ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2024 року

м. Харків

справа № 645/3730/24

провадження № 22ц/818/3970/24

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів - Маміної О.В., Тичкової О.Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_3 на ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 16 вересня 2024 року в складі судді Федорової О.В.

в с т а н о в и в:

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про зміну договору купівлі-продажу, в якому просив змінити правовідношення - попередній договір від 10 грудня 2021 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який було посвідчено приватним нотаріусом Ємцем І.О. Харківського міського нотаріального округу, реєстровий номер 9827, наступним чином: викласти пункт 2 попереднього договору в наступній редакції: «2. Сторони домовилися, що договір купівлі-продажу повинен бути укладений та підписаний сторонами через 365 календарних днів з моменту скасування та/або припинення воєнного стану на території Харківської області у приміщенні приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу, ОСОБА_4 , за адресою: м. Харків, вул. 23 серпня № 51, а у випадку, якщо ця дата припадає на неробочий день, то договір купівлі-продажу повинен бути укладений та підписаний сторонами у наступний робочий день.».

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 16 вересня 2024 року справу передано за територіальною підсудністю до Київського районного суду м. Харкова.

Не погоджуючись з ухвалою суду ОСОБА_1 через свого представника подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що нерухоме майно не є предметом даного спору, оскільки позивач не претендує на предмет попереднього договору, про що неодноразово заявляв під час слухання в суді першої інстанції. Більше того, нерухоме майно як об`єкт права ще не існує, оскільки не побудоване та не введене в експлуатацію позивачем, не зареєстроване у реєстрі нерухомого майна. Позовна заява не містить вимогу до відповідача про передачу на користь позивача об`єкту нерухомості, чи визнання права власності на нього за позивачем.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Частиною 13 статті 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно частини 2 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, ухвалу судді залишити без змін.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що оскільки спір у цій справі фактично виник з приводу об`єкта нерухомого майна, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ), тому спір про зміну договору купівлі-продажу, відповідно до вимог частини 1 статті 30 ЦПК України має розглядатися за місцем знаходження нерухомого майна, а не за місцем перебування відповідача.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що у червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про зміну договору купівлі-продажу, в якому просив змінити правовідношення - попередній договір від 10 грудня 2021 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який було посвідчено приватним нотаріусом Ємцем І.О. Харківського міського нотаріального округу, реєстровий номер 9827, наступним чином: викласти пункт 2 попереднього договору в наступній редакції: «2. Сторони домовилися, що договір купівлі-продажу повинен бути укладений та підписаний сторонами через 365 календарних днів з моменту скасування та/або припинення воєнного стану на території Харківської області у приміщенні приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу, ОСОБА_4 , за адресою: м. Харків, вул. 23 серпня № 51, а у випадку, якщо ця дата припадає на неробочий день, то договір купівлі-продажу повинен бути укладений та підписаний сторонами у наступний робочий день.».

Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_1 посилався на те, що 11 березня 2021 року ним придбано земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 для подальшого будівництва житлового будинку.

10 грудня 2021 року між ним та ОСОБА_2 укладено попередній договір, який посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ємцем І.О., реєстровий номер 9827, за умовами п. 1. якого позивач прийняв на себе зобов`язання продати за суму 2 295 000 грн, що є еквівалентом 85 000,00 доларів США, квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач зобов`язався самостійно підготувати всі належні документи для введення в експлуатацію квартири та зареєструвати їх право власності на своє ім`я в державному реєстрі речових прав. Підключити будинок до всіх комунікацій, в тому числі до електрики, води, каналізації, газу. Також позивач самостійно встановлює в будинку лічильники на світло і газ, замовляє і оплачує всю проектну документацію.

Відповідно до п. 2 договору сторони домовилися, що договір купівлі-продажу повинен бути укладений та підписаний сторонами до 10 грудня 2023 року включно, у приміщенні приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Ємця І.О., за адресою: м. Харків, вул. 23 серпня № 51.

Зазначив, що будівництво будинку за адресою: АДРЕСА_1 розпочалось в липні 2021 року, проте через військову агресію Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години З0 хвилин 24 лютого 2022 року відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року N 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», а також фактичним веденням бойових дій у м. Харків, будівництво зупинилося.

Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд, встановлений законом (законний суд), є необхідним інституційним елементом справедливого правосуддя в тому розумінні, яке цьому поняттю надає стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Лише такий суд, керуючись правовими засадами та за встановленою законом процедурою, є компетентним здійснювати правосуддя.

У цивільно-процесуальному законодавстві України визначення «належного суду» врегульоване інститутом підсудності та передбачене Розділом 3 Глави 2 Цивільно-процесуального кодексу України.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд до іншого суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

У частині 1статті 30 ЦПК України передбачено, що позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» (абзац перший пункту 41, пункт 42) перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність, є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. У разі конкуренції правил підсудності (наприклад, при об`єднанні позовів, на один з яких поширюється дія правила про виключну підсудність) мають застосовуватися правила виключної підсудності.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 19.01.2022 року у справі №404/3167/18 виключна підсудність застосовується до тих спорів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном. Словосполучення «з приводу нерухомого майна» необхідно розуміти таким чином, що правила виключної підсудності поширюються на будь-які спори, які стосуються прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном. У таких спорах нерухоме майно не обов`язково виступає як безпосередньо об`єкт спірного матеріального правовідношення. В даній постанові Верховний Суд зауважив, що з аналізу логічної послідовності змін до формулювання положень процесуального законодавства щодо правил розгляду позовів за виключною підсудністю убачається її спрямованість на визначення виключної підсудності в цілому для всіх спорів, які виникають у межах відповідних правовідносин у зв`язку з нерухомим майном, безвідносно до предмета конкретного спору.

Нерухоме майно є особливим об`єктом права власності, оскільки наділене специфічними рисами - сталий зв`язок із землею, особлива цінність, неможливість переміщення без знецінення та зміни її призначення; майнове право на об`єкт нерухомості є складовою частиною такого майна, як об`єкта цивільних прав; виключна підсудність застосовується до тих позовів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном (правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 911/2390/18, у постанові Верховного Суду від 17.11.2021 у справі № 755/5684/180).

Отже, спори, що стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано пред`являються до суду за місцезнаходженням нерухомого майна.

Правила виключної підсудності щодо позовів з приводу нерухомого майна, стосуються позовів з приводу будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно: земельні ділянки, будинки, квартири тощо, зокрема щодо права власності на нерухоме майно, а також щодо речових прав на нерухоме майно, дійсності (недійсності) договорів щодо такого майна або спорів з приводу невиконання стороною договору, об`єктом якого є нерухоме майно (постанова Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 638/1988/17).

Правила виключної підсудності поширюються також на спори щодо майнових прав на незавершені будівництвом об`єкти нерухомості, об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни призначення (див. постанову Верховного Суду від 25 лютого 2018 року у справі № 201/12876/17, провадження № 61-35697св18).

У справі, яка переглядається, позивач звернулася до суду з вимогою про зміну попереднього договору, зокрема, в частині строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору.

Предметом договору у цій справі є майнове право на об`єкт, що має бути розташований за адресою: АДРЕСА_1 , переміщення цього об`єкта є неможливим без знецінення та зміни його призначення, тобто якому притаманні усі ознаки нерухомого майна.

Отже, оскільки спір у цій справі фактично виник з приводу об`єкта нерухомого майна, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що територіально розташований в Київському районі м. Харкова, то спір щодо набуття у майбутньому майнових прав на квартиру відповідно до вимог частини 1 статті 30 ЦПК України має розглядатися за місцем знаходження нерухомого майна, а не за місцем перебування відповідача.

Подібний за змістом висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 910/10647/18 (провадження № 12-175гс19), а також в постанові Верховного Суду від 24 квітня 2024 року у справі № 711/6895/21 (провадження № 61-6695св23).

Виходячи з наведеного колегія суддів погоджується з правильним висновком суду першої інстанції про те, що дана справа не підсудна Фрунзенському районному суду м. Харкова, а має розглядатися Київським районним судом м. Харкова.

Отже, колегія суддів встановила, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції прийнята з додержанням норм процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків судів не спростовують.

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки розглядається лише процесуальне питання, а не вирішується спір по суті, питання щодо стягнення судового збору за подачу апеляційної скарги на цій стадії не вирішується.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 16 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова