Справа №567/1654/23
Провадження №2/567/140/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 вересня 2024 року м. Острог

Острозький районний суд Рівненської області у складі:

головуючий суддя - Василевич О.В.

секретар - Клімович О.О.

з участю представника позивачки - адвоката Оліферук Ж.А.

представника відповідача - адвоката Януля В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, в якому просила визнати транспортний засіб - автомобіль марки «Peugeot 3008», 2012 року випуску, та транспортний засіб - автомобіль марки «Fiat Doblo», 2004 року випуску, спільним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 частку вартості транспортного засобу - автомобіля марки «Peugeot 3008», 2012 року випуску, в розмірі 187 000 грн., та транспортного засобу - автомобіля марки «Fiat Doblo», 2004 року випуску, в розмірі 78 000 грн., разом 265 000 грн.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначає, що вона з 07.08.2010 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 20.11.2017 року у судовому порядку на підставі рішення Острозького районного суду Рівненської області.

Вказує, що за час перебування у шлюбі ними, як подружжям, було придбано два транспортних засоби: автомобіль марки «Peugeot 3008», 2012 року випуску, об`єм двигуна 1560 см.куб., та автомобіль марки «Fiat Doblo», 2004 року випуску, об`єм двигуна 1248 см.куб.

Зазначає, що відповідач був зареєстрований титульним власником вищевказаних транспортних засобів та реалізував їх без її згоди у період шлюбу, використавши отримані кошти для задоволення власних потреб, чим порушив її права співвласника автомобілів. Так, 02.02.2018 року автомобіль марки «Peugeot 3008», 2012 року випуску, об`єм двигуна 1560 см.куб., та 12.07.2017 року автомобіль марки «Fiat Doblo», 2004 року випуску, об`єм двигуна 1248 см.куб., були перереєстровані на нових власників.

Вказує, що факт реалізації відповідачем вищевказаних транспортних засобів підтверджується довідкою сервісного центру МВС від 18.07.2023 року.

Посилається на те, що у випадку поділу спільного сумісного майна подружжя, якщо один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Вказує, що ринкова вартість аналогічного транспортного засобу марки «Fiat Doblo», 2004 року випуску, об`єм двигуна 1248 см.куб., на веб-сайті для розміщення оголошень від приватних осіб з продажу транспортних засобів з пробігом «Авторіа» становить 156 000 грн. Водночас ринкова вартість аналогічного транспортного засобу «Peugeot 3008», 2012 року випуску, об`єм двигуна 1248 см.куб., на тому ж самому веб-сайті з продажу транспортних засобів «Авторіа» становить 374 000 грн.

Посилається на те, що вона, як співвласник автомобілів, бажає виділу своєї частки майна шляхом отримання грошової компенсації такої частки через неможливість поділу майна в натурі, так як дане майно є неподільним, та було реалізоване відповідачем без її згоди.

Вказує на те, що добровільний поділ майна подружжя - вищевказаних транспортних засобів не можливий, оскільки відповідач з цього приводу не бажає з нею спілкуватись.

З врахуванням наведеного, позивачка просить визнати транспортні засоби : марки «Peugeot 3008», 2012 року випуску, об`єм двигуна 1560 см.куб., та марки «Fiat Doblo», 2004 року випуску, об`єм двигуна 1248 см.куб., спільним майном подружжя ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , та стягнути з ОСОБА_2 на її користь вартість 1/2 частки вартості транспортного засобу марки «Peugeot 3008», 2012 року випуску, об`єм двигуна 1560 см.куб. - в розмірі 187 000 грн., та вартість 1/2 частки вартості транспортного засобу марки «Fiat Doblo», 2004 року випуску, об`єм двигуна 1248 см.куб. - в розмірі 78 000 грн., всього разом 265 000 грн. Крім того, просить стягнути з відповідача понесені нею судові витрати.?

Ухвалою суду від 08.09.2023 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання, відповідачу визначено строк для подання відзиву на позовну заяву.

26.10.2023 року відповідач ОСОБА_2 в поданій до суду заяві просив відмовити у задоволенні позовних вимог у зв`язку зі спливом позовної давності, вказуючи на наступне.

Відповідно до ст.ст.256-257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.2 ст.72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Зазначає, що згідно рішення Острозького районного суду Рівненської області від 20.11.2017 року у справі №567/765/17 було розірвано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

Вказує на те, що щонайменше з червня 2018 року позивачці було відомо про факт відчуження ним автомобілів, оскільки ОСОБА_5 в позовній заяві поданій 06.06.2018 року до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, серед іншого, вказала, що у власності ОСОБА_2 є трьохкімнатна квартира в АДРЕСА_1 та транспортний засіб марки «Peugeot 3008», водночас у відповіді на відзив в іншій цивільній справі № 567/733/18 позивачка повідомила суд, що їй відомо про те, що відповідач переоформив автомобіль марки «Peugeot 3008» на свого двоюрідного брата.

Відповідач вважає, що факт обізнаності позивачки про відчуження ним належних йому автомобілів ще в червні 2018 року підтверджуються рішенням Острозького районного суду Рівненської області від 25.10.2018 року у справі №567/733/18. Однак, впродовж наступних за 2018 роком трьох років позивачка до суду про захист її пpaв шляхом поділу майна подружжя не зверталася, відтак, вважає, що стосовно заявлених позивачкою позовних вимог минув строк позовної давності. Враховуючи наведене відповідач просить відмовити у задоволенні позову повністю.

01.11.2023 року представник позивачки в поданій до суду відповіді на відзив, яка по суті є відповіддю на заяву про застосування позовної давності, вважає, що строк позовної давності позивачкою не пропущено, з огляду на внесення змін до ЦК України щодо продовження строків на час дії карантину, а відтак позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Ухвалою суду від 22.02.2024 року задоволено клопотання представника позивачки та залишено без розгляду позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя в частині визнання транспортного засобу - автомобіля марки «Fiat Doblo», 2004 року випуску, спільним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а також залишено без розгляду позовні вимоги в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 частки вартості транспортного засобу - автомобіля марки «Fiat Doblo», 2004 року випуску, в розмірі 78 000 грн.

Ухвалою суду від 03.04.2024 року у справі призначено судову автотоварознавчу експертизу. Провадження у справі зупинено.

Ухвалою суду від 07.05.2024 року провадження у справі було поновлено, у зв`язку з надходженням клопотання судового експерта № СЕ-19/106-24/6541-АВ від 29.04.2024р., в якому він відповідно до ст.72 ЦПК України просить уточнити питання поставлені на вирішення експертизи, оскільки дійсну (ринкову) вартість вищевказаного автомобіля марки «Peugeot 3008» визначити не можливо, так як об`єкт дослідження не може бути наданий для проведення експертного огляду, а тому його вартість може бути визначена лише відповідно до подібних за технічними характеристиками та роком випуску транспортними засобами (середня ринкова вартість).

Ухвалою суду від 22.05.2024 року уточнено питання, які поставлені на вирішення судової автотоварознавчої експертизи, згідно ухвали суду від 03.04.2024 року у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя. Провадження у справі було зупинено.

За результатами проведеної судової автотоварознавчої експертизи складено висновок експерта №СЕ-19/106-21/6541-АВ від 12.06.2024 року.

Ухвалою суду від 20.06.2024 року поновлено провадження у справі.

09.07.2024 року представник позивачки в поданій до суду заяві збільшила позовні вимоги та просила визнати транспортний засіб марки «Peugeot 3008», 2012 року випуску, об`єм двигуна 1560 куб.см., ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_1 , спільним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , крім того просила з урахуванням висновку експерта №СЕ-19/106-21/6541-АВ від 12.06.2024 року стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 вартість 1/2 частки вартості транспортного засобу «Peugeot 3008», 2012 року випуску, об`єм двигуна 1560 куб.см. - в розмірі 239 260 грн. та понесені позивачкою судові витрати по справі.

Ухвалою суду від 09.07.2024 року, постановленої протокольно без виходу суду до нарадчої кімнати, закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні представник позивачки - адвокат Оліферук Ж.А. позовні вимоги підтримала повністю, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві та просила суд їх задовольнити. Пояснила, що сторони у справі з 07.08.2010 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який 20.11.2017 року був розірваний згідно рішення Острозького районного суду Рівненської області у справі № 567/765/17. За час перебування у шлюбі подружжям було придбано транспортний засіб - автомобіль марки «Peugeot 3008», 2012 року випуску, об`єм двигуна 1560 куб.см.

Титульним власником вищевказаного транспортного засобу був зареєстрований відповідач, який 02.02.2018 року відчужив його без згоди позивачки, перереєструвавши автомобіль на нового власника та використавши кошти для власних потреб, чим порушив права позивачки як співвласника транспортного засобу.

Вказує, що позивачка, як співвласник автомобіля, бажає виділу своєї частки майна шляхом отримання грошової компенсації такої частки через неможливість поділу майна в натурі у зв`язку з тим, що автомобіль є неподільним, зокрема, просить стягнути з відповідача половину вартості транспортного засобу «Peugeot 3008», 2012 року, з урахуванням середньої ринкової вартості автомобіля станом на час розгляду справи у суді та яка визначена у висновку експерта від 12.06.2024 року - у розмірі 239 260 грн.

За наведених обставин просить позов задовольнити та визнати транспортний засіб «Peugeot 3008», 2012 року випуску, об`єм двигуна 1560 куб.см., ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_1 , спільним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , окрім того просить стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 вартість 1/2 частки вартості транспортного засобу «Peugeot 3008», 2012 року випуску, об`єм двигуна 1560 куб.см. - в розмірі 239 260 грн., а також понесені позивачкою судові витрати по справі.

Представник відповідача - адвокат Януль В.С. в судовому засіданні заперечив проти позову, просив відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. Вважає, що позовні вимоги ґрунтуються лише на припущеннях позивачки та останньою не надано належних доказів, які б підтверджували вартість спірного автомобіля. Вказує, що вартість автомобіля марки «Peugeot 3008» на момент відчуження підтверджується звітом про визначення вартості транспортного засобу, наданого відповідачем, згідно якого вартість вказаного автомобіля становить 49 636 грн., та саме за вказаною ціною він був проданий відповідачем. Окрім того, зазначив, що при проведенні експертизи спірний автомобіль не був предметом дослідження, а відтак визначення його ринкової вартості не доведено. Також вважає, що позивачкою було пропущено строк позовної давності для звернення до суду, оскільки позивачці було достовірно відомо про факт відчуження відповідачем належного йому автомобіля з червня 2018 року,однак, впродовж наступних за 2018 роком трьох років позивачка за захистом своїх пpaв шляхом поділу майна подружжя до суду не зверталася. Враховуючи наведене просить відмовити у задоволенні позову повністю.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно із ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Судом встановлено, що позивачка та відповідач з 07.08.2010 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який 20.11.2017 року було розірвано в судовому порядку, що підтверджується копією рішення Острозького районного суду Рівненської області № 567/765/17 від 20.11.2017 року (а.с.6-7).

06.01.2017 року, тобто під час перебування сторін у шлюбі, було придбано автомобіль марки «Peugeot 3008», 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , титульним власником якого був зареєстрований відповідач ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 від 06.01.2017 року та довідкою Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Рівненській області (філія ГСЦ МВС) від 11.01.2024 року (а.с.73, 80).

Згідно ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що вищевказаний автомобіль був об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, та вказана обставина відповідачем не заперечується та в ході судового розгляду не спростована.

Згідно повідомлення Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Рівненській області (філія ГСЦ МВС) від 18.07.2023 автомобіль марки «Peugeot 3008», 2012 року випуску, який був зареєстрований на ОСОБА_2 , 02.02.2018 року було перереєстровано на нового власника (а.с.8).

Згідно з договором купівлі-продажу транспортного засобу від 01.02.2018 року ФОП ОСОБА_7 , як суб`єкт господарювання, що здійснює оптову та/або роздрібну торгівлю транспортними засобами на підставі договору комісії, укладеного з власником транспортного засобу «Peugeot 3008», 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 (т.б. з ОСОБА_2 ), продав, а покупець ОСОБА_8 - купив вищевказаний транспортний засіб. Ціна зазначеного транспортного засобу за домовленістю сторін визначена у розмірі 49 636 грн. (а.с.75).

Крім того, судом встановлено, що згідно звіту про визначення вартості колісного транспортного засобу від 01.02.2018 року оціночна вартість транспортного засобу марки «Peugeot 3008», 2012 року випуску, об`єм двигуна 1560 куб.см., з урахуванням технічного стану та комплектації визначена в розмірі 49 636 грн. (а.с.65-69).

Відповідно до повідомлення Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Рівненській області (філія ГСЦ МВС) від 11.01.2024 року встановлено, що станом на 10.01.2024 року (тобто на час розгляду справи у суді) ОСОБА_2 не є власником автомобіля марки «Peugeot 3008», 2012 року випуску (а.с.80).

Згідно з висновком судової автотоварознавчої експертизи №СЕ-19/106-24/6541-АВ від 12.06.2024 року середня ринкова ціна (вартість) автомобіля марки «Peugeot» модель «3008», 2012 року випуску, об`єм двигуна 1560 куб.см., ідентифікаційний номер кузова НОМЕР_1 , станом на 01.02.2018 року, становила 368 360 грн. Водночас, середня ринкова ціна (вартість) подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) автомобіля марки «Peugeot» модель «3008», 2012 року випуску, об`єм двигуна 1560 куб.см., ідентифікаційний номер кузова НОМЕР_1 , станом на даний час, а саме на дату проведення експертизи 12.06.2024, становить 478 520 грн. (а.с.127-134).

Отже, предметом спору є поділ транспортного засобу придбаного сторонами у шлюбі та відчуженого одним із подружжя, без згоди дружини та неповернення половини коштів за його відчуження.

Оцінюючи доводи сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про обґрунтованість позову в частині стягнення 1/2 частини вартості автомобіля з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої, третьої статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 60 СК України передбачає презумпцію спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який заперечує її застосування.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц (провадження № 61-15462св18), а також у постанові Верховного Суду від 28 грудня 2022 року у справі № 676/4308/21 (провадження № 61-7301св22).

Подібні правила викладені також у частині першій статті 57 СК України, відповідно до якої особистою приватною власністю дружини, чоловіка є зокрема майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

У разі, якщо спірне майно учасниками справи набуто в період перебування в шлюбі, той факт, що воно зареєстровано на одного з подружжя, не позбавляє іншого права на частку в такому майні.

Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 19 грудня 2022 року у справі № 330/1569/19.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

У Рішенні Конституційного Суду України від 19.09.2012 щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012) встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу).

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Сторони не заперечують, що автомобіль марки «Peugeot 3008», 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , був придбаний 06.01.2017 року під час шлюбу та зареєстрований на ОСОБА_2 .

ОСОБА_2 в ході судового розгляду не спростував презумпцію спільної сумісної власності подружжя щодо спірного автомобіля, оскільки ним не було надано жодних належних і допустимих доказів на підтвердження факту придбання спірного автомобіля, в тому числі, за його особисті кошти.

Таким чином, підстав для визнання спірного автомобіля особистою приватною власністю одного з подружжя судом не встановлено, а тому такий автомобіль до моменту його відчуження був об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в якому кожному із співвласників, як позивачці так і відповідачу, належало по 1/2 частині.

Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою (ч.1 ст.65 СК України).

Відповідно до ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Згідно з ч.2 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статті 69-71 СК України передбачають, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина та чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбаченим ЦК України.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма ч.3 ст.61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі (пункти 22, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»).

Один із подружжя може вимагати від іншого із подружжя 1/2 частину вартості спільного майна, якщо один із них здійснив його відчуження проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби (постанова ВС постанова від 05.04.2019 року справа №645/4711/15).

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 3 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18) у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливістю встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Верховний Суд зазначив, що такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Суд також бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, зокрема рішення у справі «Жукова проти України» (заява № 17367/14), де ЄСПЛ наголосив на важливості захисту майнових прав подружжя та необхідності справедливого розподілу спільного майна після розірвання шлюбу.

Згідно із правовою позицією Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження №61-9018сво18) у разі відчуження відповідачем спірного автомобіля на користь третьої особи позивач вправі вимагати стягнення з відповідача 1/2 частини його вартості, визначеної на час розгляду справи, а не визнання права власності на 1/2 його частини, оскільки поділу підлягає майно, яке набуте подружжям за час шлюбу, або ж кошти, які були отримані в результаті відчуження майна без згоди іншого співвласника.

Оскільки спірний автомобіль був придбаний під час шлюбу, він є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідач відчужив спірне майно без згоди позивачки, тому має відшкодувати останній 1/2 частину його вартості.

У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливістю встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає саме ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

При цьому, визначаючи розмір грошової компенсації 1/2 частини вартості автомобіля, суд виходить з того, що розмір компенсації за належну частку в майні, яке є спільною сумісною власністю подружжя та відчужене без згоди одного з них, визначається виходячи з вартості аналогічних транспортних засобів на час поділу майна, що відповідає правовому висновку, викладеному, зокрема у вищенаведеній постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18).

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи і ці дані встановлюються, в тому числі висновками експертів, та зважаючи на те, що зазначені висновки експертів містять інформацію щодо предмета доказування, тобто є належними (ст.77 ЦПК України), не одержані в порушення порядку, встановленого законом та на їх підставі в сукупності з іншими доказами, можна встановити дійсні обставини справи, то суд при вирішенні справи вважає їх допустимими та бере до уваги.

При цьому суд виходить також з того, що відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Згідно з ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.ч.1, 5-7 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд вважає, що кожна із сторін у даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи.

Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.

Відповідно до ч.1 ст.12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд.

Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої).

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова ВС від 02.10.18 року у справі № 910/18036/17).

Відповідно до ч.1, 2 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).

Висновком судової автотоварознавчої експертизи №СЕ-19/106-24/6541-АВ від 12.06.2024 року визначено, що середня ринкова ціна (вартість) подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) автомобіля марки «Peugeot» модель «3008», 2012 року випуску, об`єм двигуна 1560 куб.см., ідентифікаційний номер кузова НОМЕР_1 , станом на даний час, а саме на дату проведення експертизи 12.06.2024, становить 478 520 грн.

З огляду на встановлену презумпцію спільної власності подружжя спірного автомобіля, надання позивачкою доказів його вартості, визначення цієї вартості, а також ураховуючи засади змагальності і диспозитивності цивільного судочинства саме відповідачу в порядку черговості належить спростовувати відповідну презумпцію та надати належні та допустимі докази для з`ясування (спростування) заявлених до компенсації грошових коштів.

Відповідач посилається на те, що продаж автомобіля відбувся за 49 636 грн., а тому вважає, що саме вказана сума може підлягати поділу.

Такі доводи судом до уваги не приймаються, оскільки у договорі купівлі-продажу спірного автомобіля його ціна визначається за згодою сторін, яка може не відповідати його дійсній вартості, а також на момент поділу майна вартість автомобіля може змінитися, а тому під час вирішення спору суд зобов`язаний враховувати його дійсну вартість, що узгоджується з висновком, викладеним, зокрема, у постанові Верховного Суду від 29 травня 2024 року у справі № 711/3988/21 (провадження № 61-11094св23).

Водночас суд виходить із доведеності і обґрунтованості вимог позивачки, оскільки за загальним правилом придбане сторонами під час шлюбу майно є їх спільною сумісною власністю.

З врахуванням наведеного, оскільки відповідач презумпції спільної сумісної власності подружжя на спірний транспортний засіб та розміру вартості автомобіля не спростував, спірний автомобіль, який є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, було відчужено без згоди позивачки, суд приходить до висновку, що позивачка має право на відшкодування 1/2 частини вартості спірного автомобіля, визначеної станом на час розгляду справи, яка становить 239 260 грн.

Між тим, з матеріалів справи вбачається, що на час ухвалення рішення власник спірного автомобіля змінився, а відтак позовні вимоги про визнання автомобіля марки «Peugeot 3008», 2012 року випуску, об`єктом спільної сумісної власності подружжя, задоволенню не підлягають.

За вказаних обставин, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

З приводу доводів відповідача про застосування позовної давності суд зазначає наступне.

Обґрунтовуючи свої заперечення проти позову, відповідач зазначає що до вимог позивачки про поділ майна подружжя, заявлених після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. При цьому позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права власності. Вважає, що перебіг позовної давності розпочався з червня 2018 року, тобто з часу коли позивачці стало відомо про відчуження ним спірного автомобіля, тому цей матеріально-правовий строк закінчився у 2021 році.При цьому відповідач у своїй заяві про застосування позовної давності вказує, що з часу розірвання шлюбу та з часу коли позивачці стало відомо про порушення її права до часу подання позовної заяви про поділ майна минуло більше трьох років, позивачка була обізнана про існування спільного майна, яке не поділене між ними, проте із позовом до суду не зверталась. За вказаних обставин просить у позові відмовити за спливом позовної давності.

Так, згідно зі ст.72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Норми статей 256, 257, 260, 261 ЦК України вказують, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

При цьому Верховний Суд у своїй постанові від 21 грудня 2021 року у справі № 758/5454/18 зазначав, що вирішуючи питання про початок перебігу строку позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, бо саме по собі припинення шлюбу не є свідченням порушення права власності когось із подружжя. Неподання позову про поділ майна, в тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б свідчили про заперечення права одного з подружжя на набуте в період шлюбу майно, яке зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права такого подружжя.

Також в постанові Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі № 215/5672/20 зроблено висновок, що початок перебігу позовної давності у справах про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу реєстрації актів цивільного стану (статті 106,107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109,110 СК України), а від дня коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України), тобто з моменту виникнення спору між ними.

Згідно позиції Верховного Суду України від 23.09.2015 року у справі №6-258цс15 слідує, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Водночас, доповненим відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» №540-ІХ від 30 березня 2020 року, який вступив в законну силу 02.04.2020 року, пунктом 2-1 Прикінцевих положень Сімейного кодексу України передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 72, 128, 129, 139 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020 року (з наступними змінами) з метою запобігання поширення на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 12.03.2020 року до 22.05.2020 року встановлено карантин на всій території України.В подальшому строк карантину неодноразово продовжувався та карантин остаточно був відмінений з 24 год. 00 хв. 30.06.2023 року згідно постанови Кабінету Міністрів України №651 від 27.06.2023 року.

На момент набрання законної сили внесених змін до СК України, а саме 02.04.2020 року перебіг строку позовної давності для звернення позивачки з вказаним позовом до суду, встановлений ст.72 СК України, не закінчився, і такий строк був продовжений відповідно до п.2-1 Прикінцевих положень СК України - до закінчення строку дії карантину, встановленого постановою КМУ №211 від 11.03.2020 року, тобто фактично до 01.07.2023 року.

Також Законом України № 2120-ІХ від 15.03.2022 року, що набрав чинності 17.03.2022 року, розділ «Прикінцеві положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19, відповідно до якого у період дії в Україні воєнного стану строки визначенні статтями, зокрема ст.257 ЦК України, продовжуються на строк його дії.

Таким чином, з огляду на вищевикладене, клопотання відповідача про застосування позовної давності та відмову у зв`язку з цим у задоволенні позовних вимог задоволенню не підлягає, оскільки такий строк позивачкою при зверненні до суду з вищевказаним позовом не пропущено та підстав для застосування наслідків спливу позовної давності і відмови у позові з цих міркувань судом не встановлено.

Суд, вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивачки судових витрат зі сплати судового збору керується ч.1 ст.141 ЦПК України відповідно до якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, з огляду на те, що позов задоволено частково, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивачки слід стягнути судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 2 392,60 грн., а також витрати на проведення судової почеркознавчої експертизи в розмірі 4 543,70 грн., які підтверджені належними доказами.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.4, 12, 81, 258, 259, 263-265, 354 ЦПК України, -

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_5 ) 1/2 частину вартості автомобіля марки «Peugeot 3008», 2012 року випуску, об`єм двигуна 1560 куб.см., ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_1 , в сумі 239 260 (двісті тридцять дев`ять тисяч двісті шістдесят) грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2 392 (дві тисячі триста дев`яносто дві) грн. 60 коп. та витрати на проведення експертизи в розмірі 4 543 (чотири тисячі п`ятсот сорок три) грн. 70 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Рівненського апеляційного суду через Острозький районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 30.09.2024 року.

Суддя Острозького районного судуВасилевич О.В.