Житомирський апеляційний суд
Справа №291/255/23 Головуючий у 1-й інст. Митюк О. В.
Категорія 3 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Коломієць О.С.

суддів Талько О.Б., Шевчук А.М.

з участю секретаря

судового засідання Антоневської В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №291/255/23 за позовом керівника Бердичівської окружної прокуратури Житомирської області в інтересах держави в особі Ружинської селищної ради до ОСОБА_1 , Державного реєстратора Червоненської селищної ради Попіль Володимира Вікторовича про скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності з одночасним припиненням відповідного речового права

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Остапчук Ігор Валентинович

на рішення Ружинського районного суду Житомирської області від 02 квітня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Митюк О.В.

в с т а н о в и в:

У лютому 2023 року керівник Бердичівської окружної прокуратури Житомирської області в інтересах держави в особі Ружинської селищної ради звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив скасувати рішення державного реєстратора Червоненської селищної ради Андрушівського району Житомирської області Попіля В.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 18.11.2020 №55202871, на підставі якого здійснено у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис за №39242524 про право власності ОСОБА_1 на обєкт нерухомого майна за реєстраційним номером 252 споруда, гідроспоруда, позначена літерою А, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з одночасним припиненням за ОСОБА_1 права власності на об`єкт нерухомого майна споруда гідроспоруда, позначена літерою А, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

На обґрунтування позову вказував, що за ОСОБА_1 13.11.2020 державним реєстратором Червоненської селищної ради Андрушівського району Житомирської області Попіль В.І проведено державну реєстрацію права приватної власності на об`єкт нерухомого майна - споруда, гідротехнічна споруда позначена літ А, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , про що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно здійснено запис № 39242524 (підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 55202871 від 18.11.2020).

Державну реєстрацію права приватної власності за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно здійснено на підставі наступних документів: заяви громадянина; Технічного паспорту на гідроспоруду від 26.10.2020, виготовленого ТОВ «Центр інвентаризації», інвентаризаційної справи №1170; довідки про технічні показники №1170 від 26.10.2020 видана ТОВ «Центр інвентаризації», відповідно до якої гідротехнічна споруда (літ.А) до категорії самочинного будівництва не відноситься згідно п. 3.2 Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 24.09.2001 №127; рішення №22 виконавчого комітету Вишнівської сільської ради від 16.09.2020 «Про присвоєння фактичної адреси об`єкту нерухомого майна». Обєкт зареєстровано за реєстраційним номером: 252.

Спірна гідроспоруда набута у приватну власність всупереч вимог ст. 317-318, 324, 327 Цивільного кодексу України, а проведена державна реєстрація права приватної власності здійснена з порушенням вимог законодавства та всупереч встановленого порядку.

Зокрема, спірна гідротехнічна споруда знаходиться на земельній ділянці водного фонду комунальної власності орієнтовною площею 6,30 га, що розташована на території Ружинської селищної ради за межами с. Вишневе Бердичівського району Житомирської області, яка на час проведення державної реєстрації права власності в користуванні ОСОБА_1 не перебувала, на даний час також не перебуває та для мети будівництва останньому не надавалась. Також гідротехнічна споруда, на яку зареєстроване право приватної власності за ОСОБА_1 , не може бути новоствореним майном, а є складовою частиною штучного поверхневого водного об`єкту (ставка), що належить територіальній громаді Ружинській селищній раді, та може бути передана лише в користування разом із земельною ділянкою водного фонду, складовою якого остання являється.

Подані відповідачем документи взагалі не передбачали набуття жодних речових прав ОСОБА_1 на нерухоме майно - споруду, гідротехнічну споруду, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що відповідно до приписів ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» було підставою для відмови в державній реєстрації прав.

Однак, державний реєстратор під час здійснення державної реєстрації права власності за ОСОБА_1 на спірне майно не врахував, що земельна ділянка на якій знаходилась гідротехнічна споруда, належить до державної власності, дозвіл на зведення споруди на вказаній ділянці не надавався, на час вчинення реєстраційної дії, земельна ділянка взагалі не перебувала в користуванні заявника, без жодних відомостей стосовно будівництва та ведення в експлуатацію гідротехнічної споруди, за відсутності первинних правовстановлюючих документів, без врахування ч. 2 ст. 376 Цивільного кодексу України, прийняв рішення про державну реєстрацію права приватної власності.

Рішенням Ружинського районного суду Житомирської області від 02 квітня 2024 року позов задоволено частково. Скасовано рішення державного реєстратора Червоненської селищної ради Андрушівського району Житомирської області Попіля В.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 18.11.2020 №55202871, на підставі якого здійснено у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис за №39242524 про право власності ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на обєкт нерухомого майна за реєстраційним номером 252 - споруда, гідроспоруда, позначена літерою А, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 через свого представника подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповноту з`ясування обставин справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що набуттям у приватну власність ОСОБА_1 спірної гідроспоруди жодним чином не порушено вимог ст. 317-318, 324, 327 Цивільного кодексу України, а підстави для подання позову є надуманими, про що в першу чергу свідчить невірне трактування певних доказів з метою заведення суду в оману. Так, позивач зазначає, що «згідно розробленого технічного паспорту вбачається, що гідроспоруда є складовою частиною автомобільної дороги». Однак, вказане не відповідає інформації, що міститься в технічному паспорті на спірну гідроспоруду, де вказана дорога ґрунтова, що є суттєво різними категоріями доріг.

Додає, що наказом Державного комітету України у справах містобудування і архітектури від 19 грудня 1995 року №252 «Про затвердження Методики обстеження і паспортизації гідротехнічних споруд систем гідравлічного вилучення та складування промислових відходів», зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 21 грудня 1995 року за №466/1002, визначено гідротехнічні споруди як споруди для використання водних ресурсів, а також для боротьби з шкідливим впливом вод. До гідротехнічних споруд відносяться: греблі й дамби різного призначення та їхні конструктивні елементи; водоскиди, водоспуски, споруди водовідведення: тунелі, канали, труби, лотки; регуляційні споруди, накопичувачі промислових відходів, ставки, відкриті водозабори, гідромеханічне та механічне обладнання, призначене для нормального функціонування споруд. З вищенаведеного слід дійти висновку, що спірна гідроспоруда є окремим об`єктом нерухомого майна, що підлягає державній реєстрації відповідно до наведених норм закону.

Вказує, що із змісту позовної заяви вбачається, що «скасування протиправної державної реєстрації права приватної власності на гідроспоруду призведе до поновлення майнових інтересів і територіальної громади Ружинської селищної ради на вільне волевиявлення в частині розпорядження земельною ділянкою водного фонду». При цьому, позивачем не наведено та не подано належних і допустимих доказів, які б підтверджували перебування ставка і спірних гідротехнічних споруд на балансі Житомирської обласної державної адміністрації або Ружинської селищної ради. Не подано доказів і того, що спірне майно віднесено до безхазяйного майна в розумінні ст. 335 ЦК України, а тому такі доводи прокуратури є безпідставними. Прокуратура не може подати такі докази в силу того, що спірна гідроспоруда перебувала у власності місцевого колгоспу, який в подальшому було реорганізовано в колективне сільськогосподарське підприємство (КСП). В подальшому землі та майно КСП було розпайовано між його членами, а майно, що не підлягало паюванню було розпродано (реалізовано), в тому числі і спірна гідроспоруда. Спірну гідроспоруду було придбано у приватну власність, але документи цього правочину не збереглися. З часом гідроспоруда прийшла в аварійний стан та потребувала негайного ремонту. Технічний стан загрожував прориву дамби та затоплення частини навколишньої території, а тому відповідач ОСОБА_1 провів будівництво спірної гідроспоруди практично заново тому, що відновити металеві конструкції було неможливо, грантовий насип був практично відсутній. Будівництво спірної гідроспоруди проводилося відкрито на земельній ділянці, яка планувалася для передачі в оренду ОСОБА_1 , який протягом року виготовляв необхідні документи пов`язані з отриманням в оренду земельної ділянки водного фонду та під спірною гідроспорудою. Позивач вважає, що своїми діями не порушив права інших осіб.

Звертає увагу суду на обрання прокуратурою неефективного способу захисту, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду, якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (зокрема пункт 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 року у справі №488/5027/14-ц (провадження №14-256цс18). У постанові від 09.11.2021 року у справі №466/8649/16ц Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності підлягає державній реєстрації. Задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності суперечить зазначеній імперативній вимозі закону, оскільки виконання судового рішення призведе до прогалини в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в частині належності права власності на спірне майно. Отже, замість скасування неналежного запису про державну реєстрацію до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно має бути внесений належний запис про державну реєстрацію права власності позивача. Такий запис, як зазначено вище, вноситься на підставі судового рішення про задоволення віндикаційного позову.

Бердичівська окружна прокуратура Житомирської області подала до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

На спростування доводів апеляційної скарги вказує, що Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам ЗК України (перехід до них права володіння цими землями) с неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього кодексу. Аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у постанові від 22 травня 2018 року у справі №469/1203/15-ц, у пункті 70 постанови від 28 листопада 2018 року у справі №504/2864/13-ц. Отже, зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням ЗК України та ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. Власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення про державну реєстрацію права власності.

Зазначає, що оскільки предметом спору є об`єкт нерухомого майна - гідротехнічна споруда ставка, яка розташована на земельній ділянці водного фонду, тобто нерозривно пов`язана із земельною ділянкою, то питання права власності на цей об?єкт безпосередньо стосується інтересів територіальної громади. На розташування зазначеної земельної ділянки за межами населеного пункту додатково вказує адреса гідроспоруди, оскільки замість населеного пункту використано найменування органу місцевого самоврядування уповноваженого представляти інтереси відповідної територіальної громади, в межах якої знаходиться нерухоме майно. На час проведення державної реєстрації права власності за відповідачем на спірну гідроспоруду, земельна ділянка водного фонду перебувала у державній власності, та відповідно до вимог ст. 122 Земельного кодексу України нею вправі були розпоряджатись Житомирська обласна державна адміністрація або Ружинська районна державна адміністрація. Відповідно до п. 24 перехідних положень Земельного кодексу України, з дня набрання чинності цим пунктом (27.05.2021), землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад. Земельні ділянки, що вважаються комунальною власністю територіальних громад сіл, селиш, міст відповідно до цього пункту і право державної власності, на які зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, переходять у комунальну власність з моменту державної реєстрації права комунальної власності на такі земельні ділянки. Інші земельні ділянки та землі, не сформовані у земельні ділянки, переходять у комунальну власність з дня набрання чинності цим пунктом. Таким чином, з 27.05.2021 власником та, відповідно, розпорядником земель водного фонду, розташованих за межами населених пунктів, став орган місцевого самоврядування. Враховуючи, що земельна ділянка, на якій знаходиться водний об`єкт перебуває у комунальній власності, водний об`єкт є власністю Ружинської селищної територіальної громади, а спірна гідроспоруда є приналежною, нероздільною річчю вищевказаної водойми, то відповідно її власником також є Ружинська селищна рада, в силу вищенаведених вимог закону.

Додає, що згідно правової позиції викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 по справі №916/1608/18, правомірне розміщення на земельній ділянці одного власника об`єкта рухомого майна (зокрема, малої архітектурної форми) іншого власника, наприклад, на умовах оренди, не обмежує прав власника після того, як строк користування землею власника рухомого майна закінчиться (зокрема, після закінчення строку договору оренди). Натомість знаходження на земельній ділянці одного власника об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) іншого власника істотно обмежує права власника землі, при цьому таке обмеження є безстроковим. Так, власник землі у цьому разі не може використовувати її ані для власної забудови, ані іншим чином, і не може здати цю землю в оренду будь-кому, окрім власника будівлі чи споруди. Тому державна реєстрація будівлі, споруди на чужій земельній ділянці є фактично і реєстрацією обмеження права власника землі. Окрім того, згідно правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 17.08.23 у справі №911/30/22, факт існування реєстрації права власності на майно за особою на підставі документів, які не підтверджують існування у неї відповідного речового права, суперечить самій суті державної реєстрації прав, позаяк правопорядок не може визнавати і підтверджувати право власності, якого не існує.

У даному випадку, при пред`явленні позовної вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права приватної власності гідротехнічної споруди, прокурор фактично просить відновити становище, за якого державна реєстрація вчинена на підставі документів, які не відповідають вимогам чинного законодавства. Відтак вважає, що прокурором обраний ефективний спосіб захисту.

Звертає увагу суду, що гідроспоруда є нерухомим майном, інженерно спорудою та нерозривно пов`язана із землею і призначена для управління водними ресурсами, тобто її функціонування неможливе без існування водного об`єкту та її переміщення в інше місце неможливо без його знецінення та зміни призначення. Спірна гідротехнічна споруда призначена для існування ставка на земельній ділянці водного фонду. Гідротехнічна споруда не може бути окремим об`єктом права власності, оскільки є приналежністю (складовою частиною водойми) та слідує за головною річчю.

Представник відповідача у судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав, просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

У судовому засіданні прокурор проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Державний реєстратор Червоненської селищної ради Попіль В.В. в судове засідання не з`явився, хоча про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

За приписами ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Судом під час розгляду справи встановлено, що за Сологубом ВП. 13.11.2020 державним реєстратором Червоненської селищної ради Андрушівського району Житомирської області Попіль В.І проведено державну реєстрацію права приватної власності на об`єкт нерухомої майна - споруда, гідротехнічна споруда позначена літ.А, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , про що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно здійснено запис № 39242524 (підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 55202871 від 18.11.2020) (а.с.21-22).

Державну реєстрацію права приватної власності за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно здійснено на підставі наступних документів: заяви громадянина; Технічного паспорту на гідроспоруду від 26.10.2020, виготовленого ТОВ «Центр інвентаризації», інвентаризаційна справа: №1170; довідки про технічні показники №1170 від 26.10.2020 видана ТОВ «Центр інвентаризації», відповідно до якої гідротехнічна споруда (літ.А) до категорії самочинного будівництва не відноситься згідно п. 3.2 Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 24.09.2001 №127; рішення №22 виконавчого комітету Вишнівської сільської ради від 16.09.2020 «Про присвоєння фактичної адреси об`єкт нерухомого майна». Об`єкт зареєстровано за реєстраційним номером: 252 (а.с.23-24, 26-28, 30).

23 січня 2023 року за вихідним номером 50-90-289вих23 Бердичівською окружною прокуратурою, на виконання вимог ч. 4 ст. 23Закону України «Про прокуратуру», на адресу Ружинської селищної ради направлено повідомлення про встановленні факти протиправного набуття відповідачем права власності на спірне майно (гідроспоруду), яке знаходиться на земельній ділянці водного фонду, що перебуває в комунальній власності, та надано можливість відреагувати на вказане порушення інтересів територіальної громади самостійно (а.с.31-34).

03 лютого 2023 року до Бердичівської окружної прокуратури з Ружинської селищної ради надійшов лист за №02-24/340 від 01.02.2022 в якому зазначено, що селищна рада позбавлена в межах повноважень отримати документи Червоненської селищної ради про реєстрацію за ОСОБА_1 права власності, які мають бути долучені до позовної заяви у якості доказів (а.с.35).

Задовольняючи позов частково суд першої інстанції виходив із того, що гідротехнічна споруда, на яку зареєстровано право приватної власності за ОСОБА_1 не може бути новоствореним майном, а є складовою частиною штучного поверхневого водного об`єкта (ставка), що належить територіальній громаді, може бути передана лише в користування разом із земельною ділянкою водного фонду складовою якого остання являється, та не може перебувати у приватній власності. Реєстрація за відповідачем права власності на гідротехнічну споруду, реєстрація за ним відповідних прав у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно порушує право власності держави на штучну водойму (ставок), її складові та земельну ділянку водного фонду. Скасування протиправної державної реєстрації права приватної власності на гідроспоруду призведе до поновлення майнових інтересів територіальної громади Ружинської селищної ради на вільне волевиявлення в частині розпорядження земельною ділянкою водного фонду.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції, виходячи із наступного.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляді вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

У постанові від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17 Об`єднана палата Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду вказала на те, що захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Під час розгляду спору суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права та можливість його захисту в обраний позивачем спосіб.

Здійснюючи право на судовий захист, звертаючись до суду, особа повинна зазначити суб`єктивне бачення порушеного права чи охоронюваного інтересу та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд зобов`язаний надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відтак, при вирішенні спору важливе значення має встановлення наявності в особи, яка звернулася із позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов.

Відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. Тобто, встановивши, що права або інтереси позивача не порушені, суд відмовляє в задоволенні позову за безпідставністю, недоведеністю чи необґрунтованістю.

Водночас, якщо суд дійде переконання про порушення прав, свобод чи інтересів позивача, він має надати оцінку обраному позивачем способу захисту та з`ясувати, чи є цей спосіб правомірним та ефективним, оскільки обрання способу захисту, що не відповідає цим критеріям, є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі №925/1265/16 (провадження № 12-158гс18) зроблено висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту потрібно встановити, які саме права (правомірні інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного права чи неправомірність або неефективність вибраного позивачем способу захисту прав, які суд за результатами вирішення спору вважатиме порушеними, невизнаними або оспорюваними, є підставою для ухвалення судом рішення про відмову в позові.

Сторона відповідача в доводах апеляційної скарги посилається як на підставу скасування рішення суду першої інстанції обрання прокурором неефективного способу судового захисту.

Встановивши порушення прав та інтересів держави, на які прокурор посилався як на підставу звернення до суду з указаним позовом, зокрема незаконність набуття спірної ГТС у приватну власність зі здійсненням державної реєстрації такого права за ОСОБА_1 , сторона відповідача вважає, що належним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав.

Вказані доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, з огляду на наступне.

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (стаття 391 ЦК України). Вказані способи захисту можуть бути реалізовані шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256 цс 18, пункти 95-98), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 85, 86, 115), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19, пункт 80), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19, пункт 10.29), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункти 63, 74), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) та інших.

Статтею 1 ВК України (у редакції, чинній на час набуття ОСОБА_1 права власності на спірний об`єкт) визначено, що водний об`єкт природний або створений штучно елемент довкілля, в якому зосереджуються води (море, лиман, річка, струмок, озеро, водосховище, ставок, канал, а також водоносний горизонт)

Відповідно до частини першої статті 58 ЗК України та статті 4 ВК України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водоймами, болотами, а також островами; землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

За змістом статей 83, 84 ЗК України визначено, що до земель комунальної та державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Відповідно до статті 186 ЦК України річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов`язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (частина перша статті 190 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За змістом статей 186, 190, 316 ЦК України право власності особи виникає на окрему, самостійну річ. Отже, розглядаючи відповідні спори, суди мають враховувати, що приналежність головної речі не може бути окремим об`єктом права власності, а лише слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом (постанова Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 910/8903/16).

Відповідно до частини четвертої статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не підлягають державній реєстрації речові права та їх обтяження окремо на споруди, що є приналежністю головної речі, або складовою частиною речі.

У постанові Верховного Суду від 24 січня 2024 року у справі № 401/2975/20 (провадження № 61-6435св23) зазначено, що приналежність до головної речі самостійно не реєструється, як окремий об`єкт нерухомого майна. У такому випадку державному реєстратору необхідно відмовити у державній реєстрації права власності на об`єкт, який є приналежністю головної речі.

Таким чином, важливе значення для вирішення судами справ, пов`язаних з виникненням, зміною та припиненням права власності, відповідно до чинного законодавства, має правильне визначення правового режиму майна.

Згідно статті 1 Закону України «Про аквакультуру» (у редакції, чинній на час набуття ОСОБА_1 права власності на спірний об`єкт) гідротехнічні споруди рибогосподарської технологічної водойми (гідротехнічні споруди) об`єкти нерухомого майна (земляні греблі та дамби, водозабірні споруди, повеневі водоскиди, донні водовипуски, водопостачальні, скидні та рибозбірноосушувальні канали, рибовловлювачі, камери облову, причали, водоскиди, бистротоки, перепади, перегороджувальні рибозахисні та інші споруди), що є інженерними спорудами, які призначені для управління водними ресурсами (підготовка, постачання, збереження, транспортування води та водовідведення), а також для запобігання шкідливій дії вод

Відповідно до пункту 1.3 Правил безпеки при експлуатації каналів, трубопроводів, інших гідротехнічних споруд у водогосподарських системах, затверджених Наказом МНС України 03 квітня 2012 року № 661, гідротехнічна споруда інженерна споруда, призначена для керування водним режимом, використовування водних ресурсів або для запобігання шкідливій дії вод.

Відповідно до Методики обстеження і паспортизації гідротехнічних споруд систем гідравлічного вилучення та складування промислових відводів та хвостів, затвердженої наказом Державного комітету України у справах містобудування і архітектури від 10 вересня 1996 року № 165, гідротехнічні споруди споруди для використання водних ресурсів, а також для боротьби з шкідливим впливом вод: греблі й дамби різного призначення та їхні конструктивні елементи; водоскиди, водоспуски, споруди водовідведення: тонелі, канали, труби, лотки; регуляційні споруди, накопичувачі промислових відходів, ставки, відкриті водозабори, гідромеханічне та механічне обладнання, призначене для нормального функціонування споруд.

З наведеного вбачається, що незалежно від цільового призначення будь-яка ГТС це інженерна споруда, розташована на водному об`єкті та призначена для керування ним, а також для запобігання шкідливій дії вод. Використання ГТС без втрати її правового статусу з іншою метою аніж обслуговування водного об`єкта є неможливим, тобто вона є приналежністю до водного об`єкта.

У постанові Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 903/906/16 вказано, що водний об`єкт не може бути відокремлений від земельної ділянки та бути самостійним (окремо від земельної ділянки, на якій він розташований) об`єктом прав та обов`язків, а право розпоряджатись водним об`єктом належить власнику земельної ділянки, на якій розташований цей водний об`єкт.

З огляду на вказане спростовуються доводи апеляційної скарги про те, що ГТС є окремим об`єктом нерухомого майна, що підлягає державній реєстрації.

При цьому, підпунктом 2 пункту 29 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року № 1141 (в редакції від 29.05.2020 року - чинній на момент державної реєстрації гідротехнічної споруди), встановлено, що до Державного реєстру прав вносяться такі відомості про об`єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці: тип об`єкта нерухомого майна; площа об`єкта нерухомого майна (загальна та (за наявності) житлова); опис об`єкта нерухомого майна із зазначенням об`єктів, що є приналежністю головної речі (присвоєна літера, римська або арабська цифра відповідно до технічного паспорта, загальна та (за наявності) житлова площа) (у разі коли об`єкт нерухомого майна є головною річчю); відомості про складові частини об`єкта нерухомого майна (найменування та/або присвоєна літера, загальна та (за наявності) житлова площа) (у разі коли об`єкт нерухомого майна є складною річчю); адреса об`єкта нерухомого майна; кадастровий номер земельної ділянки, на якій розташований такий об`єкт нерухомого майна (у разі коли об`єктом нерухомого майна є індивідуальний (садибний) житловий будинок, садовий, дачний будинок, будівля або споруда та у документах, поданих для державної реєстрації права власності, наявні відомості про розташування такого об`єкта на земельній ділянці, зареєстрованій в Державному земельному кадастрі, або коли адресою новозбудованого індивідуального (садибного) житлового будинку, садового, дачного будинку вважається місце розташування земельної ділянки, на якій споруджено відповідний об`єкт).

Враховуючи вищенаведене, державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин та якому притаманні характеристики, зазначення яких є обов`язковим для внесення до державного реєстру прав під час проведення державної реєстрації. Натомість, такі об`єкти, як ГТС, не наділені технічними характеристиками, інформація про які підлягає обов`язковому внесенню до Державного реєстру прав.

Встановлено та не спростовано відповідачем, що спірна ГТС розташована на земельній ділянці водного фонду на території Ружинської селищної ради за межами с. Вишневе Бердичівського району Житомирської області. Незважаючи на те, що ГТС є нерухомою річчю, вона нерозривно повязана з об`єктом водного фонду та не може бути відокремлена від нього. Існування ставку на земельній ділянці водного фонду забезпечується ГТС, у силу статей 187, 188 ЦК України вона є приналежністю та складовою головної речі водного об`єкта (ставка), а тому не може перебувати у власності фізичних осіб, крім випадків, визначених законом.

Відповідно до частин першої та четвертої статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не підлягають окремій державній реєстрації права на споруди, що є приналежністю головної речі, або складовою частиною речі.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його із чужого незаконного володіння.

Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно.

З матеріалів справи вбачається, що право приватної власності на спірну ГТС зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 13 листопада 2020 року за ОСОБА_1 .

Відомості про форму власності та особу власника до здійснення вказаної державної реєстрації спірних ГТС матеріали справи не містять.

Прокурор посилався на те, що перебування всупереч законодавству гідроспоруди у власності приватної особи позбавляє Ружинську селищну раду, яка на даний час є власником земельної ділянки, на якій остання розташована, правом розпорядження належної їй земельною ділянкою під нерухомим майном та самим об`єктом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19, пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19, пункт 98).

Вимоги прокурора у цій справі про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем є достатніми для захисту прав та інтересів держави.

Водночас застосування віндикації у такому випадку виокремлює спірну ГТС як самостійний об`єкт права власності (а не приналежності до водного об`єкта) з наявністю конкретного власника та зумовлює настання юридичних наслідків, пов`язаних з правовим режимом її використання, інших, ніж ті, що встановлені законом.

Так, за змістом статті 88 ВК України землі прибережних захисних смуг перебувають у державній та комунальній власності та можуть надаватися в користування лише для цілей, визначених цим Кодексом.

Заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам ЗК України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього кодексу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року справа 504/2864/13).

На землі водного фонду України розповсюджується особливий порядок надання та використання. Такі землі можуть змінювати володільця шляхом передання їх у приватну власність лише у випадках, прямо передбачених у статті 59 ЗК України.

Згідно з частиною другою вказаної статті громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 га).

Системний аналіз статей 187, 188, 377 ЦК України вказує на неправомірність набуття права приватної власності на ГТС, що забезпечує існування водного об`єкту, який перебуває на земельній ділянці державної форми власності.

Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованій на ній споруди (зміст якого розкривається, зокрема, у статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України), застосування віндикації у цій справі зумовлює виникнення передумови для оформлення права власності на земельну ділянку відповідно до статті 120 ЗК України, що створює загрозу для дотримання належного правового режиму земельної ділянки водного фонду. Зазначене у сукупності порушує правовий порядок, дотримання якого становить безумовний інтерес держави, оскільки вона є його гарантом, а його порушення є порушенням інтересів держави у даному випадку в особі Ружинськї селищної ради Житомирської області.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що прокурором обрано ефектний спосіб судового захисту шляхом скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а доводи апеляційної вказаного не спростовують.

Таким чином, доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими судом обставинами справи і по суті зводяться до незгоди з висновками суду стосовно установлення цих обставин, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду в частині задоволених позовних вимог ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

В іншій частині рішення суду не оскаржується, тому апеляційним судом непереглядається.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Остапчук Ігор Валентинович, залишити без задоволення, а рішення Ружинського районного суду Житомирської області від 02 квітня 2024 року в частині задоволених позовних вимог без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 08 листопада 2024 року.

Головуючий Судді