ПОСТАНОВА

іменем України

05 листопада 2024 року м. Кропивницький

справа № 404/4275/23

провадження № 22-ц/4809/1518/24

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах Чельник О.І. (головуючий, суддя-доповідач), Дуковського О.Л., Мурашка С.І.,

за участю секретаря судового засідання Антошиної А.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_4 , в інтересах якого діє адвокат Пастух Вікторія Віталіївна,на рішення Кіровського районного суду міста Кіровограда від 06 серпня 2024 року у складі судді Варакіної Н.Б.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу.

В обґрунтування заявленого позову посилалася на те, що 31 жовтня 2022 року між нею, ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Маріновою Л.С., зареєстрований у реєстрі за №383. Згідно з п.п.1.1 та 2.1 договору позики вона передала у власність ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 6200000 грн, що за комерційним курсом на дату договору становило 40 грн за одну умовну одиницю та еквівалентно 155000 доларів США. Відповідно до п.3.3 договору позики ОСОБА_2 своїм підписом під цим договором підтвердив факт отримання від позивача грошових коштів у розмірі 6200000 грн, як позику, у повному обсязі. Відповідно до п.3.4 договору позика надається ОСОБА_2 до 15 грудня 2022 року. У п.3.7 договору позики зазначено, що сторони домовилися про те, що ОСОБА_2 повинен повернути позивачеві суму позики, а позивач зобов`язаний прийняти від відповідача грошову суму у повному обсязі. Після повного виконання позичальником свого зобов`язання позикодавець зобов`язаний оформити заяву, підпис на якій буде нотаріально засвідчений, про виконання позичальником своїх зобов`язань по даному договору (п. 3.8 договору). Однак, у порушення умов договору позики, ОСОБА_2 жодних платежів за договором позики не здійснив, отриманні у позику грошові кошти позивачеві не повернув. Загальна сума заборгованості за договором позики складає 6344306,10 грн, з яких основна сума заборгованості 6200000 грн, сума 3% річних за період з 16.12.2022 по 25.03.2023 - 50958,90 грн, сума інфляційних втрат за період з 16.12.2022 по 25.03.2023 - 93347,20 грн.

Також вказала, що на час укладання договору позики ОСОБА_2 перебував у шлюбі з ОСОБА_3 . Відповідно до пункту 6.8. договору позики договір укладається за письмовою згодою дружини позичальника - ОСОБА_3 , викладеної в заяві, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Маріновою Л.С. 31 жовтня 2022 року за реєстровим номером 382. Відповідно до цієї заяви ОСОБА_3 надала свою згоду своєму чоловікові - ОСОБА_2 взяти у позику грошові кошти у сумі 6200000 грн у позивача та надала свою згоду на укладання та підписання відповідного договору. При цьому ОСОБА_3 заявила у вказаній заяві, що договір позики, пов`язаний із зобов`язанням чоловіка, зобов`язаннями інших осіб перед її чоловіком відповідатимуть інтересам її сім`ї та погодилася, щоб умови такого договору визначалися її чоловіком самостійно.

Посилаючись на зазначені обставини просила суд стягнути на її користь заборгованість за договором позики у розмірі 6200000 грн, 3 % річних за період з 16.12.2022 по 25.03.2023 в розмірі 50958,90 грн та інфляційні втрати за період з 16.12.2022 по 25.03.2023 в розмірі 93347,20 грн, а також судові витрати, пов`язані з розглядом справи.

Рішенням Кіровського районного суду міста Кіровограда від 06 серпня 2024 року позов задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 борг у розмірі 6200000 грн. У задоволенні позову в частині стягнення трьох відсотків річних та суми інфляційних втрат відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням ОСОБА_4 , в інтересах якої діє адвокат Пастух Вікторія Віталіївна,подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, просила вказане рішення суду скасувати в частині задоволених вимог до неї та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у цій частині.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

Сторони у судове засідання апеляційного суду не з`явилися. Про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Причини неявки суду не повідомили. ОСОБА_5 , яка діє в інтересах ОСОБА_4 , направила клопотання про відкладення розгляду справи без зазначення жодних причин та підстав. Колегія суддів визнала таке клопотання необґрунтованим та постановила ухвалу про розгляд справи у відсутності сторін на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції, в частині солідарного стягнення боргу з ОСОБА_3 скасуванню з ухваленням нового рішення у цій частині про відмову у задоволенні позовних вимог.

В іншій частині рішення суду не оскаржується, тому перегляду та перевірці в апеляційному порядку не підлягає.

Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами по справі, що 31 жовтня 2022 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Маріновою Л.С., зареєстрований у реєстрі за №383 (а.с.6-8).

Згідно з п.п.1.1, 2.1 договору позики ОСОБА_1 передала у власність ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 6200000 грн, що за комерційним курсом на дату договору становило 40 грн за одну умовну одиницю та еквівалентно 155000 доларів США. Відповідно до п.2.2 договору позика надавалася позичальнику без сплати процентів від суми позики, крім того позикодавець та позичальник не переслідують мети збереження фінансових активів та/або надання будь-яких компенсацій, як плати за користування такими коштами, а лише для особистих потреб позичальника. Згідно з п.3.3 договору позики позичальник своїм підписом під цим договором підтвердив факт отримання від позикодавця грошових коштів у розмірі 6200000 грн, як позики у повному обсязі. Пунктом 3.4 договору передбачено, що позика надавалася позичальнику до 15 грудня 2022 року. Згідно з п.3.7 договору позики сторони домовилися, що позичальник повинен повернути позикодавцеві суму у повному обсязі, а позикодавець зобов`язаний прийняти від позичальника грошову суму у повному обсязі. Після повного виконання позичальником свого зобов`язання позикодавець зобов`язаний оформити заяву, підпис на якій буде нотаріально засвідчений, про виконання позичальником своїх зобов`язань по даному договору (п.3.8 договору позики). Згідно з пунктом 6.8. договору позики договір укладається за письмовою згодою дружини позичальника - ОСОБА_4 , викладеної в заяві, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Маріновою Л.С. 31 жовтня 2022 року за реєстровим №382.

Як свідчить заява від 31 жовтня 2022 року за реєстровим номером 382 ОСОБА_3 надала свою згоду своєму чоловікові - ОСОБА_2 взяти в позику грошові кошти у сумі 6200000 грн, що за комерційним курсом на дату договору становить 40 грн за одну умовну одиницю та еквівалентно 155000 доларів США у ОСОБА_1 , на умовах, визначених її чоловіком самостійно. Надала свою згоду на укладання та підписання відповідного договору (а.с.9-10).

02 лютого 2023 року ОСОБА_1 направила на адресу відповідачів листи-претензії про повернення грошових коштів, отриманих по договору позики (а.с.11-21).

Згідно з наведеним позивачем розрахунком заборгованості за договором позики загальна сума заборгованості відповідачів перед позивачем становить 6344306,10 грн, з яких: основна сума боргу 6200000 грн, 3% річних за період з 16.12.2022 по 25.03.2023 50958,90 грн. та інфляційні втрати за період з 16.12.2022 по 25.03.2023 93347,20 грн (а.с.2-3).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передання грошової суми позичальнику.

За суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною першою статті 60 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Подібні положення містить і стаття 368 ЦК України.

Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Тобто, інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої у разі, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує з частиною четвертою статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Відповідно до частини другої статті 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. За спільними зобов`язаннями подружжя останнє відповідає усім своїм майном.

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц, провадження № 14-72цс19.

Отже, суди повинні досліджувати, чи були отримані грошові кошти витрачені в інтересах сім`ї, чи підтверджено це відповідними доказами, а також з`ясовувати, чи надавав інший з подружжя у письмовій формі згоду на укладення договору позики.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 20 лютого 2013 року у справі № 6-163цс12.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Перебування відповідачів у зареєстрованому шлюбі на час виникнення правовідносин щодо позики само по собі не є безумовною підставою для покладення на іншого з подружжя, який не був позичальником за договором позики, у солідарному порядку обов`язків, визначених договором позики щодо повернення суми боргу, оскільки за таких умов підлягає доведенню укладення договору в інтересах сім`ї та використання отриманих у позику коштів в інтересах сім`ї.

Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 15 грудня 2021 року у справі № 205/4616/15-ц, від 02 листопада 2022 року у справі № 754/6033/18, від 28 червня 2023 року у справі № 712/13196/21,від 27 березня 2024 року у справі № 359/950/16-ц.

Апеляційним судом встановлено, що матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів того, що грошові кошти, одержані за договором позики, ОСОБА_2 використав у інтересах сім`ї колишнього подружжя з ОСОБА_3 .

Крім того, як убачається з пункту п.2.2 договору позики позикодавець та позичальник не переслідують мети збереження фінансових активів та/або надання будь-яких компенсацій, як плати за користування такими коштами, а лише для особистих потреб позичальника, а саме ОСОБА_2 .

Відсутність доказів укладення сторонами договору позики в інтересах сім`ї, а також про те, що кошти були витрачені в інтересах сім`ї ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , унеможливлює стягнення боргу з дружини позичальника у солідарному порядку, що є підставою для відмови у задоволенні позову до ОСОБА_3 .

Тому, ураховуючи умови договору позики від 31 жовтня 2022 року, якими визначено отримання грошових коштів для особистих потреб позичальника, недоведення факту укладення договору позики в інтересах сім`ї та використання отриманих грошових коштів для задоволення потреб сім`ї колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для солідарного обов`язку з повернення грошових коштів за договором позики, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України щодо законності і обґрунтованості. Зазначене призвело до неправильного застосування судом норм матеріального та процесуального права, а відтак і помилкового визначення юридичних наслідків цих обставин та відповідно до вимог п.п.2, 3, 4 ч.1 ст.376 ЦПК України є підставою для скасування рішення Кіровського районного суду міста Кіровограда від 06 серпня 2024 року в частині, що оскаржується, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про солідарне стягнення боргу та судових витрат.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, що у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З позивача на користь відповідача підлягають стягненню понесені судові витрати, які було сплачено за подання апеляційної скарги, у розмірі 10065 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 , в інтересах якого діє адвокат Пастух Вікторія Віталіївна, задовольнити.

Рішення Кіровського районного суду міста Кіровограда від 06 серпня 2024 року скасувати в частині, що оскаржується, та ухвалити у цій частині нове.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про солідарне стягнення боргу та судових витрат - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги у розмірі 10065 (десять тисяч шістдесят п`ять) грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 07 листопада 2024 року.

Головуючий суддя О.І. Чельник

Судді О.Л. Дуковський

С.І. Мурашко