-правових, які розглядаються виключно у судовому порядку. Заявниця є особою похилого віку, яка систематично зазнає домашнього насильства психологічного характеру від своїх родичів (заінтересованих осіб), які в даному випадку, з огляду на приписи вищевказаних норм Закону та практики ЄСПЛ - є кривдниками заявниці і на сьогодні наявні ризики систематичного продовження застосування подібного насильства з боку останніх по відношенню до заявниці, яка потерпає від їхніх протиправних насильницьких, що підтверджується вищевказаними доказами.

Тобто рішенням суду у справі № 509/2109/24 фактично взяті до уваги звернення позивачки до органів національної поліції щодо порушення зокрема відповідачем ОСОБА_1 її прав, як власника щодо користування та розпорядження квартирою АДРЕСА_3 , з яких 4 звернення від 01.02.2023 року, 15.02.2023 року, 22.03.2023 року, 01.07.2023 року охоплюють період, що передував зверненню позивача до суду з позовом і період до ухвалення заочного рішення суду у справі, яка переглядається в апеляційному порядку.

Аналізуючи встановлені судом обставини, колегія суддів звертає увагу, що визначальним в даному випадку є те, що позивач надала відповідачу ОСОБА_1 згоду на тимчасове проживання у належній їй квартирі на час здійснення ним ремонтних робіт за місцем його постійного проживання.

В свою чергу відповідач не спростував поданням відповідних документальних доказів про підстави своєї реєстрації у будинку АДРЕСА_2 , про належність даного будинку, а також про відсутність права власності та проживання в інших житлових приміщеннях. Не спростовано відповідачем і доводів і про проведення ним ремонтних робіт, їх закінченні або подальший рух ремонту з вказівкою на поважні причини їх не закінчення на протягом більше 4-х років.

Оскільки відповідачем не спростовані зазначені обставини, надання позивачем згоди на тимчасове проживання в належній їй квартирі на час виконання ремонтних робіт за місцем проживання відповідача ОСОБА_1 , суд першої інстанції в розумінні ст. 406 ЦК України дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позов, оскільки сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Доводи апеляційної скарги фактично зведені лише до незгоди з висновком районного суду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Таким чином, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки не може бути скасоване правильне по суті рішення з одних лише формальних підстав.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 24 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений: 04.10.2024 року

Головуючий: О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова