РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 червня 2024 року м. Мукачево Справа №303/9476/23
2/303/1467/23
Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області
в складі: головуючого судді Кость В.В.
секретар судового засідання Чухайло К.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в м. Мукачево цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 від імені якої діє ОСОБА_2
до відповідача товариства з обмеженою відпоідальністю «ПАРТНЕР»
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору:
(1) товариство з обмеженою відповідальністю «ЗАКАРПАТБУДТРЕЙД»;
(2) Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області
про усунення перешкод у здійсненні права користування земельними ділянками,
ОСОБА_1 від імені якої діє ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом в якому просила:
Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про те, що на підставі договору дарування квартири від 24.10.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Машікою О. М. та зареєстрованим у реєстрі за №1304, ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_4 .
Внаслідок звернення до інженера-землевпорядника, позивачу стало відомо про існування накладки на її земельні ділянки із земельними ділянками, які належать відповідачу. За таких обставин, це створює перешкоди для ОСОБА_1 , оскільки вона не може приватизувати та зареєструвати право власності на земельні ділянки, якими користується.
На підставі ухвали суду від 24.10.2023 року відкрито провадження у справі та постановлено проводити її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у ній матеріалами.
10 листопада 2023 року надійшов відзив на позовну заяву, у якому уповноважений представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Обґрунтовуючи свою правову позицію відповідача наголосив на тому, що позивачем не надано жодних доказів наявності перешкод у користуванні земельними ділянками, які унеможливлюють їх приватизацію. Земельні ділянки позивача є сформованими та відомості стосовно них внесені до Державного земельного кадастру, що підтверджується витягами із ДЗК. Крім того, позивачем не надано доказів звернення до Мукачівської міської ради із заявою про приватизацію земельних ділянок та отримання відмови, яка в свою чергу була зумовлена накладкою земельних ділянок.
Разом з тим, позивач не довів до відому суду той факт, що земельні ділянки, які розташовані перед земельним ділянками відповідача також зміщені відповідно до відомостей Державного земельного кадастру на його земельну ділянку, а тому у разі задоволення позову відповідач безпідставно буде позбавлений права відновити свою земельну ділянку повною мірою, адже це призведе до зменшення її фактичної площі.
17 листопада 2023 року представник позивача подала до суду відповідь на відзив, у якому звернула увагу на те, що чинне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості.
Існування накладки земельних ділянок не дає можливості позивачу, як постійному користувачеві земельної ділянки, реалізувати право на приватизацію, оскільки у випадку невнесення відповідних змін до реєстру, позивач приватизує земельну ділянку відмінну від тої, якою користується.
Крім того, позиція відповідача щодо підстав для відмови у задоволенні позову у зв`язку із накладанням на його земельні ділянки сусідніх не є предметом даного спору. У зв`язку з наведеним, представник позивача просила суд позов задоволити.
Від третьої особи (1) пояснень до суду не надходило.
Уповноваженим представником третьої особи (2) подано письмові пояснення, які за своєю суттю стосуються роз`яснень загального характеру щодо правового регулювання внесення відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру.
1 грудня 2023 року від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, з посиланням на необхідність проведення судової земельно-технічної експертизи для з`ясування всіх обставин справи та встановлення достовірності (факту) накладення спірних земельних ділянок відповідача на земельні ділянки, якими користується позивач або ж виключення даного факту.
На підставі ухвали суду від 5 грудня 2023 року клопотання представника позивача було задоволено. Суд перейшов від розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до розгляду справи за правилами загального позовного провадження та призначив підготовче судове засідання.
Ухвалою суду від 21 грудня 2023 року клопотання представника позивача ОСОБА_2 про призначення земельно-технічної експертизи задоволено. Призначено по справі судову земельно-технічну експертизу, проведення якої доручено судовому експерту Колчару В.Д.; залучено для її проведення сертифікованого інженера-землевпорядника ОСОБА_5 . Також задоволено клопотання представника позивача про витребування інвентарних справ та технічної документації із землеустрою на земельні ділянки від Головного управління Держгеокадастру в Закарпатській області та Комунального підприємства «Мукачівське міське бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки». На час проведення експертизи провадження в справі зупинено.
10 квітня 2024 року на адресу суду надійшов висновок експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи від 08.04.2024 №675/02-24.2. На підставі ухвали суду від 11 квітня 2024 року провадження у справі відновлено.
Ухвалою суду від 23 травня 2024 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті.
Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, натомість від представника позивача надійшла заява про проведення судового засідання за їх з довірителем відсутності, позовні вимоги підтримують та просять їх задоволити.
Належним чином повідомлений відповідач та треті особи, у судове засідання не з`явилися, про причини неявки уповноважених представників суд не повідомили.
Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне.
1. Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з того, що згідно із частиною першою ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права, пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Таким чином, у розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Правосуддя, за своєю суттю, визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Зазначені висновки викладено в абзаці десятому пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003.
У справі «Belletv.France» Суд зазначив, що "стаття 6 §1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".
Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.
Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України.
Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.
Предметом судового розгляду справи є аналіз спірних правовідносин з метою встановлення порушення прав позивача на приватизацію земельних ділянок, які перебувають у її постійному користуванні, внаслідок накладки в Державному земельному кадастрі із суміжними земельними ділянками відповідача, і застосування у зв`язку з цим, правових механізмів захисту та відновлення порушеного права у контексті із вимогами за предметом позову (при наявності порушень прав).
2. Не оспорюється учасниками справи той факт, що матеріально-правовими об`єктами, з привиду яких виникло конфліктне правовідношення між сторонами справи є нерухоме майно, а саме Земельні ділянки.
В контексті хронології існуванням спірних правовідносин між сторонами, суд наводить наступні обставини справи.
24 жовтня 2018 року ОСОБА_3 подарувала позивачу квартиру під АДРЕСА_4 , що розташована на першому поверсі одноповерхового житлового будинку та належала дарувальнику на праві особистої приватної власності.
Відповідно до листа фізичної особи - підприємця ОСОБА_5 , за наслідками виконаних топографо-геодезичних робіт нею було виявлено технічні помилки в конфігурації та площі земельних ділянок, які належать ТОВ «ПАРТНЕР», загальна площа накладення згідно з матеріалами кадастрового знімання та даних Держаного земельного кадастру складає 0,0048 га, що зображено на графічних матеріалах, які додаються до листа (том 1, а.с. 27-32).
3. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, у контексті з доводами та запереченнями учасників справи, суд враховує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування.
Згідно зі статтею 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Відповідно до ст.ст. 317, 319 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, які, зокрема, означають можливість належним чином використовувати річ для своїх потреб за її призначенням; при здійсненні права власності власник зобов`язаний дотримуватися вимог закону і моральних засад суспільства і не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.
Разом з тим, право власності є непорушним (ст. 321 Цивільного кодексу України). Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до частини четвертої ст. 373 Цивільного кодексу України власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення.
Відповідно до ст. 78 Земельного кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.
Разом з тим, пунктами «г» та «е» ч. 1 ст. 91 Земельного кодексу України передбачено, що власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів та дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон.
В свою чергу, за загальними правилами добросусідства, які закріплені у статтях 103-109 Земельного кодексу України, додержання правил добросусідства є обов`язком для власників та землекористувачів земельних ділянок, які мають обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам та землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдасться щонайменше незручностей.
Відповідно до статті 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та фізичним особам рівні умови захисту права власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Аналогічні правові положення містяться і в ст. ст. 386, 391 Цивільного кодексу України у відповідності до яких власник, права якого порушені, має право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би вони й не були пов`язані з порушенням права володіння, та право на відшкодування завданої йому майнової і моральної шкоди.
Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.
Відповідно до частини першої статті 21 Закону України «Про Державний земельний кадастр» відомості про межі земельної ділянки вносяться до Державного земельного кадастру: на підставі відповідної документації із землеустрою щодо формування земельних ділянок - у випадках, визначених статтею 79-1 ЗК України, при їх формуванні; на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) - у разі встановлення (відновлення) меж земельної ділянки за її фактичним використанням відповідно до статті 107 Земельного кодексу України та у разі зміни меж суміжних земельних ділянок їх власниками; на підставі технічної документації із землеустрою щодо проведення інвентаризації земель - за результатами інвентаризації земель; на підставі проектів землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) - у разі виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв).
Згідно з частинами першою, третьою-п`ятою статті 37 Закону України «Про Державний земельний кадастр» у разі виявлення фізичною або юридичною особою у витязі, довідці з Державного земельного кадастру, викопіюванні з картографічних матеріалів Державного земельного кадастру технічної помилки (описка, друкарська, граматична, арифметична чи інша помилка), допущеної органом, що здійснює ведення Державного земельного кадастру, заінтересована особа письмово повідомляє про це центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, який перевіряє відповідність відомостей Державного земельного кадастру інформації, що міститься в документах, які стали підставою для внесення цих відомостей. Якщо факт невідповідності підтверджено, орган, що здійснює ведення Державного земельного кадастру, безоплатно виправляє допущену помилку в день надходження повідомлення та не пізніше наступного дня повідомляє про це заінтересованих осіб.
Виправлення технічних помилок, допущених у відомостях Державного земельного кадастру внаслідок наявності технічних помилок у документах, на підставі яких були внесені такі відомості, здійснюється після виправлення помилок у зазначених документах.
Виправлення інших помилок, допущених у відомостях Державного земельного кадастру внаслідок помилки у документації із землеустрою, оцінки земель, здійснюється після внесення змін до такої документації.
Виправлення помилок у відомостях про земельну ділянку може здійснюватися також на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок у натурі (на місцевості) або матеріалів інвентаризації земель чи рішення суду.
Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод в користуванні, користування з порушенням законодавства, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо).
Зокрема, такий правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 922/1646/20 та від 04 березня 2021 року у справі № 922/3463/19.
Сторонами не оспорюється той факт, що земельні ділянки, які є матеріально-правовими об`єктами даного спору, та з привиду яких виникло конфліктне правовідношення між сторонами справи є суміжними.
Судом встановлено, що позивач на підставі договору дарування квартири від 24.10.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Машікою О. М. та зареєстрованим у реєстрі за №1304 стала власником квартири АДРЕСА_4 .
Відповідно до положень статтей 120 Земельного кодексу України та ст. 377 Цивільного кодексу України особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником, або землекористувачем земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.
Щодо доведеності факту порушення прав позивача, слід зазначити наступне.
Оцінюючи належність та допустимість поданих позивачем доказів, а саме матеріалів кадастрового знімання, суд приходить до висновку, що такі не можуть слугувати безумовною підставою для підтвердження факту накладання земельних ділянок площею 0,0048 га.
Кадастрова зйомка включає: а) геодезичне встановлення меж земельної ділянки; б) погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами; в) відновлення меж земельної ділянки на місцевості; г) встановлення меж частин земельної ділянки, які містять обтяження та обмеження щодо використання землі; ґ) виготовлення кадастрового плану.
Підсумовуючи вищенаведене, слід зазначити, що самі по собі матеріали кадастрового знімання та схеми суміжних ділянок не підтверджують та не встановлюють факту накладення земельних ділянок, а відтак не є допустимими та належними доказами на підтвердження вказаних обставин.
Єдиним допустимим та належним доказом, який може підтвердити або спростувати факт накладання спірних земельних ділянок є судова земельно-технічна експертиза.
Наведене узгоджується із правовою позицією висловленою Верховним Судом по справі № 556/1437/19 від 13.07.2022 року.
В межах розгляду справи було проведено судову земельно-технічну експертизу, за результатами якої експерт зробив такі висновки:
Така невідповідність полягає у наступному.
Конфігурації вказаних земельних ділянок позивача та відповідача за даними Державного земельного кадастру є зміщеними відносно об`єктів в натурі (на місцевості) і не відповідають фактичній містобудівній ситуації. Таке зміщення зумовлено неправильним складенням землевпорядних документацій на всі ці земельні ділянки, зокрема в частині визначення координат поворотних точок цих земельних ділянок в системі координат СК-63.
Разом з тим, у відповідності до статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно зі статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Поряд з цим, визначальним також є те, що мають місце накладення земельних ділянок відповідача на земельні ділянки, належні на праві постійного користування позивачу. Графічно такі накладення зображені на План-схемах №2 та №3, що додаються в Додатках 3 та 4 до Висновку. Деталізоване зображення таких накладень із проставлянням розмірів зображено на План-схемі №4, що додається в Додатку 5 до Висновку.
Як вбачається з Додатку 5 до Висновку (том 2, а.с. 26) експертом виділено п`ять накладень (№1, №2, №3, №4,№5). У змісті висновку судовий експерт зазначив, що накладення №3, №4 та №5 - це накладення на об`єкти ОСОБА_1 , решта два накладення №1 та №2 на інші об`єкти.
Накладення №1 та №2 це накладення земельної ділянки відповідача по справі на землі загального користування ( АДРЕСА_2 ) та на проїзд всередину двору домоволодіння АДРЕСА_5 .
Щодо правомірності та ефективності застосованого способу захисту у спірних правовідносинах.
Згідно з частинами першою, другою статті 5 Цивільного процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності та взаємозв`язку, з`ясувавши обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, а порушене право позивача підлягає - відновленню.
Водночас, в межах проведеного експертного дослідження було встановлено, що площа накладень на земельні ділянки ОСОБА_1 становить: накладення №3 - 5,12 кв.м, накладення №4 5,52 кв. м., накладення №5 - 34,18 кв.м.
Таким чином, позовна вимога в цій частині підлягає частковому задоволенню, в межах площ встановлених за результататами судової земельно-технічної експертизи.
Відповідно до статті 107 Земельного кодексу України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У випадках, коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема з встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин.
Згідно з пунктом 156 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 року № 1051, виправлення помилок у відомостях про земельну ділянку може здійснюватися також на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок у натурі (на місцевості) або матеріалів інвентаризації земель чи рішення суду.
Також суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
4. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує в порядку передбаченому ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України.
Відповідно до частини першої ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведення експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 8, 41, 124, 1291 Конституції України, ст.ст. 2, 3, 10, 12, 13, 76-81, 263-265, 273, 354-355 Цивільного процесуального кодексу України, Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області,
1. Позов ОСОБА_1 від імені якої діє ОСОБА_2 задоволити частково.
4. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
5. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження
6. Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .
Представник позивача: ОСОБА_2 , АДРЕСА_8 .
Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору:
Суддя В.В. Кость