ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

30 жовтня 2024 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/14419/23

Головуючий у першій інстанції Логвіна Т. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/812/24

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючого- судді: Скрипки А.А.

суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.

секретар: Мальцева І.В.

учасники справи:

заявник: ОСОБА_1

заінтересовані особи: Чернігівська міська рада,

ІНФОРМАЦІЯ_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м.Чернігова у складі судді Логвіної Т.В. від 27 березня 2024 року, місце ухвалення рішення - м.Чернігів, у справі за заявою ОСОБА_1 про визнання особи безвісно відсутньою, заінтересовані особи: Чернігівська міська рада, ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про визнання особи безвісно відсутньою, зазначивши заінтересованою особою Чернігівську міську раду, в якій просила визнати безвісно відсутньою її дочку - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . В обґрунтування поданої заяви ОСОБА_1 вказувала, що останнім відомим місцем проживання (реєстрації) її дочки є АДРЕСА_1 . 30.10.2018 року ОСОБА_2 здійснила виїзд в пункті перетину Новотроїцьке (Бугас) на територію, непідконтрольну Україні, і з того часу її місце знаходження невідомо. ОСОБА_1 зазначала, що рішенням Новозаводського районного суду м.Чернігова від 23.12.2019 року її призначено опікуном над позбавленою батьківського піклування онукою - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьки якої - ОСОБА_4 та ОСОБА_2 позбавлені батьківських прав. За доводами ОСОБА_1 , вона є особою із інвалідністю 2 групи, і крім дочки, у неї є син - ОСОБА_5 , 1986 року народження, який є військовозобов`язаним. У контексті ч.7 статті 23 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію, у заяві ОСОБА_1 вказує, що у разі призову її сина на військову службу під час мобілізації, визнання її дочки ОСОБА_2 безвісно відсутньою, є необхідним для встановлення факту, що ОСОБА_1 , крім свого сина, не має інших працездатних осіб, зобов`язаних відповідно до закону її утримувати. ОСОБА_1 зазначала, що визнання її дочки безвісно відсутньою також є необхідним для вчинення інших юридичних дій у майбутньому.

Протокольною ухвалою Деснянського районного суду м.Чернігова від 08.11.2023 року до участі у справі в якості заінтересованої особи залучено ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.70).

Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 27.03.2024 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання особи безвісно відсутньою, відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 27.03.2024 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги її заяви в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 вказують, що оскаржуване рішення суду першої інстанції від 27.03.2024 року є незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню через порушення судом норм матеріального та процесуального права. В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції не дослідив та не навів у оскаржуваному рішенні від 27.03.2024 року надані заявником докази, а саме, довідки та листи від органів MBC, відповідно до яких було встановлено, що останнім місцем проживання ОСОБА_2 було АДРЕСА_1 , та яка 30.10.2018 року на пункті пропуску Новотроїцьке Бугас перетнула умовний кордон в сторону окупованої території. За доводами апелянта, незважаючи на те, що статтею 294 ЦПК України встановлено, що суд може з власної ініціативи витребувати необхідні докази, суд першої інстанції замість того, щоб направити відповідні запити до державних органів та органів місцевого самоврядування Запорізької області (м.Енергодар знаходиться в Запорізькій області) чи національних органів, чомусь зробив відповідні запити до аналогічних органів Чернігівської області. Апелянт вказує, що суд першої інстанції мав змогу отримати докази по справі у відповідних державних органах, місце яких встановлено відповідними рішеннями Кабінету Міністрів України, та більшість яких була переміщена (евакуйована) до міста Запоріжжя. Апелянт вважає безпідставним посилання суду першої інстанції при відмові у задоволенні заяви ОСОБА_1 на наказ Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25.04.2022 року №75, яким затверджено Перелік територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), до якого віднесено, зокрема, м.Енергодар, Запорізька область. На думку апелянта, суд першої інстанції необґрунтовано дійшов висновку про відмову у визнанні ОСОБА_2 безвісно відсутньою, оскільки на даний час остання відома адреса місця її проживання - м.Енергодар, перебуває в тимчасовій окупації, що унеможливлює збирання доказів, у зв`язку із чим заява про визнання фізичної особи безвісно відсутньою не підлягає задоволенню. ОСОБА_1 зазначає, що відповідно до ч.2 та ч.3 статті 17 Закону України Про забезпечення прав i свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України встановлено, що Україна зобов`язується вживати всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та Законами України, нормами міжнародного права, для якнайшвидшого звільнення території України від окупації, відновлення цілісності та суверенності держави, відновлення порушених внаслідок окупації прав i свобод людини i громадянина на всій території України. У разі неможливості здійснювати діяльність на тимчасово окупованій території місце розташування державних органів, утворених відповідно до Конституції та Законів України, визначається Кабінетом Міністрів України. Апелянт стверджує, що суд першої інстанції мав змогу зібрати відповідні докази у відповідних державних органах, місце яких встановлено відповідними рішеннями Кабінету Міністрів України, та більшість яких була переміщена (евакуйована) до міста Запоріжжя. Доводи апеляційної скарги вказують, що відповідно до статті 43 ЦК України, фізична особа може бути визнана судом безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування. При визнанні фізичної особи безвісно відсутньою настають правові наслідки, визначені статтею 44 ЦК України. Згідно статті 306 ЦПК України, у заяві про визнання фізичної особи безвісно відсутньою повинно бути назначено: для якої мети необхідно заявникові визнати фізичну особу безвісно відсутньою, обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи. ОСОБА_1 у своїй заяві навела відповідні докази у вигляді документів від органів MBC, які засвідчували факт того, що з 2018 року відомості щодо проживання її дочки в місті Енергодарі були відсутні та те, що її дочка у 2018 році перетнула умовний кордон з окупованою територією, та більше на територію України не поверталась, що підтверджується i відповідними доказами, отриманими судом першої інстанції від Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 13.10.2023 року №91-50063/18/23 щодо перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією України. Апелянт зазначає, що заявником у поданій до суду заяві була вказана юридична мета, яка необхідна ОСОБА_1 для визнання фізичної особи безвісно відсутньою. Тобто, ОСОБА_1 вважає, що нею в повній мірі були дотримані вимоги, встановлені статтею 43 ЦК України, що жодним чином не було спростовано судом першої інстанції. Апелянт вказує, що 21.09.2019 року Енергодарський міський суд Запорізької області у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про позбавлення батьківських прав, ухвалив рішення, яким задовольнив позов. У даному судовому рішенні суд встановив, що відповідно до довідки Чернігівського відділу поліції, останнє відоме місце реєстрації ОСОБА_2 є: АДРЕСА_1 , та що вона виїхала в пункті перетину Новотроїцьке (Бугас) на територію, непідконтрольну Українській владі. Місце її знаходження встановити не виявилось можливим. Апелянт стверджує, що рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області ще у 2019 році були встановлені певні факти, які підтверджували відсутність більше 1 року її дочки за місцем проживання. Апелянт також зауважує, що в аналогічних справах Деснянський районний суд м.Чернігова ухвалює протилежні рішення.

В судовому засіданні апеляційного суду, в режимі відеоконференції, представник заявника ОСОБА_1 - адвокат Савченко П.Д. підтримав вимоги та доводи поданої апеляційної скарги.

В судове засідання апеляційного суду заявник ОСОБА_1 , представники заінтересованих осіб: Чернігівської міської ради, ІНФОРМАЦІЯ_4 , належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду даної справи, не з`явились. Від Чернігівської міської ради на адресу Чернігівського апеляційного суду 29.10.2024 року надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника Чернігівської міської ради.

Відповідно до приписів ч.2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасника судового розгляду даної справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 13.12.2019 року (а.с.12).

Згідно копії свідоцтва про шлюб, 11.04.2009 року ОСОБА_4 уклав шлюб із ОСОБА_6 , прізвище дружини після реєстрації шлюбу: ОСОБА_7 (а.с.13).

Як вбачається із копії довідки Чернігівського відділу поліції Головного управління національної поліції в Чернігівській області №1-К-1967 від 12.03.2019 року, в ході проведеної перевірки за зверненням ОСОБА_1 щодо встановлення місцезнаходження її дочки ОСОБА_2 , встановлено останнє відоме місце реєстрації: АДРЕСА_1 . За час проведення перевірки встановити місцезнаходження ОСОБА_2 не виявилось можливим (а.с.14).

Згідно наявної у матеріалах справи інформації Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 13.10.2023 року №91-50063/18/23 щодо перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією України в період з 08.11.2017 року по 13.10.2023 року, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 30.10.2018 року на пункті пропуску Новотроїцьке (Бугас) перетнула державний кордон (а.с.55).

За інформацією Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області від 23.10.2023 року №2500-0802-7/70571, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на обліку не перебуває (а.с.57).

Відповідно до інформації Чернігівського обласного центру зайнятості №16.2/2327 від 11.10.2023 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на обліку, як безробітна в Чернігівській філії Чернігівського обласного центру зайнятості не перебуває (а.с.52).

Згідно інформації відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Чернігові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції №49643/1108-10-23-33.23/33.23, актовий запис про смерть, складений на ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , по Відділу відсутній (а.с.61).

Відповідно до інформації Головного управління національної поліції в Чернігівській області №1816/124/26/01-2023 від 18.10.2023 року, за обліками оперативно-довідкових картотек Управління інформаційно-аналітичної підтримки ГУНП в Чернігівській області та Департаменту інформатизації МВС України, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до кримінальної відповідальності не притягувалась, в розшуку не перебуває (а.с.59).

Згідно відповіді Комунального підприємства ЖЕК-13 Чернігівської міської ради №02-07/141 від 17.10.2023 року, стосовно наявної інформації щодо ОСОБА_2 (відоме місце проживання: АДРЕСА_2 ), підприємство доводить до відома, що згідно інформації особового рахунку, ОСОБА_9 ніколи не була зареєстрована за вказаною адресою (а.с.54).

Як вбачається із оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 27.03.2024 року, відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання особи безвісно відсутньою, суд першої інстанції зазначив, що наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25.04.2022 року №75 затверджено Перелік територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), до якого віднесено, зокрема, м. Енергодар, Запорізька область. Враховуючи наявні у матеріалах даної справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність можливості визнати ОСОБА_2 безвісно відсутньою, оскільки на даний час остання відома адреса місця її проживання (м.Енергодар), перебуває в тимчасовій окупації, що унеможливлює збирання доказів, у зв`язку з чим заява про визнання фізичної особи безвісно відсутньою не підлягає задоволенню.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 відносно того, що висновок оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 27.03.2024 року про відмову у задоволенні вимог заяви ОСОБА_1 не узгоджується із фактичними обставинами справи та нормами матеріального права, не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції від 27.03.2024 року, оскільки вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.

В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції не дослідив та не навів у оскаржуваному рішенні від 27.03.2024 року надані заявником докази, а саме, довідки та листи від органів MBC, відповідно до яких було встановлено, що останнім місцем проживання ОСОБА_2 було АДРЕСА_1 , та яка 30.10.2018 року на пункті пропуску Новотроїцьке Бугас перетнула умовний кордон в сторону окупованої території. За доводами апелянта, незважаючи на те, що статтею 294 ЦПК України встановлено, що суд може з власної ініціативи витребувати необхідні докази, суд першої інстанції замість того, щоб направити відповідні запити до державних органів та органів місцевого самоврядування Запорізької області (м.Енергодар знаходиться в Запорізькій області) чи національних органів, чомусь зробив відповідні запити до аналогічних органів Чернігівської області. Апелянт вказує, що суд першої інстанції мав змогу отримати докази по справі у відповідних державних органах, місце яких встановлено відповідними рішеннями Кабінету Міністрів України, та більшість яких була переміщена (евакуйована) до міста Запоріжжя. Апелянт вважає безпідставним посилання суду першої інстанції при відмові у задоволенні заяви ОСОБА_1 на наказ Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25.04.2022 року №75, яким затверджено Перелік територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), до якого віднесено, зокрема, м.Енергодар, Запорізька область. На думку апелянта, суд першої інстанції необґрунтовано дійшов висновку про відмову у визнанні ОСОБА_2 безвісно відсутньою, оскільки на даний час остання відома адреса місця її проживання - м.Енергодар, перебуває в тимчасовій окупації, що унеможливлює збирання доказів, у зв`язку із чим заява про визнання фізичної особи безвісно відсутньою не підлягає задоволенню. ОСОБА_1 зазначає, що відповідно до ч.2 та ч.3 статті 17 Закону України Про забезпечення прав i свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України встановлено, що Україна зобов`язується вживати всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та Законами України, нормами міжнародного права, для якнайшвидшого звільнення території України від окупації, відновлення цілісності та суверенності держави, відновлення порушених внаслідок окупації прав i свобод людини i громадянина на всій території України. У разі неможливості здійснювати діяльність на тимчасово окупованій території місце розташування державних органів, утворених відповідно до Конституції та Законів України, визначається Кабінетом Міністрів України. Апелянт стверджує, що суд першої інстанції мав змогу зібрати відповідні докази у відповідних державних органах, місце яких встановлено відповідними рішеннями Кабінету Міністрів України, та більшість яких була переміщена (евакуйована) до міста Запоріжжя. Доводи апеляційної скарги вказують, що відповідно до статті 43 ЦК України, фізична особа може бути визнана судом безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування. При визнанні фізичної особи безвісно відсутньою настають правові наслідки, визначені статтею 44 ЦК України. Згідно статті 306 ЦПК України, у заяві про визнання фізичної особи безвісно відсутньою повинно бути назначено: для якої мети необхідно заявникові визнати фізичну особу безвісно відсутньою, обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи. ОСОБА_1 у своїй заяві навела відповідні докази у вигляді документів від органів MBC, які засвідчували факт того, що з 2018 року відомості щодо проживання її дочки в місті Енергодарі були відсутні та те, що її дочка у 2018 році перетнула умовний кордон з окупованою територією, та більше на територію України не поверталась, що підтверджується i відповідними доказами, отриманими судом першої інстанції від Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 13.10.2023 року №91-50063/18/23 щодо перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією України. Апелянт зазначає, що заявником у поданій до суду заяві була вказана юридична мета, яка необхідна ОСОБА_1 для визнання фізичної особи безвісно відсутньою. Тобто, ОСОБА_1 вважає, що нею в повній мірі були дотримані вимоги, встановлені статтею 43 ЦК України, що жодним чином не було спростовано судом першої інстанції.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 27.03.2024 року, виходячи із наступного.

Згідно із приписами ч.1 статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Відповідно до статті 43 ЦК України, фізична особа може бути визнана судом безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування. У разі неможливості встановити день одержання останніх відомостей про місце перебування особи початком її безвісної відсутності вважається перше число місяця, що йде за тим, у якому були одержані такі відомості, а в разі неможливості встановити цей місяць - перше січня наступного року. Порядок визнання фізичної особи безвісно відсутньою встановлюється ЦПК України.

Частиною першою статті 293 ЦПК України передбачено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про визнання фізичної особи безвісно відсутньою (пункт 3 частини другої статті 293 ЦПК України).

Згідно із положеннями статті 306 ЦПК України, у заяві про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою повинно бути зазначено: для якої мети необхідно заявникові визнати фізичну особу безвісно відсутньою або оголосити її померлою; обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи, або обставини, що загрожували смертю фізичній особі, яка пропала безвісти, або обставини, що дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку.

Суд до початку розгляду справи встановлює осіб (родичів, співробітників тощо), які можуть дати свідчення про фізичну особу, місцеперебування якої невідоме, а також запитує відповідні організації за останнім місцем проживання відсутнього (житлово-експлуатаційні організації, органи реєстрації місця проживання осіб або органи місцевого самоврядування) і за останнім місцем роботи про наявність відомостей щодо фізичної особи, місцеперебування якої невідоме (частина перша статті 307 ЦПК України).

Суд розглядає справу за участю заявника, свідків, зазначених у заяві, та осіб, яких сам суд визнає за потрібне допитати, і ухвалює рішення про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або про оголошення її померлою (частина перша статті 308 ЦПК України).

Безвісна відсутність - це посвідчення в судовому порядку тривалої відсутності фізичної особи в місці її постійного проживання за умов, що не вдалося встановити місце її знаходження (перебування). При визнанні особи безвісно відсутньою застосовується презумпція, що особа є живою, однак встановити її місце знаходження у цей час неможливо, причому вказана презумпція має спростовний характер.

За положеннями статті 43 ЦК України визначено, що фізична особа може бути визнана судом безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування.

Зазначена норма права передбачає перш за все з`ясування місця постійного проживання особи на час її зникнення, заходів, які приймав заявник для встановлення місця знаходження особи, щодо якої ставиться питання про визнання безвісно відсутньою, та чи були вичерпані усі можливості для її знаходження.

Підставами для визнання фізичної особи безвісно відсутньою є сукупність юридичних фактів, тобто юридичний склад, до якого включаються: а) відсутність відомостей про перебування фізичної особи у місці її постійного проживання; б) відсутність відомостей про дійсне перебування особи і неможливість отримати такі відомості; в) сплив річного строку з дня одержання останніх відомостей про місце перебування фізичної або з дня, визначеного відповідно до частини другої статті 43 ЦК України; г) наявність у заявника правової зацікавленості у вирішенні питання про визнання особи безвісно відсутньою.

Вказане відповідає правовим висновкам, викладеним Верховним Судом у постановах: від 07.05.2018 року у справі №225/1297/17, провадження №61-3902св18, від 22.11.2018 року у справі №225/882/17, провадження №61-34068св18, від 05.02.2020 року у справі №756/17293/17, провадження №61-16093св19, від 06.05.2020 року у справі №760/3112/16-ц, провадження №61-48362св18, від 05.06.2024 року у справі №183/7128/23, провадження №61-961св24.

Відповідно до приписів ч.4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно зі статтею 129 Конституції України, до основних засад судочинства належить, зокрема, принцип змагальності сторін і свободи в наданні ними суду своїх доказів та в доведенні перед судом їхньої переконливості.

Вказане положення є головним нормативним закріпленням принципів змагальності та диспозитивності в законодавстві України.

Загальна формула принципу змагальності та диспозитивності у цивільному судочинстві закріплена у статтях: 12,13 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до принципу диспозитивності, обов`язок доказування фактичних обставин, що мають значення для справи, повною мірою покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно положень статті 80 ЦПК України, яка регламентує достатність доказів, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.1, ч.6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За правилами ч.1, ч.2, ч.3 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як вбачається із поданої ОСОБА_1 заяви про визнання безвісно відсутньою її дочки ОСОБА_2 (а.с.1-3), у обґрунтування заявленої вимоги ОСОБА_1 вказувала, що останнім відомим місцем проживання (реєстрації) її дочки є АДРЕСА_1 . 30.10.2018 року ОСОБА_2 здійснила виїзд в пункті перетину Новотроїцьке (Бугас) на територію, непідконтрольну Україні, і з того часу її місце знаходження невідомо. ОСОБА_1 зазначала, що рішенням Новозаводського районного суду м.Чернігова від 23.12.2019 року її призначено опікуном над позбавленою батьківського піклування онукою - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьки якої - ОСОБА_4 та ОСОБА_2 позбавлені батьківських прав. За доводами ОСОБА_1 , вона є особою із інвалідністю 2 групи, і крім дочки, у неї є син - ОСОБА_5 , 1986 року народження, який є військовозобов`язаним. У контексті ч.7 статті 23 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію, у заяві ОСОБА_1 вказує, що у разі призову її сина на військову службу під час мобілізації, визнання її дочки ОСОБА_2 безвісно відсутньою, є необхідним для встановлення факту, що ОСОБА_1 , крім свого сина, не має інших працездатних осіб, зобов`язаних відповідно до закону її утримувати. ОСОБА_1 зазначала, що визнання її дочки безвісно відсутньою також є необхідним для вчинення інших юридичних дій у майбутньому.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 13.12.2019 року (а.с.12).

Згідно копії свідоцтва про шлюб, 11.04.2009 року ОСОБА_4 уклав шлюб із ОСОБА_6 , прізвище дружини після реєстрації шлюбу: ОСОБА_7 (а.с.13).

Відповідно до наявної у матеріалах справи інформації Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 13.10.2023 року №91-50063/18/23 щодо перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією України в період з 08.11.2017 року по 13.10.2023 року, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 30.10.2018 року на пункті пропуску Новотроїцьке (Бугас) перетнула державний кордон (а.с.55).

Згідно інформації відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Чернігові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції №49643/1108-10-23-33.23/33.23, актовий запис про смерть, складений на ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , по Відділу відсутній (а.с.61).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 27.03.2024 року, до якого суд дійшов на підставі дослідження зібраних у справі доказів, та надання їм відповідної оцінки у їх сукупності, відносно того, що у матеріалах справи відсутні належні та достатні докази, у розумінні приписів статей: 77, 80 ЦПК України, відносно того, що протягом одного року у місці постійного проживання ОСОБА_2 немає відомостей про місце її перебування.

Доводи апеляційної скарги вказують, що 21.09.2019 року Енергодарський міський суд Запорізької області у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про позбавлення батьківських прав, ухвалив рішення, яким задовольнив позов. У даному судовому рішенні суд встановив, що відповідно до довідки Чернігівського відділу поліції, останнє відоме місце реєстрації ОСОБА_2 є: АДРЕСА_1 , та що вона виїхала в пункті перетину Новотроїцьке (Бугас) на територію, непідконтрольну Українській владі. Місце її знаходження встановити не виявилось можливим. Апелянт стверджує, що рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області ще у 2019 році були встановлені певні факти, які підтверджували відсутність більше 1 року її дочки за місцем проживання.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 27.03.2024 року, виходячи із наступного.

Обставини, зазначені Енергодарським міським судом Запорізької області у рішенні від 21.09.2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про позбавлення батьківських прав, не можуть бути підставою для задоволення судом заяви ОСОБА_1 про визнання безвісно відсутньою ОСОБА_2 . Оскільки у зазначеному судовому рішенні, на яке посилається апелянт, суд встановив, що відповідно до довідки Чернігівського відділу поліції, останнє відоме місце реєстрації ОСОБА_2 , є: АДРЕСА_1 , та що вона виїхала в пункті перетину Новотроїцьке (Бугас) на територію, непідконтрольну Українській владі. Місце її знаходження встановити не виявилось можливим. Отже, рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 21.09.2019 року встановлені певні факти, які підтверджували відсутність дочки заявника ОСОБА_1 за місцем проживання, у хронологічному розумінні, саме станом на 2019 рік, коли відбувався розгляд справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про позбавлення батьківських прав.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що заявник ОСОБА_1 посилається на відсутність відомостей про місце перебування ОСОБА_2 як мінімум з 2019 року, при цьому, у матеріалах справи відсутні відповідні дані, які вчинялись ОСОБА_1 з 2019 року щодо з`ясування причин відсутності її дочки за останнім відомим місцем проживання. Вказаних обставин не наведено стороною заявника і в ході судового розгляду даної справи. При цьому, сам по собі факт втрати зв`язку ОСОБА_1 із ОСОБА_2 , і фактична відсутність відомостей про її місце перебування, не є безумовною підставою для визнання особи безвісно відсутньою.

Відповідно до приписів ч.6 статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 27.03.2024 року, у якому суд, із посиланням на Наказ Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25.04.2022 року №75, зазначив про відсутність можливості визнати ОСОБА_2 безвісно відсутньою, оскільки на даний час остання відома адреса місця її проживання (м. Енергодар), унеможливлює збирання доказів, в порядку ч.1 статті 307 ЦПК України, у зв`язку із чим заява про визнання ОСОБА_2 безвісно відсутньою, не підлягає задоволенню.

Доводи апеляційної скарги відносно того, що у аналогічних справах Деснянський районний суд м.Чернігова ухвалює протилежні рішення, не можуть бути підставою для задоволення вимог заяви ОСОБА_1 , оскільки кожна цивільна справа має свої індивідуальні фактичні обставини, які мають бути документально підтвердженими. Щодо вибору і застосування норм права до спірних правовідносин, то у відповідності до приписів ч.4 статті 263 ЦПК України, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи наведене вище, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновку оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 27.03.2024 року про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання особи безвісно відсутньою, оскільки вказаний висновок суду узгоджується із фактичними обставинами справи та нормами права, які регулюють дані правовідносини.

За даних обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 27.03.2024 року, підлягає залишенню без змін.

Керуючись статтями: 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 27 березня 2024 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий: Судді: