КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Провадження № 2/947/4916/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.11.2024 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Калініченко Л.В.

при секретарі Матвієвої А. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі у залі суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою

Комунального підприємства «Теплопостачання міста Одеси»

до ОСОБА_1

про стягнення заборгованості за теплову енергію,

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Комунальне підприємство «Теплопостачання міста Одеси» 05.08.2024 року звернулось до Київського районного суду міста Одеси з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за теплову енергію в розмірі 31548 гривень 98 копійок та витрат зі сплати судового збору.

Представник позивача заявлені вимоги мотивує тим, що відповідач є споживачем теплової енергії за адресою: АДРЕСА_1 , на ім`я якого відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 . Дану квартиру забезпечує тепловою енергією КП «Теплопостачання міста Одеси».

Позивач зазначає, що відповідач, отримуючи послуги з постачання з теплової енергії, оплачував їх частково, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість у загальному розмірі 31548,98 грн., що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаним позовом було розподілено судді Калініченко Л.В.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 23.08.2024 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення судового засідання, з повідомленням сторін по справі.

Вказаною ухвалою судді встановлено відповідачеві п`ятнадцятиденний строк з дня отримання даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Роз`яснено, що у зазначений строк відповідач має право надіслати суду відзив на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам ст. 178 ЦПК України, і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 178 ЦПК України, одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду, копія відзиву та доданих до нього документів відповідач зобов`язаний надіслати іншим учасникам справи. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами у справі (ч. 8 ст. 178 ЦПК України).

21.10.2024 року відповідачем по справі подано заяву про застосування наслідків пропуску позивачем строків позовної давності до заявлених вимог про стягнення заборгованості, а саме вимог щодо стягнення з останнього заборгованості за надані послуги, які були нараховані останньому до 05.08.2021 року.

Крім того, 28.10.2024 року до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить суд заперечує щодо задоволення позовних вимог позивача та просить суд відмовити у задоволенні позову. Одночасно у відзиву відповідач зазначив, що у разі задоволення позовних вимог КП «Теплопостання міста Одеси», останній просить суд застосувати наслідки пропуску позивачем строку позовної давності до заявлених вимог про стягнення заборгованості.

До судового засідання призначеного на 11.11.2024 року сторони по справі не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлялись належним чином.

Однак, представник позивача 05.11.2024 року надала до суду заяву про підтримання заявлених вимог та розгляд справи за відсутності.

Відповідач у судове засідання, не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, про причини неявку суд не повідомив.

Приймаючи вищевикладене, судом було ухвалено здійснити розгляд справи в судовому засіданні 11.11.2024 року за відсутності сторін по справі.

Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши усі документи наявні в матеріалах справи, суд дійшов до висновку про задоволення позову КП «Теплопостачання міста Одеси», з наступних підстав.

Судом встановлено, відповідач по справі ОСОБА_1 , є споживачем теплової енергії за адресою: АДРЕСА_1 , що в свою чергу не спростовувалось останнім у поданому до суду відзиві на позовну заяву.

Зазначений будинок перебуває у комунальній власності територіальної громади, послуги з теплопостачання до якого забезпечуються КП « Теплопостачання м. Одеси».

На ім`я відповідача, як абонента за вказаною адресою, відкрито особовий рахунок за № НОМЕР_1 , за яким обліковуються надані послуги з теплопостачання.

У відповідності до поданого до суду розрахунку заборгованості вбачається, що у абонента за особовим рахунком № НОМЕР_1 , який відкрито на ім`я ОСОБА_1 обліковується заборгованість, яка станом на 01.04.2024 року, становить в сумі 31548 гривень 98 копійок.

З підстав наявності вказаної заборгованості та невиконання відповідачем своїх зобов`язань зі сплати коштів за надані послуги з теплової енергії, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг належать - житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком; комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, управління побутовими відходами.

Статтею 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», в чинній редакції, врегульовано надання послуг з постачання теплової енергії, відповідно до якої одиниця виміру обсягу спожитої споживачем теплової енергії визначається правилами надання відповідної комунальної послуги, що затверджуються уповноваженим законом органом.

Виконавець послуги з постачання теплової енергії повинен забезпечити постачання теплоносія безперервно, з гарантованим рівнем безпеки, обсягу, температури та величини тиску.

Параметри якості теплової енергії повинні відповідати нормативним документам у сфері стандартизації.

Постачання теплової енергії для потреб опалення здійснюється в опалювальний період.

Порядок визначення дати початку і закінчення опалювального періоду визначається законодавством.

Постачання теплової енергії на індивідуальні теплові пункти споживачів для потреб опалення та приготування гарячої води здійснюється безперервно, з урахуванням перерв, визначених статтею 16 цього Закону.

Ціною послуги з постачання теплової енергії є тариф на теплову енергію для споживача, який визначається як сума тарифів на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії.

Органи, уповноважені законом встановлювати порядки (методики) формування тарифів на транспортування, постачання теплової енергії, визначають особливості врахування в тарифах на теплову енергію для споживача витрат на утримання та обслуговування теплових пунктів (індивідуальних та центральних) з метою недопущення подвійної компенсації споживачами таких витрат.

Тарифи на комунальну послугу з постачання теплової енергії, що виробляється суб`єктом господарювання за допомогою систем автономного теплопостачання, визначаються та встановлюються органом, що регулює діяльність такого суб`єкта господарювання, окремо для кожного багатоквартирного будинку, обладнаного такою системою автономного теплопостачання, як сума тарифів на виробництво та постачання теплової енергії.

Послуга з постачання теплової енергії надається згідно з умовами договору, що укладається з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, та вимогами правил надання послуг з постачання теплової енергії, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до ст. 162 ЖК України, плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Встановлення тарифів є компетенцією відповідних органів влади та місцевого самоврядування.

Відповідно до ч. 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Пунктом 5 частини 2 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Індивідуальним споживачем є фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Пунктом 3 Розділу VI Прикінцеві та Перехідні положення вказаного Закону встановлено, що договори про надання комунальних послуг, укладені до введення в дію цього Закону, зберігають чинність на умовах, визначених такими договорами, до дати набрання чинності договорами про надання відповідних комунальних послуг, укладеними за правилами, визначеними цим Законом.

Відповідно до ст. 68 ЖК України, наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Квартирна плата та плата за комунальні послуги в будинках державного і громадського житлового фонду вносяться щомісяця в строки, встановлені Радою Міністрів Української РСР.

Статтею 162 ЖК України визначено, що наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартину плату і плату за комунальні послуги.

За змістом ч. 6 ст. 19 Закону України «Про теплопостачання», споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Відповідно до вимог ст. 25 Закону України «Про теплопостачання», у разі відмови оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку.

Відповідно до пп. 5 п. 45 «Правил надання послуги з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуги з постачання теплової енергії», затверджених Кабінетом Міністрів України (постанова від 21.08.2019 року №830) індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надану послугу за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, та вносити плату за абонентське обслуговування у строки, встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 615 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.

Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Зазначене положення кореспондується частиною 3 статтею 12 ЦПК України.

Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Приймаючи вище викладене та надаючи оцінку наданим до суду доказам, судом встановлено, що позивач є належним постачальником послуг з теплової енергії до квартири АДРЕСА_2 , за якою значиться абонент за особовим рахунком № НОМЕР_1 , відкритий на ім`я ОСОБА_1 .

Під час розгляду справи, відповідачем не спростовувалось та визнано факт, що саме він є споживачем послуг з теплової енергії за адресою: АДРЕСА_1 , які надаються КП «Теплопостачання міста Одеси».

За наслідком чого є встановленим, що відповідач є споживачем теплової енергії за вказаною адресою, послуги з надання яких надаються позивачем.

Внаслідок не належного виконання зобов`язань зі сплати коштів за надані послуги з теплової енергії, у відповідача згідно з поданим до суду розрахунком заборгованості виникла заборгованість, яка станом на 01.04.2024 року, за період з лютого 2016 року по квітень 2024 року, становить у загальному розмірі 31548,98 грн.

Вказаний розрахунок не спростований відповідачем, містить усі необхідні складові нарахування, інформацію про абонента, застосовані тарифи, періоди нарахування, інформацію про частково сплачені кошти, є послідовним та логічним для сприйняття, а відтак приймається в якості належного доказу.

У відповідності до наданого до суду розрахунку заборгованості вбачається, що відповідачем частково здійснювалась сплата коштів за надані послуги, однак не в повному обсязі.

Під час розгляду справи відповідачем не спростовано факт надання позивачем послуг з постачання теплової енергії, їх споживання, як і не оспорена якість відповідних послуг.

Крім того, виходячи з положень ст. 11 ЦК України, цивільні права і зобов`язання виникають не тільки з основ передбачених законодавством, а також з дії громадян.

Такими діями відповідача є фактичне користування послугами, що надаються позивачем.

Оскільки, відповідач офіційно, у встановленому чинним законодавством порядку не відмовився від послуг, які надавало КП «Теплопостачання міста Одеси», то в нього виник обов`язок сплатити ці послуги.

За наслідком чого, суд вважає підтвердженим факт, що між КП «Теплопостачання міста Одеси» та споживачем ОСОБА_1 , на ім`я якого відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 , існують фактичні договірні відносини з постачання позивачем теплової енергії за адресою: АДРЕСА_1 , про що свідчать вчинені споживачем дій, що засвідчують його бажання укласти договір, а саме фактом споживання теплової енергії та частковою сплатою грошових коштів за спожиті послуги.

Доказів на підтвердження сплати вказаної суми заборгованості в повному обсязі, відповідачем в порушення вимог ст. 81 ЦПК України до суду не надано.

На підставі вищевикладеного, приймаючи, що в порушення вищезазначених приписів закону, відповідачем несвоєчасно та не у повному обсязі сплачувались кошти за надані послуги з постачання теплової енергії, суд вважає доведеним належними доказами, що заборгованість відповідача ОСОБА_1 перед позивачем за надані останнім послуги з теплової енергії за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 01.04.2024 року, становить у розмірі 31548,98 грн.

Щодо заяви відповідача про застосування наслідків пропуску строку позовної давності до даних вимог, суд зазначає наступне.

Так, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.1 ст.264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Як вбачається, позивач з даним позовом звернувся 05.08.2024 року та заявлено до стягнення заборгованість станом на 01.04.2024 року.

У відповідності до наданого до суду розрахунку заборгованості вбачається, що заборгованість у розмірі 31548,98 грн. нарахована за період починаючи з лютого 2016 року по квітень 2024 року включно.

Розрахунком заборгованості підтверджується періодична оплата відповідачем суми заборгованості, а саме у: березні 2016 року; квітня 2017 року; січні 2018 року; вересні 2018 року; грудні 2018 року; листопаді 2019 року, а також лютому 2020 року.

Під час обчислення строків позовної давності, судом враховується, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020, який набрав чинності 02.04.2020, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, було доповнено пунктом 12, згідно якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки позовної давності, визначені статтею 257 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Частиною 1 статті 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» передбачено, що карантин встановлюється та відміняється Кабінетом Міністрів України.

Дію карантину, встановленого зазначеною Постановою, було неодноразово продовжено на всій території України згідно з Постановами КМУ по 30.06.2023 року. Таким чином, на території України було встановлено дію карантину безперервно з 12.03.2020 року по 30.06.2023 року.

Разом з цим, відповідно Закону України №2120-IX від 15.03.2022 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України було доповнено розділом 19, відповідно до якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259,362,559,681,728,786,1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №64/2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, якій неодноразово було продовжено та який діє по теперішній час.

На підставі викладеного вбачається, враховуючи що Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020, набрав чинності 02.04.2020 року, строк позовної давності в три роки для позивача починаючи з квітня 2020 року є продовженим по цей час.

Три роки до квітня 2020 року розпочинаються з квітня 2017 року.

Як встановлено судом, до квітня 2020 року, позивачем здійснювалась сплата послуг, що мало місце у березні 2016 року, квітні 2017 року, січні 2018 року, вересні 2018 року, грудні 2018 року; листопаді 2019 року, а також лютому 2020 року а відтак мало місце перебіг строку позовної давності за весь спірний період виникнення спірної заборгованості, за наслідком вчинення відповідачем дій, що свідчать про визнання ним свого обов`язку зі сплати коштів за надані послуги з постачання теплової енергії.

Отже, вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за заявлений період, яка станом на квітень 2024 року, становить в сумі 31548,98 грн.,заявлені в межах строків позовної давності, у зв`язку з чим, дана заява відповідача є необґрунтованою та відсутні підстави для застосування строків позовної давності.

Суд зазначає, що згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Зазначене положення кореспондується частиною 3 статтею 12 ЦПК України.

Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4

Враховуючи викладене в сукупності, приймаючи до уваги, що в порушення вищезазначених приписів закону, відповідачем несвоєчасно та не у повному обсязі сплачувались надані послуги за постачання теплової енергії, проаналізувавши та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість за надані послуги з теплової енергії, яка станом на квітень 2024 року, становить у розмірі 31548 гривень 98 копійок.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Приймаючи задоволення позовних вимог, у відповідності до ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягають у відшкодування витрат зі сплати останнім судового збору 3028,00 грн.

При вищевикладених обставинах та керуючись ст. ст. 1-18, 76-89, 141, 263-265, 273, 352-354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов Комунального підприємства «Теплопостачання міста Одеси» (місцезнаходження: 65110, м. Одеса, вул. Балківська, 1-Б) до ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_3 ) про стягнення заборгованості за теплову енергію задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , на користь Комунального підприємства «Теплопостачання міста Одеси» (місцезнаходження: 65110, м. Одеса, вул. Балківська, 1-Б, ) заборгованість за надані послуги з теплової енергії, яка станом на квітень 2024 року, у розмірі 31548 (тридцять одна тисяча п`ятсот сорок вісім) гривень 98 (дев`яносто вісім) копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , на користь Комунального підприємства «Теплопостачання міста Одеси» (місцезнаходження: 65110, м. Одеса, вул. Балківська, 1-Б, ) у відшкодування витрат зі сплати судового збору - 3028 (три тисячі двадцять вісім) гривень 00 (нуль) копійок.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного.

Головуючий Л. В. Калініченко