Справа № 345/3337/24
Провадження № 22-ц/4808/1286/24
Головуючий у 1 інстанції Сухарник І. І.
Суддя-доповідач Барков В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Баркова В. М.,

суддів: Фединяка В. Д.,

Луганської В. М.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 23 липня 2024 року, в складі судді Сухарник І. І., ухвалене в м. Калуші Івано-Франківської області, повний текст якого виготовлено 26 липня 2024 року, у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2024 року позивач товариство з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» (надалі - ТзОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС») звернулося до суду із позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги мотивує тим, що 20 січня 2023 року між ОСОБА_1 та ТзОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» було укладено кредитний договір № 1143-6056. Кредитний договір підписано ОСОБА_1 шляхом використання одноразового ідентифікатора, який був надісланий на номер мобільного телефону відповідача, про що свідчать умови договору. У подальшому виконуючи умови договору, позивач перерахував кредитні кошти відповідачу у розмірі, який зазначений у витязі з реєстру банків та довідці про перерахування коштів від фінансово-розрахункової установи.

Всупереч умовам договору та вимог законодавства відповідач не виконав своїх зобов`язань та допустив заборгованість.

Посилаючись на вказані обставини ТзОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» просило задовольнити позов.

Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 23 липня 2024 року позов ТзОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТзОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» заборгованість за кредитним договором в розмірі 75 100 грн., з яких: прострочена заборгованість за кредитом - 13 900 грн.; прострочена заборгованість за нарахованими процентами - 61 200 грн., а також судовий збір у розмірі 2 422,40 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права, неповне з`ясування всіх обставин справипросить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити частково.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 факту укладення кредитного договору та відповідно існування кредитних правовідносин між сторонами не заперечує, однак не погоджується з розміром нарахованих відсотків.

Зазначає, що нарахована позивачем сума за користування кредитом не відповідає вимогам чинного законодавства про захист прав споживачів. Вимога про стягнення простроченої заборгованості за нарахованими процентами у розмірі 61 200 грн. є завищеною та не відповідає передбаченим законом засадам справедливості, розумності, доброчесності. Враховуючи наведене апелянт вважає за необхідне зменшити розмір нарахованих відсотків до 30 600 грн., що складає 50% суми заборгованості за кредитом. При цьому посилається на п. 8.38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року в справі № 902/417/18 в якому зроблено висновок, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, суд за певних умов може зменшити розмір, як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням обставин справи, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальність за час прострочення грошового зобов`язання.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ТзОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» посилається на те, що рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 23 липня 2024 року без змін.

Згідно з частиною першою статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи категорію справи, ціну позову розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Враховуючи, що апелянтом фактично оскаржується рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 23 липня 2024 рокув частині стягненні заборгованості за відсотками в сумі 61 200 грн., то апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення в частині, яка оскаржується. В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, а тому апеляційним судом не перевіряється.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній та додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції встановив, 20 січня 2023 року між ТзОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» і відповідачем ОСОБА_1 за допомогою Веб-сайту (creditkasa.com.ua), який є сукупністю інформаційних та телекомунікаційних систем ТзОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС», в рамках якої реалізуються технології обробки інформації з використанням технічних і програмних засобів і які у процесі обробки інформації діють як єдине ціле, було укладено електронний Договір про відкриття кредитної лінії № 1143-6056 (Кредитний договір), який підписано позичальником електронним підписом за допомогою одноразового ідентифікатора А 7020 (а.с. 16-27).

За умовами кредитного договору № 1143-6056 від 20 січня 2023 року кредитодавець взяв на себе зобов`язання надати відповідачу кредит для задоволення особистих потреб, на наступних умовах: сума кредиту - 18 000 грн.; строк кредитування - 300 днів; базовий період - 18 днів; знижена % ставка - 2,50 % в день; стандартна % ставка - 3,00 % в день.

Факт отримання коштів на картку позичальника ОСОБА_1 підтверджено довідкою директора ТзОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» про перерахування суми кредиту № 1143-6056 від 20 січня 2023 року за допомогою системи LiqPay (а.с. 48). Відповідач у своєму відзиві не заперечує факт отримання кредиту у такій сумі.

Факт перерахування коштів на банківський рахунок відповідача підтверджено листом АТ КБ «Приватбанк» від 11 квітень 2024 року (а.с. 56-70, 61).

Згідно складеної позивачем довідки, заборгованість відповідача за кредитним договором № 1143-6056 від 20 січня 2023 року, станом на 03 квітня 2024 року, складає: основний борг 13 900 грн.; заборгованість за відсотками - 114 258 грн.

Разом з тим, кредитодавцем було прийнято рішення про можливість застосування до позичальника програми лояльності для споживачів фінансових послуг ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС», а саме часткового списання заборгованості позичальнику за нарахованими процентами у сумі 53 058 гривень за умови погашення позичальником решти заборгованості за кредитним договором в розмірі 75 100 грн. (а.с. 74-77).

За правилом частини першої статті 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

За змістом статей 626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Загальні правила щодо форми договору визначено статтею 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205,207 ЦК України).

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статті 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зі статтею 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Матеріали справи свідчать про те, що договір між сторонами укладений в електронній формі.

Порядок укладання договорів в електронній формі регламентується також Законом України «Про споживче кредитування» та Законом України «Про електронну комерцію».

Зокрема, в ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування» зазначено, що Договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами.

Згідно із пунктом 6 частини 1статті 3 Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому, одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пунктом 12 частини 1 статті 3 Закону).

Відповідно до частини 3 статті 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини 4 статті 11 Закону).

Згідно із частиною 6статті 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом частини 8статті 11 Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договору, щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.

В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення з ОСОБА_1 заборгованості по нарахованих відсотках у сумі 61 200 грн., суд першої інстанції виходив з того, що з наданого позивачем розрахунку вбачається, що товариством не здійснюється будь-яких нарахувань (штраф, пеня) за порушення умов договору, а відтак і відсутні порушення норм закону, що визначені в п.5 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів». Згідно наданого розрахунку заборгованості,Товариство здійснює лише нарахування по процентах (згідно п. 4.6. та п. 10.1. Договору) за користування кредитом в строк договору (згідно п. 4.8. Договору), що погоджений між сторонами. Позивачем дотримано вимоги, зокрема ст. 1048 ЦК України, щодо встановлення розміру процентів за користування суми кредитом, що була надана ( поінформованості, доведена до відома) відповідача.

А тому, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість в розмірі 75 100 грн., з яких: прострочена заборгованість за кредитом - 13 900 грн.; прострочена заборгованість за нарахованими процентами - 61 200 грн.

Колегія суддів, з даними висновками суду першої інстанції не може не погодитися, оскільки судом правильно застосовано норми матеріального права, виходячи з такого.

Матеріалами справи підтверджено, що 20 січня 2023 року між ТзОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» та фізичною особою ОСОБА_1 , в рамках якої реалізуються технології обробки інформації з використанням технічних і програмних засобів і які у процесі обробки інформації діють як єдине ціле, було укладено в електронній формі кредитний договір № 1143-6056.

У відповідності до ч. 1 ст. 13 ЗУ «Про споживче кредитування», договір був укладений в письмовій формі у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними ЗУ «Про електронні документи та електронний документообіг», а також з урахуванням особливостей, передбачених ЗУ «Про електронну комерцію».

На виконання зазначених вимог ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», позичальнику було надано одноразовий ідентифікатор А7020, для підписання кредитного договору № 1143-6056 від 20 січня 2023 року, підтвердження ознайомлення з Правилами та інших супутніх документів, яким був підписаний кредитний договір та паспорт споживчого кредитування.

Відповідно до умов кредитного договору позивач взяв на себе зобов`язання надати відповідачу кредит на наступних умовах: сума кредиту 18 000 грн.; строк кредитування 300 днів (п. 4.8. Договору), дата повернення кредиту 15 листопада 2023 року (п. 4.8. Договору); стандартна % ставка 3,00 % за кожний день користування, пільгова % ставка 2,50 % за кожний день користування, знижена % ставка 2,50 % за кожний день користування (п.10.1 Договору).

У постанові Великої Палати ВС від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 вказала, що відповідно до ч.1 ст. 1048 та ч.1 ст.1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюється договором. Право кредитодавця нараховувати передбачені кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування (строку, на який позичальник отримав кредит) чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України.

Таким чином, колегія суддів вважає, що відповідно до пункту 10.1 кредитного договору позивач обґрунтовано нараховував проценти в межах строку, визначеного п. 4.8. кредитного договору, що відображено у розрахунку заборгованості.

Так, відповідно до довідки про укладений договір станом на 03 квітня 2024 року, що є розрахунком заборгованості за кредитним договором № 1143- 6056 від 20 січня 2023 року, вбачається, що:

у період з 20 січня 2023 року по 06 лютого 2023 року (включно) відповідачу нараховувалась знижена процентна ставка 2,50%, відповідно до умов п. 10.1. кредитного договору;

- 07 лютого 2023 року - відповідачем сплачено грошові кошти у розмірі 4 900,00 грн., які були зараховані у сплату відсотків за користування кредитними коштами;

- у період з 07 лютого 2023 року по 11 лютого 2023 року (включно) відповідачу нараховувалась стандартна процентна ставка 3,00 %, відповідно до умов п. 4.6. кредитного договору;

- 11 лютого 2023 року - відповідачем сплачено грошові кошти у розмірі 10 000 грн., з яких 4 100 грн. зараховано на погашення тіла кредиту, 5 900 грн. були зараховані у сплату відсотків за користування кредитними коштами;

- у період з 12 лютого 2023 року по 01 березня 2023 року (включно) відповідачу нараховувалась процентна ставка 2,5 %, відповідно до п.10.1 кредитного договору;

- у період з 02 березня 2023 року по 15 листопада 2023 року (включно) було застосовано стандартну процентну ставку 3,00 %, відповідно до умов п. 4.6. кредитного договору;

- з 16 листопада 2023 року відповідачу не нараховувались відсотки, у графі «ставка %» - 0,00% , у зв`язку із закінченням строку кредитування (п. 4.8. Кредитного договору). (а. с. 49-55).

Отже, розмір нарахованих процентів за кредитним договором № 1143-6056 від 20 січня 2023 року повністю узгоджується із розрахунком заборгованості долученим позивачем до матеріалів справи та умовами кредитного договору.

Доказів, які б спростовували правильність наданого банком розрахунку заборгованості за кредитним договором, апелянтом не надано.

Тому колегія суддів вважає, що вказаний розрахунок заборгованості є належним доказом, котрий узгоджується з умовами кредитного договору, з якого вбачається основний борг, нараховані відсотки, сума платежу та залишок нарахованих і не погашених відсотків відповідачем, який становить 128 158 грн.

Разом з тим кредитодавцем було прийнято рішення про можливість застосування до позичальника програми лояльності для споживачів фінансових послуг ТзОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС», а саме часткового списання заборгованості позичальнику за нарахованими процентами у сумі 53 058 грн. за умови погашення позичальником решти заборгованості за кредитним договором в розмірі 75 100 гривень (а. с.74-77).

Крім того, відповідно до вищезазначеного розрахунку штраф та комісія ОСОБА_1 не нараховувались.

Тож висновки суду першої інстанції щодо встановленого сторонами договору розміру відсотків за несвоєчасно виконані зобов`язання за кожен день прострочки, в розмірі 2,5- 3 % - є справедливими у розумінні ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» і не суперечать встановленим обмеженням, передбаченим ст. 21 ЗУ «Про споживче кредитування» є правильними, оскільки проценти за користування кредитом визначено відповідно до статтей 1048, 1054, 1056-1 ЦК України умовами кредитного договору та не є компенсацією у разі невиконання зобов`язань за договором в розуміння п. 5 ч.3 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Слід зазначити, що статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Так, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами встановлений частиною третьою цієї статті.

Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» визначено, що несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

Однак, дана норма стосується вимог про нарахування пені, яку позивач не нараховував.

Крім цього, у постанові Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17, зроблено висновок, що недійсність договору, як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати.

Однак, при розгляді даної справи в суді першої інстанції, ОСОБА_1 не заявляв зустрічних вимог про визнання недійсним кредитного договору в частині визначення розміру відсотків за користування кредитними коштами у зв`язку з його невідповідністю вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», «Про споживче кредитування».

Таким чином, апеляційний суд відхиляє доводи апелянта на здійснення порушення позивачем статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ТзОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС».

Посилання в апеляційній скарзі на п. 8.38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року в справі № 902/417/18 апеляційний суд до уваги не бере, оскільки висновки Верховного Суду стосуються правовідносин, які випливають із ст. 625 ЦК України про застосування якої позивач не просив.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи те, що судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано норми матеріального права та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, підстав для скасування оскаржуваного рішення колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 23 липня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 07 листопада 2024 року.

Судді В. М. Барков

В. Д. Фединяк

В. М. Луганська