Справа № 461/4367/23 Головуючий у 1 інстанції: Кротова О.Б.
Провадження № 22-ц/811/1752/24 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,

секретаря: Салати Я.І.

з участю представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 , представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Львівської міської ради на рішення Галицького районного суду м. Львова від 02 травня 2024 року у справі за позовом Львівської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , в інтересах якого діє ОСОБА_7 , про витребування майна з чужого незаконного володіння,-

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2023 року Львівська міська рада звернулася в суд із позовом до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , в інтересах якого діє ОСОБА_7 , про витребування майна з чужого незаконного володіння

В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що будинок АДРЕСА_1 є комунальною власністю на підставі рішення виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів м.Львова від 14 квітня 1987 року №222 «Про затвердження реєстру житлових будинків належних місцевим радам» (п.129 додатку до рішення).

4 травня 2023 року постановою слідчого управління ГУ НП у Львівській області про визнання юридичної особи потерпілим - визнано Львівську міську раду потерпілим у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000754 від 27 квітня 2023 року, за підозрою ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.358, ч.4 ст.358, ч.4 ст.190, ч.1 ст.209 КК України.

17 травня 2023 року представнику потерпілого (Львівської міської ради) було надано доступ до матеріалів досудового розслідування та після ознайомлення з такими, Львівській міській раді стало відомо, що внаслідок підроблення документів, з комунальної власності вибула квартира АДРЕСА_2 . Так, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, станом на момент звернення з позовом власником вказаної вище квартири є відповідач ОСОБА_1 . Підставою для державної реєстрації за ним права власності є договір купівлі-продажу від 11 грудня 2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Юріяк М.І., згідно з яким продавець - ОСОБА_5 передає у власність покупцю - ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_2 .

Квартира належить продавцю на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 27 травня 2019 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Куйбіда-Кришкевич Х.В., за реєстровим номером 174, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101. Згідно із вказаним договором купівлі-продажу від 27 травня 2019 року, продавець ОСОБА_6 передав у власність покупця - ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_2 . Квартира належить продавцю на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 , виданого Львівською міською адміністрацією 11 жовтня 1994 року, на підставі розпорядження № 1173 від 11 жовтня 1994 року, зареєстрованого Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації та записано у реєстрову книгу за № 8734. Разом з тим, у додатку до розпорядження Львівської міської адміністрації від 11 жовтня 1994 року №1173 відсутні відомості щодо приватизації квартири АДРЕСА_2 , що підтверджується листом Архівного відділу Львівської міської ради від 23 травня 2023 року № 4-. Окрім цього, як вбачається з довідки ЛКП «Княже місто» від 04 травня 2023 року №577 про склад сім`ї і прописки, власником квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 108,2 кв.м., житловою 60, 1 кв.м., є ОСОБА_8 , який в даній квартирі не зареєстрований, натомість, в квартирі зареєстровані: ОСОБА_9 з 29 вересня 1990, ОСОБА_3 з 30 жовтня 2009 року, ОСОБА_10 з 25 липня 1988 року.

Листом №265/01-10 від 08 травня 2023 рокуЛКП «Княже місто», як управитель будинку повідомив, що на квартиру АДРЕСА_2 було видано ордер №540 від 10 травня 1960 року Ленінським РВК на гр. ОСОБА_11 . Згідно інформації, наданої Галицькою районною адміністрацією, зазначена вище квартира у власність будь-яких громадян не передавалася. Також, в районній адміністрації відсутня інформація щодо передачі у користування гр. ОСОБА_12 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 квартири АДРЕСА_2 (лист від 10 травня 2023 року № 31-вих-56349).

Наведені обставини свідчать про незаконне вибуття квартири АДРЕСА_2 з комунальної власності Львівської міської територіальної громади.

Рішенням виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів м.Львова від 14 квітня 1987 № 222 «Про затвердження реєстру житлових будинків належних місцевим радам» затверджено реєстр житлових будинків, які належать місцевим радам по Ленінському району м.Львова. Пунктом 129 додатку до вказаного рішення, включений будинок АДРЕСА_1 . За своєю правовою природою приватизація житла є правочином, за яким особа безоплатно, у межах норм, встановлених законом, набуває у власність житлове приміщення, яке перебуває у його правомірному користуванні. Жодних дій по відчуженню (приватизації) квартири АДРЕСА_2 на користь фізичних чи юридичних осіб Львівською міською радою та її виконавчими органами не вчинялося. Львівська міська рада вважала, що документи, на підставі яких відбулась приватизація державного житлового фонду - квартири АДРЕСА_2 є незаконними, як такі, що прийняті за відсутності волевиявлення власника - Львівської міської ради, відтак документи, на підставі яких відбулась приватизація не створюють правових наслідків незалежно від того, чи були вони скасовані судовими рішенням в іншій справі.

Відсутність спрямованого на приватизацію житлового фонду рішення повноважного органу Львівської міської ради означає, що Львівська міська рада, як власник, волю на приватизацію квартири АДРЕСА_2 не виявляла, а тому вказана квартира вибула з володіння власника поза його волею, а саме без прийняття ним відповідного рішення.

З врахуванням зазначених обставин, просили витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь Львівської міської територіальної громади в особі Львівської міської ради квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 108,2 кв.м, житловою площею 60,1 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101).

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 02 травня 2024 року у задоволенні позову Львівської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , в інтересах якого діє ОСОБА_7 , про витребування майна з чужого незаконного володіння відмовлено.

Рішення суду оскаржила Львівська міська рада.

В апеляційній скарзі покликається на те, що квартира АДРЕСА_2 вибула з володіння власника - Львівської міської ради поза їх волею, оскільки Львівська міська рада як власник волю на приватизацію квартири АДРЕСА_2 не виявляла, а тому вказана квартира вибула з володіння власника поза його волею - без прийняття ним відповідного рішення.

Стверджує, що Львівська міська рада згідно з пунктом 3 частини 1 статті 388 ЦК України має право на витребування від ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101). яка вибула з володіння Позивача поза її волею та була неодноразово відчужена фізичними особами, які не мали права її відчужувати.

Вказує, що повернення квартири, незаконно відчуженої фізичній особі неуповноваженою особою, у комунальну власність переслідує легітимну мету захисту прав та інтересів власника майна відповідно до норм законодавства України щодо захисту права власності у тому, щоби таке заволодіння приватними особами чужим майном присікалось з боку держави та її державних органів.

На думку заявника, заволодіння приватними особами таким майном всупереч чинному законодавству, зокрема без належного дозволу уповноваженого на те органу, зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і правами власника майна та всього суспільства.

Просить рішення Галицького районного суду м. Львова від 02 травня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов ЛМР.

В судове засідання представник Львівської міської ради не з`явився. 16 жовтня 2024 року від представниці Львівської міської ради надійшла заява про відкладення розгляду справи, яка колегією відхилена як необгрунтована.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосереднього його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі "Смірнова проти України").

Враховуючи предмет спору, складність справи, а також необхідність дотримання розумних строків розгляду справи колегія суддів вважає за необхідне відхилити вказане клопотання.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на заперечення доводів апеляційної скарги, поясненняпредставника ОСОБА_3 ОСОБА_4 на підтримання доводів апеляційної скарги,, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам, виходячи з наступного.

Судом та матеріалами справи встановлено, що рішенням Виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів №222 від 14 квітня 1987 року затверджено реєстр житлових будинків, які належать місцевим радам по Ленінському району м. Львова. Згідно із п.129 додатку до вказаного рішення, до даного реєстру включено і будинок АДРЕСА_1 . Згідно інформації, наданої ЛКП «Княже місто», як управителя будинку, на квартиру АДРЕСА_2 було видано ордер №540 від 10 травня 1960 року, копія ордеру в ЛКП «Княже місто» відсутня. Окрім цього, інформація щодо приватизації квартири АДРЕСА_2 у ЛКП «Княже місто» також відсутня. Згідно відомостей Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, на вказану квартиру на гр. ОСОБА_11 було видано ордер №540 від 10 травня 1960 року Ленінським РВК, однак книги реєстрації договорів найму та ордерів на вселення у житло в Галицькій адміністрації відсутні.

Відповідно до листа архівного відділу Львівської міської ради №4- від 23 травня 2023 року, у відповідь на запит юридичного департаменту, надано копію розпорядження №1173 від 01 вересня 1994 «Про передачу квартир у власність громадян». Однак, в додатках до зазначеного розпорядження, відомостей щодо приватизації квартири АДРЕСА_2 , не виявлено.

Таким чином, судом першої інстанції встановлено, що жодних дій по відчуженню (приватизації) квартири АДРЕСА_2 на користь фізичних чи юридичних осіб Львівською міською радою та її виконавчими органами не вчинялося.

Разом з тим, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, право власності на квартиру АДРЕСА_2 зареєстровано за ОСОБА_1 .

Підставою для державної реєстрації квартири за останнім є договір купівлі-продажу від 11 грудня 2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Юріяк М.І., зареєстрований за №3624, згідно з яким продавець ОСОБА_5 передає у власність покупцю ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_2 . Згідно із п. 5 договору купівлі-продажу квартири, продаж такої проводиться за 1 791 900 грн, які покупець сплатив продавцю до підписання та нотаріального посвідчення цього договору.

Вказана квартира належала продавцю ОСОБА_5 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 27 травня 2019 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Куйбіда-Кришкевич Х.В., за реєстровим номером 174. Згідно із вказаним договором купівлі-продажу від 27 травня 2019 року, продавець ОСОБА_6 передає у власність покупця ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_2 . Квартира належала продавцю ОСОБА_6 на праві приватної власності згідно із Свідоцтвом про право власності № НОМЕР_1 , виданим Львівською міською адміністрацією 11 жовтня 1994 року, на підставі розпорядження № 1173 від 11 жовтня 1994 року, зареєстрованого Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації та записано у реєстрову книгу за № 8734. Згідно із п. 4 договору купівлі-продажу, продаж цей вчиняється за домовленістю сторін за 2 276 312 грн, які повністю оплачені покупцем продавцю на момент підписання даного договору.

27 квітня 2023 року внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000754 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.358, ч.4 ст.358, ч.4 ст.190, ч.1 ст.209 КК України. Згідно із постановою старшого слідчого відділу розслідування злочинів у сфері господарської та службової діяльності слідчого управління ГУ НП у Львівській області Летнянка І.Р. від 26 квітня 2023 року визнано неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , потерпілим у цьому кримінальному провадженні, оскільки було незаконно відчужено квартиру, у якій був зареєстрований неповнолітній. Окрім цього, постановою слідчого від 04 травня 2023 року, визнано Львівську міську раду потерпілим у даному кримінальному провадженні.

Досудове розслідування у зазначеному кримінального провадження проводиться за підозрою ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, внаслідок вчинення яких було незаконно відчужено об`єкт нерухомого майна, а саме квартиру АДРЕСА_2 .

11 грудня 2020 року відповідач ОСОБА_1 набув у свою власність квартиру АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного із ОСОБА_5 , та посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Юріяком М.І., зареєстровано в реєстрі за №3624. Продаж квартири відбувся за 1 791 900 грн, які покупець сплатив продавцю до підписання та нотаріального посвідчення цього договору.

Із долученого відповідачем ОСОБА_1 договору про надання посередницьких послуг від 14 серпня 2020 року та акту здачі-приймання наданих послуг до зазначеного договору, вбачається, що останній уклав даний договір із Агентством нерухомості «Рентком», з метою пошуку об`єкта нерухомого майна, який відповідає його вимогам. Агентством нерухомості «Рентком» було запропоновано замовнику ОСОБА_1 придбати квартиру АДРЕСА_2 , яку він придбав за 61 000 доларів США. За вартість наданих послуг замовник сплатив Агентству нерухомості «Рентком» 1 900 доларів США.

При посвідченні зазначеного вище договору купівлі-продажу, було встановлено, що продавець ОСОБА_5 придбав 27 травня 2019 року у власність квартиру АДРЕСА_2 за відплатним договором (купівлі-продажу) у ОСОБА_6 за 2 276 312 грн, що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Куйбідою-Кришкевич Х.В., за реєстровим номером 174. При цьому, як вбачається із даного договору, спірна квартира належала продавцю ОСОБА_6 на підставі Свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 , виданого Львівською міською адміністрацією 11 жовтня 1994 року, виданого на підставі розпорядження № 1173 від 11 жовтня 1994 року, зареєстрованого Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації та записано у реєстрову книгу за № 8734.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про спірне нерухоме майно (квартира) вибуло із володіння Львівської міської ради поза волею власника, однак відсутні підстави для задоволення позовних вимог Львівської міської ради щодо витребування квартири з незаконного володіння, оскільки під час розгляду даної справи не встановлено обставин, які могли б свідчити про недобросовісність відповідача, а навпаки наявні докази вважати, що відповідач не міг передбачати наявності ризику, що його право власності на придбану квартиру за договором купівлі-продажу, може виявитись незаконним і буде скасоване. Перекладення на теперішнього власника спірної квартири, який жодного порушення не вчинив, наслідків протиправних дій інших осіб та задоволення позову у цій справі матиме наслідком порушення справедливого балансу та покладатиме надмірний індивідуальний тягар на відповідача ОСОБА_1 , а отже, буде непропорційним втручанням у права такої особи з боку держави.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

У статті 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина друга статті 328 ЦК України, у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин).

Цивільним Кодексом України передбачені засади захисту права власності.

Зокрема, відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Такі ж самі права має законний володілець майна.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин

речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (постанова Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року в справі № 6-2407цс15).

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Отже право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача (постанова Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року в справі № 6-54цс17).

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як правова підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом і було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин (постанова Верховного Суду України від 21 листопада 2016 року в справі№ 1522/25684/12).

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 листопада 2019 року в справі № 911/3680/17 власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (частина перша статті 330 ЦК України).

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). Віндикаційний позов це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року в справі № 752/13695/18 (провадження № 61-6415св19).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року в справі № 522/7636/14-ц (провадження № 14-636цс18) вказано, що за змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Правила частини першої статті 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом частини п`ятої статті 12 Цивільного кодексу України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (пункти 28, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18).

Тобто, можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21).

Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2023 року в справі № 233/4365/18 (провадження № 14-96цс21) вказано, що вирішуючи питання про можливість витребування від відповідача майна, зокрема про наявність або відсутність підстав для застосування статті 388 ЦК України, слід враховувати висновки Великої Палати Верховного Суду щодо необхідності оцінювати добросовісність поведінки насамперед зареєстрованого володільця нерухомого майна .

Обгрунтовуючи позовні вимоги, Львівська міська рада посилалася на те, що Львівська міська рада, як власник, волю на приватизацію квартири АДРЕСА_2 не виявляла, а тому вказана квартира вибула з володіння власника поза його волею, а саме без прийняття ним відповідного рішення.

Суд першої інстанції погодився з доводами позивача, що, квартира АДРЕСА_2 вибула із володіння територіальної громади протиправно на підставі Свідоцтва про право власності № 30589 від 11 жовтня 1994 року, а в подальшому була неодноразово відчужена за відплатними договорами, останнім власником якого є відповідач ОСОБА_1 .

Проте, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вказав на те, що позовна заява Львівської міської ради не містить обставин, які б свідчили про добросовісність (недобросовісність) відповідача при придбанні спірної квартири.

Згідно п.1 ч.1 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» загальними засадами державної реєстрації прав є: гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження.

Колегія суддів звертає увагу, що добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, однак такі відомості права позивача на спірний об`єкт нерухомого майна у державному реєстрі були відсутні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції врахував те, що відповідач ОСОБА_1 , набуваючи 11 грудня 2020 року, у тому числі у володіння спірне житлове приміщення та укладаючи письмовий договір про оплатне придбання такого майна, який у свою чергу був посвідчений нотаріально, із дотримання нотаріусом вимог щодо перевірки відсутності обтяжень на таке майно, вочевидь не міг знати про те, що це майно вибуло з комунальної власності територіальної громади м. Львова поза її волею і щодо такого майна існує відповідний спір.

Суд першої інстанції дав оцінку твердженням про те, відповідачу ОСОБА_1 і не було відомо про зареєстрованих у придбаній ним квартирі осіб, що підтверджується листом ЛКП «Княже місто» від 16 січня 2024 року №4-3101-2269, адресованим директору юридичного департаменту ЛМР, згідно з яким 14 грудня 2020 року новим власником квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_1 було надано правоустановчі документи на квартиру, для внесення змін в базу реєстрації мешканців. Саме тоді йому було доведено до відома, що згідно даних ЛКП «Княже Місто», в зазначеній квартирі не зняті з реєстрації попередні власники. Також доведено до відома, що за зазначеною адресою існує значна заборгованість з утримання будинку та прибудинкової території та з водопостачання та водовідведення. ОСОБА_1 вказану заборгованість було погашено в повному обсязі. Також у листі ЛКП «Княже Місто» повідомило про те, що за фактом підроблення довідки з місця проживання про склад сім`ї №2978 від 11 грудня 2020 року було скеровано заяву №754/01-10 в ЛРУ поліції №1 ГУНП у Львівській області, однак згідно відповіді відділу поліції від 07 жовтня 2022 року №26568/03/3722 проведеною перевіркою не встановлено ознак кримінального чи адміністративного правопорушення.

У кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000754 від 27 квітня 2023 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.358, ч.4 ст.358, ч.4 ст.190, ч.1 ст.209 КК України (щодо факту підроблення Свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 , виданого Львівською міською адміністрацією 11.10.1994 року), позивача Львівську міську раду та третю особу ОСОБА_3 визнано потерпілими. Натомість відповідач ОСОБА_1 статусу потерпілого у такому кримінальному провадженні не має.

Встановивши вищенаведене, суд першої інстанції дійшов до висновку, з яким погоджується колегія суддів, про відсутність правових підстав для сумнівів у добросовісності відповідача як набувача майна, який протягом тривалого часу безперешкодно ним користується.

В апеляційній скарзі, скаржник наголошує, що Львівська міська рада згідно з пунктом 3 частини 1 статті 388 ЦК України має право на витребування від ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_2 , яка вибула з володіння Позивача поза її волею та була неодноразово відчужена фізичними особами, які не мали права її відчужувати.

На думку скаржника, заволодіння приватними особами таким майном всупереч чинному законодавству, зокрема без належного дозволу уповноваженого на те органу, зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і правами власника майна та всього суспільства.

Колегія суддів звертає увагу, що втручання держави в право на мирне володіння своїм майном, зокрема шляхом його витребування на користь держави загалом є предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), згідно з якою кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).

Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного прав. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: 1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; 2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited проти України» від 23 січня 2014 року пункти 166 168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування передбачуваними;

якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, легітимна мета такого втручання може полягати в контролі за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або в забезпеченні сплати податків, інших зборів або штрафів;

втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними із цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності.

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17, пункти 40 43).

Найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу в право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу в право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи.

У постановах від 20 березня 2019 року в справі № 521/8368/15-ц та від 18 березня 2020 року в справі № 199/7375/16-ц Верховний Суд, посилаючись на те, що конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар, дійшов висновку про те, що задоволення віндикаційного позову і витребування спірної нерухомості у добросовісного набувача на користь міської ради призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів вважає необгрунтованими доводи апеляційної скарги, які посилаючись на рішення ЄСПЛ щодо сумісності втручання в право особи на мирне володіння майном, вважають легітимним втручання у володіння майном.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який дійшов до вірного та обгрунтованого висновку про нелегітимність мети у вигляді безоплатного позбавлення майна відповідача.

Розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо ( пункт 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20)).

Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам статті 388 ЦК України, а, відтак, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар ( пункт 6.53 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21)).

До аналогічного висновку у спорі за позовом органу місцевого самоврядування до фізичної особи (добросовісного набувача) дійшов Верховний Суду у постанові від 22 лютого 2023 року (справа № 202/8669/19, провадження № 61-20544св21), постанові від 13 вересня 2023 року (справа № 462/6637/21, провадження № 61-3507св23), у постанові від 14 квітня 2022 року (справа № 644/2204/19, провадження № 61-10653св20).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції взяв до уваги те, що не встановлено обставин, які могли б свідчити про недобросовісність відповідача, а навпаки наявні докази вважати, що відповідач не міг передбачати наявності ризику, що його право власності на придбану квартиру за договором купівлі-продажу, може виявитись незаконним і буде скасоване.

Таким чином, витребування у ОСОБА_1 спірної квартири призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод.

За таких обставин, встановлених судом першої інстанції, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог Львівської міської ради про витребування квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 108,2 кв.м, житловою площею 60,1 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101) з володіння ОСОБА_1 на користь Львівської міської територіальної громади в особі Львівської міської ради, оскільки витребування квартири у ОСОБА_1 , який є добросовісним набувачем та набув право власності на спірний об`єкт нерухомого майна на підставі оплатного договору, призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод і у такому випадку на відповідача буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Львівської міської ради - залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 02 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 08 листопада 2024 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.