Справа № 199/1756/24
(2/199/1555/24)
РІШЕННЯ

Іменем України

17 вересня 2024 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Богун О.О.

при секретареві Дубовик А.П.

за участю учасників справи:

представника позивачів: ОСОБА_1 ,

відповідача: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального провадження в залі суду в місті Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про виселення особи з квартири без надання іншого жилого приміщення, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачі звернулися до суду з позовом до ОСОБА_2 про виселення особи з квартири без надання іншого жилого приміщення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач-1, ОСОБА_3 , та його мати ОСОБА_5 придбали кожний у рівних частках квартиру АДРЕСА_1 за договором купівлі продажу квартири від 23 серпня 2006 року , зареєстрованим в реєстрі за №2-946.

Після смерті ОСОБА_5 10.12.2021 року спадщина у вигляді частки квартири за адресою: АДРЕСА_2 відійшла за заповітом позивачці-2, ОСОБА_4 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом №1031 від 02.11.2022 р. Таким чином на даний момент квартира за адресою: АДРЕСА_2 належить на праві спільної часткової власності позивачам.

Позивачі зазначають, що до недавнього часу в квартирі був зареєстрований колишній чоловік ОСОБА_5 ОСОБА_2 (відповідач), шлюб із яким розірвано 19 серпня 1997 року. Після зняття відповідача із зареєстрованого місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 , він продовжив проживати у спірній квартирі по теперішній час.

Оскільки відповідач добровільно звільняти житлове приміщення не збирається, чим порушує права власників квартири, позивачі просять суд винести рішення, яким виселити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з квартири за адресою: АДРЕСА_2 , без надання іншого житлового приміщення.

Ухвалою від 08.03.2024 відкрито провадження по справі та визначено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою від 25.07.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

17 вересня 2024 року справу розглянуто по суті з ухваленням рішення.

В судовому засіданні представник позивачів заявлені позовні вимоги підтримав, просив задовольнити, надав пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві.

Відповідач у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог.

Вислухавши думку сторін, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Право на житло одне з найважливіших соціально-економічних прав громадян України, оскільки воно стосується основ життя людини.

Статтею 47 Конституції України та статтею 9 ЖК України гарантовано право громадянина на житло, відповідно до якого ніхто не може бути виселеним із займаного житла або обмежений у праві користування жилим приміщенням, не інакше як на підставі і у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до статті 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частиною четвертою статті 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Як встановлено судом на підставі доказів, наданих суду у порядку ст. 76 80, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, 23.08.2006 на підставі договору купівлі-продажу №2-946 від 23.08.2006, посвідченого державним нотаріусом Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори Черненко І.М., зареєстровано право приватної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується вказаним договором (а.с. 8,9).

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно виданого КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» №11960425 від 26.09.2006 р. квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності - ОСОБА_3 та ОСОБА_5 (а.с.10)

Відповідач є колишнім чоловіком ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу Серія НОМЕР_1 від 19 серпня 1997 р.(а.с.18)

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом №31031 від 02.11.2022 року частки квартири за адресою: АДРЕСА_2 відійшла за заповітом позивачц-2, ОСОБА_4 (а.с.12).

Відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №867 у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_3 (уповноважений власник), ОСОБА_4 (донька) та ОСОБА_6 (дружина) (а.с.20).

Відповідно до положень частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (стаття 379 ЦК України).

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, зокрема житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав (постанови Верховного Суду від 31 жовтня 2019 року у справі №388/700/16-ц, провадження №61-35950св18, від 25 березня 2021 року у справі №738/1054/19, провадження №61-9422св20, від 24 травня 2023 року у справі №752/27110/21, провадження №61-358св23).

Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

На підставі ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року N 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі "Садов`як проти України" зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене "згідно із законом", не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається "необхідним у демократичному суспільстві". Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу "Кривіцька та Кривіцький проти України" (N 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття "майно" у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися "згідно із законом", воно повинне мати "легітимну мету" та бути "необхідним у демократичному суспільстві". Якраз "необхідність у демократичному суспільстві" і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути "відповідними і достатніми"; для такого втручання має бути "нагальна суспільна потреба", а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20жовтня 2011 року (заява N 29979/04), "Кривенький проти України" від 16лютого 2017 року (заява N 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21 серпня 2019 року по справі N 569/4373/16-ц вказує, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, позивач набув право власності на житло згідно із законом, тобто набув охоронюване законом право на мирне володіння майном.

Так, відповідач був зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 з 11.10.2017 р. (а. с. 21).

З 14.02.2024 відповідач знятий знятий з реєстрації місця проживання за вказаною адресою за заявою власника житла (а.с 35), але фактично проживає у спірній квартирі, яка належить позивачам на праві спільної часткової власності.

Таким чином, відповідач не будучи зареєстрованим в спірній квартирі, самовільно, без будь-якого на те дозволу власника, продовжує проживати у вказаній квартирі та відмовляється добровільно виселитися, що свідчить про те , що дії відповідача, як колишнього члена сім`ї, є недобросовісними стосовно позивача, як власника майна, та спрямованими на позбавлення його права користування житлом.

Крім того, суд вважає, що виселення відповідача з будинку не призведе до виникнення негативних для нього наслідків, пов`язаних з відсутністю в нього житла, оскільки протилежне відповідачем не наведене.

У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Аналогічний принцип закріплено й у національному законодавстві, а саме статті 2 ЦПК України, згідно з якою завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави та згідно із частиною другою якої суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом.

Частиною 1 ст. 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

Як визначено ч. 3 ст. 116 ЖК України, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Отже, суд, зважаючи на вказану у ч. 3 ст. 116 ЖК України підставу для виселення, а саме самоправне зайняття жилого приміщення, приходить до висновку, що позивачем дана підстава доведена та знайшла своє підтвердження в ході розгляду справи.

При цьому суд зважає, що законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.

Тому, надаючи оцінку встановленим обставинам у справі, суд вважає, що права колишнього члена сім`ї власника житла, а саме відповідача, у разі позбавлення його права на житло ґрунтуються на вимогах закону, і таке втручання у його права є виправданим та необхідним для захисту прав позивача.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що є всі підстави для задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційне розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що позов задоволено у повному обсязі, то судовий збір, підлягає стягненню з відповідача на користь позивачів.

Керуючись ст. ст. 15, 16, 316, 317, 319, 321, 379, 386, 391 ЦК України, ст. ст. 4, 12, 13, 23, 76-78, 81, 89, 141, 265, 352, 354, 355 ЦПК України суд -,

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про виселення особи з квартири без надання іншого жилого приміщення задовольнити в повному обсязі.

Виселити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , без надання іншого житла.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн. 20 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн. 20 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.О.Богун

17.09.2024