Житомирський апеляційний суд
Справа №286/3362/23 Головуючий у 1-й інст. Гришковець А. Л.
Категорія 3 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:

Головуючого - судді Трояновської Г.С.

суддів: Борисюка Р.М., Павицької Т.М.,

з участю секретаря судового засідання Нестерчук М.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу №286/3362/23 за позовом ОСОБА_1 до Словечанської сільської ради про визнання права власності

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 16 січня 2024 року, ухваленого під головуванням судді Гришковець А.Л. у м. Овручі

в с т а н о в и в:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, в якому просила визнати за нею право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову вказано, що у власності ОСОБА_1 перебуває житловий будинок АДРЕСА_1 . Вказаний будинок було побудовано в 1952 році. З метою оформлення права власності на вказаний житловий будинок позивач звернулася до державного реєстратора, однак отримала відмову у проведенні реєстрації через відсутність документу, що посвідчує речове право на земельну ділянку та документу, що підтверджує реєстрацію земельної ділянки в Державному реєстрі речових прав. Згідно виписки з погосподарської книги вона є власником житлового будинку та користується земельними ділянками для обслуговування житлового будинку розміром 0,10 га та для ведення особистого підсобного господарства розміром 0,25 га. Ці земельні ділянки знаходяться під будинком та біля нього та не приватизовані. Для отримання ж документу, що посвідчує речове право на земельну ділянку, або документу, що підтверджує реєстрацію земельної ділянки в Державному реєстрі речових прав необхідно, щоб було зареєстровано право власності на нерухоме майно житловий будинок. Зазначала, щоб оформити право власності на будинок, необхідно, щоб була оформлена земельна ділянка, а щоб була оформлена земельна ділянка, необхідно, щоб був оформлений будинок. Наразі отримати відповідне рішення (нове) про передачу у користування чи власність земельну ділянку неможливо через введений в Україні воєнний стан. Оскільки реєстрація права власності на житловий будинок в позасудовому порядку неможлива, що підтверджується роз?ясненням державного реєстратора, позов просила задовольнити.

Рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 16 січня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд вірно вказав, що для проведення реєстрації права власності необхідне рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність, але такого рішення немає. У 1952 році був інший порядок забудови в сільській місцевості та виділення земельних ділянок. На момент побудови житлового будинку діяли норми першого Земельного кодексу УСРР, прийнятого 23 жовтня 1922 року. Цим кодексом не було встановлено порядок виділення земельної ділянки під забудову особистого підсобного господарства (двору). Будь-який нормативний документ, який міг би бути наданий державному реєстратору чи суду - відсутній. Земельні ділянки, які перебувають у користуванні ОСОБА_1 надавалися попередньому власнику. Так як житловий будинок вже існував, земельна ділянка була у фактичному користуванні, то господарство було зареєстровано в погосподарській книзі, про що були надані відповідні докази до суду першої інстанції. Зауважувала, що якщо б не дія положення про воєнний стан питання оформлення земельної ділянки не виникало б, але оскільки на даний час неможливо зареєструвати право власності, що у випадку його руйнування, потягне за собою порушення прав позивача та неможливість доведення її права власності.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, відповідно до виписки з погосподарської книги №7 виконавчого комітету Коростенського району Житомирської області від 12.07.2023 житловий будинок АДРЕСА_1 , 1952 року побудови, на праві приватної власності належить ОСОБА_1 . Крім того, власником земельної ділянки також є позивач (а. с. 15).

Згідно з довідкою виконавчого комітету Словечанської сільської ради №421 від 18.07.2023 вбачається, що земельна ділянка по АДРЕСА_1 , не приватизована. Власником житлового будинку є ОСОБА_1 (а. с.16).

Відповідно до довідки виконавчого комітету Словечанської сільської ради №423 від 26.07.2023 ОСОБА_1 має в користуванні земельні ділянки: для обслуговування житлового будинку площею 0,01 га та для ведення особистого підсобного господарства площею 0,25 га, що розташовані по АДРЕСА_1 (а.с.17).

ОСОБА_1 було відмовлено в проведенні реєстрації права власності на житловий будинок по причині відсутності документу, що посвідчує речове право на земельну ділянку та/або документу, що підтверджує реєстрацію земельної ділянки в Державному реєстрі речових прав, що підтверджується листом Гладковицької сільської ради від 17.08.2023 (а.с.12).

У матеріалах справи міститься технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 (а.с.6-11).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 342959496 від 15.08.2023 інформація по об`єкту : житловий будинок АДРЕСА_1 відсутня (а.с.18).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що досліджені в судовому засіданні вищевказані письмові докази, які видані саме відповідачем, підтверджують, що ОСОБА_1 має в користуванні земельні ділянки: для обслуговування житлового будинку площею 0,01 га та для ведення особистого підсобного господарства площею 0,25 га, що розташовані саме по АДРЕСА_1 . Відтак, положення п. 5 ч. 27 розділу ІХ «Прикінцеві положення» ЗК України не поширюються на безоплатну передачу земельних ділянок у приватну власність власникам розташованих на таких земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), а також на безоплатну передачу у приватну власність громадянам України земельних ділянок, переданих у користування до набрання чинності цим Кодексом, відповідно не розповсюджуються на правовідносини між сторонами щодо спірного будинку. Право ж власності відповідачем Словечанською сільською радою, не оспорюється. Тобто, позивачем не доведено належними та достатніми доказами факту порушення, невизнання або оспорювання її прав саме Словечанською сільською радою.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Згідно зі ст. 380 ЦК України житловий будинок є об`єктом права власності.

Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як інструкція Держплану УРСР і Міністерства юстиції УРСР від 29 липня 1959 року « Про порядок реєстрації домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР» (втратила чинність на підставі наступної інструкції), інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1995 року, і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 31 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року №7/5 і зареєстрованої' Мін`юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами.)

Зазначені нормативні-акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, спopyди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

На даний час питання реєстрації права власності на нерухоме майно врегульоване приписами Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядком надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року.

Згідно з пунктом 3.1 Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 19 березня 2013 року № 95, документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації.

Частиною 3 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що речові права на нерухоме майно, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення, меліоративні мережі, складові частини меліоративної мережі. Якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію нерухомого майна, державна реєстрація прав на таке майно проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку, крім випадків, передбачених статтею 31 цього Закону.

Стаття 31 цього Закону передбачає особливості державної реєстрації прав на об`єкти нерухомого майна, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку. Відповідно до положень цієї статті для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, і щодо зазначених об`єктів нерухомості раніше не проводилася державна реєстрація прав власності, подаються:

1) виписка із погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою;

2) документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку під таким об`єктом, крім випадку, коли таке речове право зареєстровано в Державному реєстрі прав.

Для здійснення державної реєстрації прав власності на зазначені об`єкти документом, що посвідчує речові права на земельну ділянку під таким об`єктом, може також вважатися рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність.

Для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, проведення технічної інвентаризації щодо зазначених об`єктів нерухомості є необов`язковим.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року №1127 затверджено Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень який встановлював альтернативний перелік документів, необхідних для здійснення державної реєстрації відповідних об`єктів нерухомого майна.

Згідно п. 42 Порядку, для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року подаються:

1) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна;

2) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси.

У разі коли індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, замість документів, передбачених цим пунктом, можуть бути подані документи, передбачені статтею 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

За змістом Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженої наказом Міністра юстиції Української РСР від 19 січня 1976 року № 1/5 виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права.

На виконання постанови Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалися рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали.

Записи в погосподарських книгах визнавались як акти органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

Матеріалами справи підтверджено, що відповідно до з погосподарської книги №7 виконавчого комітету Коростенського району Житомирської області від 12.07.2023 спірний житловий будинок, який був збудований у 1952 році на праві приватної власності належить ОСОБА_1 .

Відповідно до ч.1 ст. 79 ЗК України земельна ділянка це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Із системного аналізу вищевикладеного вбачається, що житловий будинок садибного типу має бути окремим об`єктом нерухомого майна , який знаходиться на окремій земельній ділянці з установленими межами, певним місцем розташування та з обов`язковим визначенням майнових прав щодо такої земельної ділянки.

Судом правильно встановлено, що в матеріалах справи відсутні документи, передбачені ст. 31 Закону, а саме документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку під таким об`єктом.

Крім того, відсутність речового права на земельну ділянку під домоволодінням також підтверджується витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 342959496 від 15.08.2023.

Згідно ч. 1 ст. 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно ч. 1 ст. 123 ЗК України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.

Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі:

надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення;

формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання).

Відповідно до пункту 5 ч. 27 розділу ІХ «Прикінцеві положення» ЗК України передбачено, що під час дії воєнного стану земельні відносини регулюються з урахуванням таких особливостей, а саме: безоплатна передача земель державної, комунальної власності у приватну власність, надання дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою такої безоплатної передачі, розроблення такої документації забороняється. Положення цього підпункту не поширюються на безоплатну передачу земельних ділянок у приватну власність власникам розташованих на таких земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), а також на безоплатну передачу у приватну власність громадянам України земельних ділянок, переданих у користування до набрання чинності цим Кодексом.

А тому з урахування наведених правових норм та встановлених фактичних обставин справи, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення позовних вимог позивача про визнання права власності на житловий будинок у судовому порядку у визначений позивачем спосіб.

З огляду на наведене підстав для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги немає.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки в цілому зводяться до наведення фактичних обставин справи.

Особливості регулювання земельних відносин у період воєнного стану не є підставою для задоволення позову.

Отже, доводи апеляційної скарги позивача не впливають на правильність висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для скасування судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги відсутні, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381-384, 390-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 16 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 07.06.2024.

Головуючий Судді