Справа № 354/1005/22
Провадження № 22-ц/4808/856/24
Головуючий у 1 інстанції Єрмак Н. В.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.

суддів: Бойчука І.В., Пнівчук О.В.,

за участю секретаря Струтинська Д.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Гайтанюк Мар`яни Миколаївни на рішення Яремчанського міського суду від 26 березня 2024 року, ухвалене в складі судді Єрмак Н.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою,

в с т а н о в и в:

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суд з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою.

Позовні вимоги мотивовано тим, що згідно заяви позивача від 21.11.2019 року про затвердження меж земельної ділянки розміром 0,0100 га для будівництва гаражу по АДРЕСА_1 сьомого скликання двадцять дев`ятої сесії винесла рішення за №301-29/2019 від 24.12.2019 року про затвердження таких меж. Цим же скликанням сесії прийнято рішення за №301-29/2019 про надання дозволу виконавчому комітету Ворохтянської селищної ради на розроблення детального плану території на земельну ділянку площею 0,0100 га для будівництва гаражу по АДРЕСА_1 .

Надалі після фактичного виконання зазначених рішень позивачем 02.03.2020 року подано заяву про затвердження плану території на земельну ділянку площею 0,0100 га для будівництва гаражу по АДРЕСА_1 та надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення такої земельної ділянки. За результатами розгляду зазначеної заяви Ворохтянська селищна рада сьомого скликання 02.06.2020 року винесла рішення №321-31/2020 про затвердження детального планування території, виготовленого виконавчим комітетом Ворохтянської селищної ради на земельну ділянку площею 0,0100 га для будівництва гаражу по вул. Руднєва ОСОБА_1 . Цим же скликанням сесії прийнято рішення про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення такої земельної ділянки.

На підставі заяви від 26.07.2021 року про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0100 га (кадастровий номер :19:003:0063) для будівництва та обслуговування гаражу по АДРЕСА_1 восьмого скликання прийнято рішення від 12.08.2021 року за №140-10/2021 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з земель комунальної власності площею 0,0100 га (кадастровий номер :19:003:0063) для будівництва та обслуговування гаражу по АДРЕСА_1 ОСОБА_1 , жителю АДРЕСА_1 , та передано земельну ділянку у приватну власність останньому.

Однак, суміжний землекористувач ОСОБА_2 , свідомо порушуючи вимоги чинного законодавства, умисно перешкоджає вільному користуванню земельною ділянкою за кадастровим номером :19:003:0063 її законному власнику ОСОБА_1 шляхом розташування на зазначеній земельній ділянці дерево-матеріалів.

Позивач направляв відповідачу заяву з вимогою звільнити вказану земельну ділянку і усунути перешкоди у користуванні належним йому майном.

Не отримавши відповіді на свій лист, а також у зв`язку з неможливістю вільно володіти, користуватися і розпоряджатись своїм майном, просив суд зобов`язати ОСОБА_2 негайно звільнити від дерево-матеріалів або будь-якого приватного майна, що належить останньому, земельну ділянку за кадастровим номером: :19:003:0063, що на праві приватної власності належить ОСОБА_1 .

Рішенням Яремчанського міського суду від 26 березня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, представник ОСОБА_1 адвокат Гайтанюк М.М. подала апеляційну скаргу. Вважає дане рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи.

Вважає, що у порушення вимог ст. 178 ЦПК України суд безпідставно взяв до уваги усні пояснення відповідача, які не підтверджені жодними доказами, про те, що він користується сусідньою земельною ділянкою, яка межує із земельною ділянкою позивача та що позивач не погоджував з ним межі земельної ділянки в ході її приватизації.

При цьому, суд не звернув уваги, що відповідач не подав жодних доказів того, що він законно користується сусідньою земельною ділянкою, яка її площа та де саме проходять межі цієї земельної ділянки; що сусідня земельна ділянка, яка межує із земельною ділянкою позивача перебуває в комунальній власності, за відповідачем не закріплена, і йому в користування чи у власність у встановленому законом порядку не передавалася, а отже, позивач не зобов`язаний був погоджувати межі з відповідачем; що згідно Витягу із Державного земельного кадастру позивача на земельну ділянку відповідач не є суміжним землекористувачем чи землевласником; суміжним землевласником є сам позивач як власник іншої земельної ділянки площею 0,05 га та Ворохтянська селищна рада; позивач є власником земельної ділянки площею 0,0100 га, кадастровий номер: :19:003:0063, по АДРЕСА_1 ; вказана земельна ділянка була відведена позивачу у встановленому законом порядку, а проект із землеустрою щодо відведення цієї земельної ділянки затверджено рішенням Ворохтянської селищної ради від 12.08.2021 року «Про розгляд земельних питань» (п. 1.17) і цим же рішенням вказана земельна ділянка передана позивачу у приватну власність.

Зазначає, що з матеріалів справи вбачається, що позивач звертався до Ворохтянської селищної ради із заявою про затвердження меж земельної ділянки, за результатами розгляду якої межі земельної ділянки позивача площею 0,01 га для будівництва гаражу було затверджено селищною радою, що вбачається із рішення Ворохтянської селищної ради від 24.12.2019 року №301-29/2019 (п. 5.2), яким також надано дозвіл на розробку детального плану території на земельну ділянку позивача площею 0,01 га для будівництва гаражу (п. 7.1).

Тому вважає, що в суду першої інстанції не було підстав для відмови в позові.

Предметом спору в цій справі була вимога про усунення перешкод в користуванні належною позивачу на праві власності земельною ділянкою з боку відповідача, однак суд першої інстанції досліджував питання погодження меж земельної ділянки між позивачем і відповідачем. При цьому не надав належної оцінки тому факту, що відповідач не оспорював право власності позивача та законність набуття у власність земельної ділянки.

Судом першої інстанції зроблено посилання на ст.ст. 152 та 198 ЗК України, але до спірних правовідносин їх не застосовано, як не застосовано і ст.ст. 321, 391 ЦК України, які підлягали застосуванню. Не враховано, що позивач є законним власником земельної ділянки, межі якої були встановлені і погоджені у встановленому законом порядку, а відповідач у встановленому порядку не оспорював ці межі, тому позивач має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права власності.

Вказує, що висновки суду першої інстанції в ухваленому рішенні про відсутність у технічній документації позивача на земельну ділянку акту прийому-передачі межових знаків на зберігання та погодження меж земельної ділянки є передчасними, не відповідають обставинам справи та наявним у справі письмовим доказам. В позивача дійсно відсутня така технічна документація на земельну ділянку, тому зроблено відповідний адвокатський запит до Держгеокадастру в Івано-Франківській області про надання копії проекту із землеустрою щодо відведення позивачу вказаної вище земельної ділянки, відповідь на який буде надана суду.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Представник відповідача адвокат Лісодід О.В. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому позов не визнає. Вказує, що докази того, що відповідач є належним користувачем суміжної земельної ділянки повинен надати саме позивач, який повинен довести, що ОСОБА_2 є належним відповідачем. В матеріалах справи відсутня технічна документація із землеустрою. А тому саме позивач не зміг довести суду, де саме розташована його земельна ділянка, чи має вона межі, які визначені в технічній документації, чи передавалися йому на зберігання межові знаки і чи знає на місцевості відповідач про межі земельної ділянки позивача, та яким чином він порушив право позивача щодо користування земельною ділянкою.

З огляду на викладене, просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити та залишити рішення суду першої інстанції без змін.

В судовому засіданні апеляційного суду апелянт ОСОБА_1 та його представник адвокат Гайтанюк М.М. доводи та вимоги апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Лісодід О.В. заперечили щодо задоволення апеляційної скарги, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, Рішенням Ворохтянської селищної ради №301-29/2019 від 24.12.2019 року надано дозвіл виконкому Ворохтянської селищної ради на розроблення детального плану території на земельну ділянку площею 0,0100 га для будівництва гаражу по АДРЕСА_1 ОСОБА_1 згідно його заяви (п. 7.1) (а.с. 6-8).

02.06.2020 року Рішенням Ворохтянської селищної ради №321-31/2020 від 02.06.2020 року, розглянувши звернення ОСОБА_1 , затверджено детальне планування території, виготовлене виконавчим комітетом Ворохтянської селищної ради на земельну ділянку площею 0,0100 га для будівництва та обслуговування гаражу по АДРЕСА_1 ОСОБА_1 (п. 4.2). Цим же рішенням надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою на земельну ділянку із земель комунальної власності площею 0,0100 га для будівництва та обслуговування гаражу по АДРЕСА_1 ОСОБА_1 (п. 5.1) (а.с. 9-11).

Рішенням Ворохтянської селищної ради №140-10/2021 від 12.08.2021 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки із земель комунальної власності площею 0,0100 га (кадастровий номер: :19:003:0063) для будівництва та обслуговування гаражу по АДРЕСА_1 ОСОБА_1 , жителю АДРЕСА_1 та передано земельну ділянку у приватну власність ОСОБА_1 (а.с. 12-13).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 01.02.2022 року 15.09.2021 року зареєстроване право власності ОСОБА_1 на вказану земельну ділянку площею 0,0100 га, кадастровий номер: :19:003:0063 (а.с. 14-15).

ОСОБА_2 на праві приватної власності належить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , про що свідчить копія Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №20337324 від 10.04.2014 року (а.с. 44).

Звертаючись до суду із вказаним позовом про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, позивач стверджував, що суміжний землекористувач ОСОБА_2 , свідомо порушуючи вимоги чинного законодавства, умисно перешкоджає його вільному користуванню земельною ділянкою за кадастровим номером :19:003:0063 шляхом розташування на зазначеній земельній ділянці дерево-матеріалів, на вимогу звільнити вказану земельну ділянку і усунути перешкоди у користуванні не реагує.

Позивачем долучено до матеріалів справи світлини, на яких зображено земельні ділянки з розміщеними дерево-матеріалами (а.с. 83-87).

До апеляційної скарги також додано копію витягу з Рішення Ворохтянської селищної ради №301-29/2019 від 24.12.2019 року, яким затверджено акт встановлення межі від 23.12.2019 року ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,0100 га для будівництва гаражу по АДРЕСА_1 (п. 75.2) (а.с. 108). Витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 20.07.23021 року №НВ-021, згідно якого 20.07.2021 року проведена державна реєстрація земельної ділянки площею 0,0100 га для будівництва та обслуговування гаража по АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :19:003:0063. Інформація про зареєстроване право в Державному земельному кадастрі відсутня. Межі від А до Б землі Ворохтянської селищної ради, від Б до В та від В до А ОСОБА_1 (а.с. 111-112).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами порушення відповідачем його права користування земельною ділянкою. Акту прийому-передачі межових знаків на зберігання та погодження меж земельної ділянки позивача матеріали справи не містять, а покази свідків, допитаних в судовому засіданні, фактично зводяться лише до обставин набуття права власності позивачем на спірну земельну ділянку.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками, з огляду на наступне.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

У постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2021 року в справі №628.1475.19 (провадження №61-7554св21) зазначено, що «правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні».

У постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі №753.8671.21 (провадження №61-550св22) зазначено, що «кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду».

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Положення цього конституційного принципу кореспондуються із нормами статей 316, 317, 319, 321 ЦК України, згідно яких правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

За змістом ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

В силу ч.ч. 1, 2 ст. 78 ЗК України право власності на землю це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Як передбачено ч. 2, 3 ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Названі норми чинного законодавства визначають право власника майна вимагати усунення будь-яких порушень свого права від інших осіб у спосіб, який власник (володілець, користувач) вважає прийнятним. Одним із таких способів захисту порушеного права є вимога про усунення перешкод у здійсненні права користування майном.

Підставою для подання позову є вчинення іншою особою перешкод власнику, посилання позивача на належне йому право користування, володіння і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідачів у створенні позивачу перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей.

Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією України та законами України, у тому числі ст.ст. 15, 16 ЦК України та ст. 4 ЦПК України, і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право порушується, не визнається або оспорюється. У разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, у тому числі й про усунення перешкод у здійсненні невизнаного права шляхом зобов`язання вчинити певні дії, особа має суб`єктивне матеріальне право на їх задоволення.

Як зазначив Верховний Суд у правовому висновку в постанові від 27 січня 2021 року у справі №175/4348/17 (провадження №61-12868св19) підставою для подання позову про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою є створення іншою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Однією з умов подання такого позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Характерною ознакою цього позову є протиправне вчинення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном.

Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод в користуванні, користування з порушенням законодавства, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо).

Умовами для задоволення позову про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою є сукупність таких обставин: майно знаходиться у власника або титульного володільця; інша особа заважає користуванню, розпорядженню цим майном; для створення таких перешкод немає правомірних підстав (припису закону, договору між власником та іншою особою тощо); у позові має бути визначено дії, які повинен здійснити відповідач для усунення порушень права власника (володільця).

У пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України).

У справі, що переглядається, судом встановлено, що позивачу ОСОБА_1 на праві власності належить земельна ділянка для будівництва та обслуговування гаражу площею 0,0100 га, кадастровий номер: :19:003:0063, по АДРЕСА_1 .

Суміжним землекористувачем є відповідач ОСОБА_2 .

Разом з тим, позивачем не було надано до суду першої інстанції належних доказів розмежування земельних ділянок сторін, визначення меж земельної ділянки позивача.

А згідно із частиною третьою статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

І сторона позивача на стадії апеляційного розгляду справи таких доказів неможливості їх подання до суду першої інстанції не навела.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає.

Єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом, у тому числі апеляційної інстанції, доказів з порушеннями встановленого процесуальним законом порядку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії з причин, що не залежали від особи, яка подає такий доказ, тягар доведення яких покладений на учасника справи.

Такі ж висновки викладені у постановах Верховного Суду від 22 травня 2024 року у справі №759/13182/19 (провадження №61-14025св23), від 30 квітня 2024 року у справі №636/5747/21 (провадження №61-144св24) та інших.

За таких обставин, оскільки під час розгляду справи у суді першої інстанції позивач та його представник не подавали до суду проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, апеляційний суд не прийняв такі докази до уваги, оскільки сторона позивача не навела поважних причин, які б перешкоджали поданню їх в суді першої інстанції, що є необхідним з огляду на приписи статті 367 ЦПК України.

Крім того, суду не надано акти обстеження земельної ділянки, акти перевірки дотримання вимог земельного законодавства, графічні матеріали, висновки експертиз, які вказували б на конкретну земельну ділянку, на якій розташоване майно відповідача.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 березня 2019 року у справі №514/1571/14-ц (провадження №14-552цс18) зазначила, що у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження, що право позивачки порушене, оскільки для таких висновків мають бути надані належні та допустимі докази, які беззаперечно вказували б, яка саме земельна ділянка перебувала у власності позивачки, де проходить її межа, чи порушена межа її земельної ділянки відповідачем. Такі докази зазвичай можуть підтверджуватися висновками експерта чи спеціаліста.

Відтак, позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували порушення відповідачем прав позивача, що полягає у створенні перешкод у користуванні його земельною ділянкою з кадастровим номером :19:003:0063 площею 0,0100 га по АДРЕСА_1 ; що саме відповідачем розташовано дерево-матеріали і поза межами земельної ділянки, яка ним використовується.

Отже висновки суду першої інстанції про те, що визначити чи порушено право позивача на користування спірною земельною ділянкою неможливо, є законними та обґрунтованими.

Надані позивачем фотознімки теж не є належними та допустимими доказами створення перешкод у користуванні земельною ділянкою, оскільки із них неможливо встановити, де чия земельна ділянка і чи існує таке порушення відповідачем прав позивача.

Схожі висновки містяться і в постанові Верховного Суду від 17 серпня 2023 року у справі №128/2821/21 (провадження №61-4119св23).

Доводи апеляційної скарги щодо обставин набуття позивачем права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :19:003:0063, площею 0,0100 га по АДРЕСА_1 , та правомірності користування відповідачем суміжною земельною ділянкою правильності рішення суду першої інстанції не спростовують та не містять підстав для зміни чи скасування такого рішення.

Колегія суддів вважає, що місцевий суд належно дослідив і проаналізував надані письмові докази, визначив характер спірних правовідносин та дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Гайтанюк Мар`яни Миколаївни слід залишити без задоволення, а рішення Яремчанського міського суду від 26 березня 2024 року без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Гайтанюк Мар`яни Миколаївни залишити без задоволення.

Рішення Яремчанського міського суду від 26 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: І.В. Бойчук

О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 12 червня 2024 року.