КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 753/1165/24 Головуючий у суді І інстанції Трусова Т.О.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 листопада 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 06 червня 2024 року та на додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 02 серпня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Євтушок Ірина Олександрівна, приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Солонько Микола Миколайович, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,

в с т а н о в и в:

У січні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним вище позовом, обґрунтовуючи його тим, що 03 квітня 2021 року між сторонами був укладений договір позики № К030421-1, відповідно до умов якого ОСОБА_1 надав йому у борг грошові кошти в сумі 171 915,80 грн, що на день укладення цього договору еквівалентно 6 118 дол. США, а він зобов`язався повертати суму позики у доларовому еквіваленті згідно із визначеним графіком, але не пізніше ніж через 6 місяців, тобто до 03 жовтня 2021 року.

В забезпечення виконання зобов`язань за договором позики того ж дня між сторонами укладено договір застави транспортного засобу - автомобіля марки «RENAULT», модель «SCENIC», шасі (кузов, рама) НОМЕР_1 , 2014 року випуску, державний номер НОМЕР_2 , який належить позивачу на праві власності.

06 жовтня 2021 року сторони уклали додаткову угоду до договору позики, згідно з умовами якої відповідач передав позивачу грошові кошти в сумі 141 804,60 грн, що на день укладення цього договору еквівалентно 5 331 дол. США, які позивач зобов`язався повернути до 03 січня 2022 року.

16 червня 2023 року сторони уклали додаткову угоду до договору позики, за умовами якої відповідач передав позивачу грошові кошти в сумі 322 287 грн, що на день укладення цього договору еквівалентно 8 625 дол. США, які позивач зобов`язався повернути до 24 травня 2025 року.

15 грудня 2023 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округуЄвтушок І.О. вчинила виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за№ 1116, про звернення стягнення на предмет застави (автомобіль) з метою задоволення вимог відповідача за період з 03 квітня 2021 року по 14 липня 2023 року у розмірі 274 346,25 грн.

На підставі вказаного виконавчого напис нотаріуса приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Солоньком М.М. 18 грудня 2023 року відкрите виконавче провадження № 73626224, в рамках якого транспортний засіб був арештований,вилучений у позивача і виставлений на торги.

Позивач просив визнати цей виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню з тих підстав, що борг за договором позики від 03 квітня 2021 року був погашений ним в повному обсязі, після укладення додаткових угод до цього договору будь-які зміни до договору застави транспортного засобу не вносились, строк виконання основного зобов`язання сплив 15 грудня 2021 року, у зв`язку з чим припинилося і право застави, а відомості про звернення стягнення на предмет обтяження до Державного реєстру обтяжень рухомого майна не вносились, відтак оспорюваний виконавчий напис вчинено за вимогами, які не є безспірними, та з порушенням визначеної нормативними актами процедури його вчинення.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 06 червня 2024 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис, вчинений 15 грудня 2023 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Євтушок І.О., зареєстрований у реєстрі за № 1116, про звернення стягнення на належний ОСОБА_2 автомобіль марки «RENAULT», модель «SCENIC», шасі (кузов, рама) НОМЕР_1 , 2014 року випуску, тип - легковий седан-В, колір - сірий, державний номер НОМЕР_2 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1 816,80 грн.

Додатковим рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 02 серпня 2024 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн.

Не погоджуючись з вказаними судовими рішеннями, відповідач звернувся з апеляційними скаргами, в яких просить їх скасувати з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального й порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити та стягнути з нього на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000 грн.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги на основне рішення зазначив, що ОСОБА_2 , як боржником за договором позики, було порушено умови додаткової угоди до цього договору, не повернуто платіж згідно графіку повернення грошових коштів та станом на 15 грудня 2023 року його заборгованість складала 274 346,25 грн. Це дало право ОСОБА_1 звернутись із заявою до приватного нотаріуса Євтушок І.О. щодо вчинення виконавчого напису про звернення стягнення на автомобіль, який був переданий в заставу за договором позики.

Як можна побачити з документів, які надавалися нотаріусу для вчинення виконавчого напису, ОСОБА_1 повністю було дотримано вимоги чинного законодавства України щодо правильності та законності вчинення виконавчого напису, а саме: направлено позичальнику повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання; зареєстровано в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження; дотримано 30-денний строк з моменту реєстрації. Також відповідачем було надано нотаріусу документи, які підтверджують безспірність заборгованості згідно Переліку. Таким чином, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Євтушок І.О. при вчиненні оспорюваного виконавчого напису не було порушено вимог чинного законодавства.

Щодо здійснених позивачем платежів відповідач зазначає, що відповідно до пункту 3 додаткової угоди від 16 червня 2023 року до договору позики № К030421-1 від 03 квітня 2021 року сторони погодили, що будь-які грошові розрахунки, які відбувались до моменту підписання даної угоди, не будуть враховуватись при майбутньому поверненні позики, а грошові кошти були передані позикодавцем позичальнику в день підписання даної угоди, на підтвердження чого відповідно до частини другої статті 1047 ЦК України позичальник надав позикодавцю власноручну написану ним розписку. Отже всі платежі, які були зроблені до підписання додаткової угоди, не враховуються в рахунок повернення позики, отриманої відповідно до додаткової угоди від 16 червня 2023 року.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги на додаткове рішення вказав, щодоговір № 66 про надання правової (правничої) допомоги від 25 грудня 2023 року, укладений між ОСОБА_2 та адвокатом Єремовим М.С., розрахунок гонорару адвоката не містять умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни адвокатських послуг. В акті приймання-передачі наданих послуг за договором № 66 від 25 грудня 2023 року не зазначено детальний опис послуг, що надаються, їхню вартість, порядок обчислення гонорару адвоката (фіксований розмір або погодинна оплата). Також не надано суду і саму квитанцію про сплату (перерахування) адвокату коштів за надану правову допомогу.

Вважає, що розмір цін за послуг адвоката - збір доказів до позовної заяви, підготовка та надсилання заяви про забезпечення позову, підготовка та надсилання відповіді на відзив та інших процесуальних документів, участь у двох судових засіданнях в режимі відеоконференції є неспівмірним та значно перевищує ціни за надання юридичних послуг у м. Києві та Київській області. Доказів сплати заявленої суми на рахунок адвоката надано не було, а це означає що дана сума є надуманою та такою, що направлена на незаконнезбагачення адвоката.

У відзиві на апеляційну скаргу на основне рішення, який надійшов до апеляційного суду 04 вересня 2024 року через підсистему «Електронний суд», представник позивача - адвокат Єремов М.С. просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судові рішення - без змін, посилаючись на те, що доводи відповідача є безпідставними, оскільки суд першої інстанції надав належну оцінку наданим сторонами доказам та дійсним обставинам спірних правовідносин, ухвалив законне й обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Також 09 вересня 2024 року до суду апеляційної інстанції від представника позивача - адвоката Єремова М.С. надійшов відзив на апеляційну скаргу на додаткове рішення, в якому він порушив клопотання про поновлення строку для його подання з посиланням на те, що в останній день подання відзиву - 04 вересня 2024 року у зв`язку із раптовим відключенням електропостачання він не зміг вчасно підготувати і надіслати відзив.

Суд апеляційної інстанції визнав зазначені причини пропуску встановленого строку на подання відзиву на апеляційну скаргу на додаткове рішення неповажними та дійшов висновку про залишення його без розгляду на підставі статей 126, 360 ЦПК України, оскільки наведені підстави не свідчать про наявність об`єктивних перешкод у сторони позивача реалізувати право на подання відзиву у встановлений п`ятнадцятиденний строк з моменту отримання вказаної ухвали, що мало місце 20 серпня 20204 року.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 - адвокат Плачинда К.О. підтримав апеляційні скарги та аргументи, викладені в них, просив скасувати рішення суду першої інстанції та зменшити розмір витрат на правничу допомогу до 5 000 грн.

Представник ОСОБА_2 - адвокат Єремов М.С., приймаючи участь в судовому засіданні в режимі відеоконференціїпоза межами приміщення суду, заперечував проти задоволення апеляційних скарг, просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Треті особи в судове засідання не з`явилися і правом на подання відзиву на апеляційні скарги не скористалися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, приватний нотаріус надіслала заяву про розгляд справи за її відсутності, приватний виконавець причини неявки до апеляційного суду не повідомив, тому колегія суддів дійшла висновку, що їх неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представників сторін в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, а також відзиву на одну з них, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд першої інстанції встановив та вбачаться з матеріалів справи, що 03 квітня 2021 року між ОСОБА_1 (позикодавцем), від імені якого діяв ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 (позичальником) укладено договір позики № К030421-1, відповідно до умов якого позикодавець надав позичальнику у безпроцентну позику грошові кошти в сумі 171 915,80 грн, що за курсом продажів доларів США в АТ КБ «ПриватБанк» на день укладення цього договору є еквівалентом 6 118 доларів США (т. 1 а.с. 54-55).

Згідно з пунктом 2 договору позики сума позики отримана позичальником від позикодавця в повному обсязі до моменту підписання цього договору.

За умовами, визначеними пунктами 1, 5 договору позики, позичальник зобов`язався повернути позику у гривні за встановленим АТ КБ «ПриватБанк» курсом доларів США на дату здійснення платежу згідно з графіком, але не пізніше ніж через 6 місяців з моменту укладення договору, тобто до 03 жовтня 2021 року.

Пунктом 11 договору позики визначено, що у разі прострочення виконання зобов`язання (несвоєчасне повернення позики або її чергової частини за графіком) позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю неустойку у розмірі 1 % від загальної суми заборгованості за кожний календарний день існування простроченої заборгованості.

Виконання позичальником зобов`язань за вищевказаним договором позики забезпечувалось заставою згідно з укладеним між ОСОБА_1 (заставодержателем) та ОСОБА_2 (заставодавцем) договором застави транспортного засобу від 03 квітня 2021 року (т. 1 а.с. 50-53).

Відповідно до умов договору застави транспортного засобу позивач передав відповідачу у заставу належний йому автомобіль марки «RENAULT», модель «SCENIC», шасі (кузов, рама) НОМЕР_1 , 2014 року випуску, тип - легковий седан-В, колір - сірий, державний номер НОМЕР_2 , заставною вартістю 238 850 грн.

У пункті 1.1. договору застави сторони обумовили, що заставою забезпечується повернення у строк до 03 жовтня 2021 року суми позики у розмірі 171 915,80 грн, що за курсом продажів доларів США в АТ КБ «ПриватБанк» на день укладення цього договору еквівалентно 6 118 доларів США, та інші витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги.

Сторони договору застави також погодили, що у разі невиконання або неналежного виконання заставодавцем зобов`язань за договором позики заставодержатель має право звернути стягнення на предмет застави, у тому числі на підставі виконавчого напису нотаріуса (пункти 4.1., 4.2.).

Згідно з пунктами 3.2., 3.3. договору застави право застави припиняється виконанням заставодавцем забезпечених заставою зобов`язань за договором позики, а також в інших випадках, передбачених законодавством України, у разі часткового виконання заставодавцем забезпечених заставою зобов`язань за договором позики застава зберігається в повному обсязі.

Договір застави був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Євтушок І. О. та зареєстрований у реєстрі за № 802, а відомості про заставу зареєстровані в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна 03 квітня 2021 року за № 28723543 (т. 1 а.с. 24).

У подальшому між сторонами було укладено низку додаткових угод до договору позики № К030421-1 від 03 квітня 2021 року.

Так, згідно з додатковою угодою від 06 жовтня 2021 року сторонами було погоджено внесення змін до суми позики та установлено, що позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти в сумі 141 804,60 грн, що за курсом продажів доларів США в АТ КБ «ПриватБанк» на день укладення цього договору еквівалентно 5 331 доларів США, які позичальник зобов`язаний повернути згідно новим з графіком, кінцевий термін - 03 січня 2022 року (т. 1 а.с. 56).

Додатковою угодою від 06 грудня 2022 року сторони визначили, що позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти в сумі 272 836 грн, що за курсом продажів доларів США в АТ КБ «ПриватБанк» на день укладення цього договору еквівалентно 6 838 доларів США, які позичальник зобов`язаний повернути згідно новим з графіком, кінцевий термін - 24 травня 2023 року (т. 2 а.с. 33).

Додатковою угодою від 16 червня 2023 року сторони визначили, що позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти в сумі 322 287 грн, що за курсом продажів доларів США в АТ КБ «ПриватБанк» на день укладення цього договору еквівалентно 8 652 доларів США, які позичальник зобов`язаний повернути згідно новим з графіком, кінцевий термін - 24 травня 2025 року (т. 1 а.с. 57).

16 червня 2023 року ОСОБА_2 видав ОСОБА_1 розписку, якою засвідчив, що отримав від останнього позику в сумі 322 287 грн згідно додаткової угоди від 16 червня 2023 року і зобов`язується повернути цю суму у строк до 24 травня 2025 року включно (т. 1 а.с. 173).

15 грудня 2023 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Євтушок І.О. вчинено виконавчий напис, зареєстрований у реєстрі за № 1116, про звернення стягнення на предмет застави для задоволення вимог ОСОБА_1 за період з 03 квітня 2021 року по 14 липня 2023 року у розмірі 276 846,25 грн, з яких: 274 346,25 грн - основна заборгованість за договором позики; 2 500 грн - додаткові витрати, пов`язані із вчиненням виконавчого напису (т. 1 а.с. 64-65).

З наданих відповідачем документів вбачається, що оспорюваний виконавчий напис було вчинено після надіслання відповідачем позивачу нотаріально засвідченого листа-повідомлення, зареєстрованого в реєстрі 07 червня 2023 року за № 411 (т. 1 а.с. 174).

За змістом цього листа відповідач повідомляє позивача про порушення ним договірних умов за договором позики з урахуванням змін та доповнень, внесених додатковою угодою від 06 грудня 2022 року, пропонує до 07 липня 2023 року сплатити борг в сумі 291 713 грн, з яких: 207 679,50 грн - основна заборгованість за договором позики; 84 033,50 грн - неустойка, нарахована відповідно до пункту 11 договору за період з 25 квітня 2023 року по 07 червня 2023 року з урахуванням зменшення її розміру з 1 % до 0,7 %, та попереджає, що у разі несплати боргу у встановлений строк буде змушений звернутися до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису.

Вказаний лист-повідомлення ОСОБА_2 отримав особисто 14 червня 2023 року, що підтверджується описом вкладення та рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (т. 1 а.с. 175-176).

На підставі оспорюваного виконавчого напису приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Солоньком М.М. 18 грудня 2023 року відкрито виконавче провадження № 73626224, в рамках якого предмет застави було оголошено в розшук, у подальшому здійснено його опис та накладено арешт і передано на зберігання ДП «Сетам» та суб`єктом оціночної діяльності проведено його оцінку (т. 1 а.с. 21-23, 25-27, 28-29, 60-63, 66-68, 69-70).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що за умовами договору застави застава належного позивачу автомобіля забезпечує виконання ним зобов`язання за договором позики, що був укладений 03 квітня 2021 року. Змістом цього зобов`язання є повернення позики (грошової суми) у розмірі 171 915, 80 грн, що є еквівалентом 6 118 доларів США, частинами (з розстроченням) згідно з графіком, остаточний строк виконання зобов`язання встановлений 03 жовтня 2021 року.

Суд зауважив, що між сторонами укладались додаткові угоди до договору позики, якими змінювались його істотні умови, зокрема, сума позики та строки її повернення, проте відповідні зміни до договору застави не вносились.

При цьому та обставина, що у пункті 1.1. договору застави міститься вказівка на можливість зміни строків повернення позики та інших умов договору позики, на думку суду першої інстанції, не впливає на вирішення цього спору, оскільки такий виклад умов договору суперечить вимогам закону щодо змісту договору застави (частина перша статті 584 ЦК України) і не дає можливості чітко ідентифікувати обсяг основного зобов`язання, яке забезпечується заставою.

Наявність у додаткових угодах умови про забезпечення виконання зобов`язань за цими угодами заставою належного позичальнику транспортного засобу (пункт 1 додаткових угод) також не має значення для вирішення справи з огляду відсутність факту нотаріального посвідчення вказаних додаткових угод.

Також районний суд звернув увагу на те, що предметом основного зобов`язання є грошові кошти, еквівалент яких визначено в іноземній валюті - доларах США, та умова договору щодо повернення позики у гривні за курсом долара США на дату здійснення платежу.

Такі умови договору позики та ще й з урахуванням їх подальших змін шляхом укладення додаткових угод зумовлювали необхідність подання нотаріусу, серед іншого, детального розрахунку заборгованості із зазначенням дат і сум здійснених позичальником оплат та курсу долара США, за яким ці суми були зараховані на погашення позики.

У доведеній до відома позивача вимозі про усунення порушень зобов`язання такий розрахунок не наведений, доказів наявності у розпорядженні нотаріуса на момент вчинення оспорюваного виконавчого напису інших документів, які б надавали можливість визначити зміст, умови виконання та дійсний розмір спірних зобов`язань, суду не надано.

Зі змісту оспорюваного виконавчого напису також неможливо встановити, які документи послугували підставою для його вчинення.

Отже, сукупність установлених при розгляді цієї справи фактів та обставин надало суду першої інстанції підстави для висновку, що нотаріус не вправі була вчиняти виконавчий напис про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувача за додатковими угодами до договору позики і в цілому оспорюваний виконавчий напис було вчинено за документами, які не підтверджують безспірність заборгованості позивача перед відповідачем.

Недотримання такої обов`язкової умови вчинення нотаріусом виконавчого напису як безспірність заборгованості є достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, а розмір заборгованості боржника перед кредитором не є предметом доказування у справах цієї категорії, відтак суд не давав оцінку доводам позову про виконання основного зобов`язання та наданим на підтвердження вказаної обставини доказам.

Ухвалюючи додаткове рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції з огляду на відсутність у тексті договору про надання правничої допомоги умов щодо порядку обчислення, форми та розміру гонорару адвоката, ненадання детального опису виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) та доводи відповідача щодо зменшення розміру заявлених позивачем витрат на правову допомогу, убачав підстави для застосуванням своїх дискреційних повноважень та з урахуванням конкретних обставин цієї справи, її перебігу та принципу пропорційності визнати такими, що мають ураховуватись для цілей розподілу судових витрат у цій справі, витрати позивача на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції виходячи з такого.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону України «Про нотаріат»).

Таким актом є, зокрема Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій).

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону України «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій.

Згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій).

Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.

У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій).

Підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій.

Нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти (стаття 50 Закону України «Про нотаріат»).

У пунктах 20, 22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 305/2082/14-ц зазначено, що «вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. При цьому безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172».

У постанові від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису».

Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати, а також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Зважаючи на наведене, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

З урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису.

Суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Існування спору щодо розміру заборгованості за кредитним договором на момент вчинення виконавчого напису є тією обставиною, яка виключає безспірність боргу та можливість його стягнення з боржника за виконавчим написом нотаріуса.

Така правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц (провадження № 14-84цс19) та від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17 (провадження № 14-278гс18).

Згідно з Переліком документів стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку за нотаріально посвідченими договорами, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно.

Для одержання виконавчого напису у такому випадку подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.

Водночас слід зазначити, що вид документів, які підтверджують безспірність заборгованості боржника у Переліку не зазначений, а відтак цілком логічно припустити, що це може бути будь-який документ, на підставі якого встановлюється безспірність зобов`язання, а саме: певна розписка, акт звіряння розрахунків, направлена боржнику вимога про усунення порушень зобов`язання тощо.

Відповідно до обставин справи оспорюваний виконавчий напис вчинено за нотаріально посвідченим договором застави транспортного засобу, що був укладений на забезпечення виконання зобов`язань за договором позики, укладеного у простій письмовій формі.

За приписами статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За визначенням, наведеним у статті 1046 ЦК України, договором позики є договір, за яким одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно положень частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Передбачені цивільним законодавством забезпечувальні заходи виконання зобов`язання завжди виникають у зв`язку з основним зобов`язанням і, як правило, мають залежний від основного зобов`язання характер.

Одним із видів забезпечення виконання зобов`язання є застава, в силу якої кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (стаття 572 ЦК України, стаття 1 Закону України «Про заставу»).

Статтею 3 Закону України «Про заставу» встановлено, що заставою може бути забезпечена будь-яка дійсна існуюча вимога або вимога, яка може виникнути в майбутньому, що не суперечить законодавству України, зокрема така, що випливає з договору позики, кредиту, купівлі-продажу, оренди, перевезення вантажу тощо.

Застава має похідний характер від забезпеченого нею зобов`язання.

Відповідно до положень статті 589 ЦК України заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом.

За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Нормою частини першої статті 584 цього Кодексу визначено, що у договорі застави визначаються суть, розмір і строк (термін) виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, тa (або) посилання на договір чи інший правочин, яким встановлено основне зобов`язання, подається опис предмета застави, а також визначаються інші умови, погоджені сторонами договору.

Ураховуючи вимоги частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні, допустимі, достовірні та достатні докази відповідно до вимог статей 77-80 ЦПК України.

Судом першої інстанції встановлено, що оспорюваний виконавчий напис вчинено за нотаріально посвідченим договором застави транспортного засобу, що був укладений на забезпечення виконання зобов`язань за договором позики, укладеного у простій письмовій формі 03 квітня 2021 року.

Змістом цього зобов`язання є повернення позики (грошової суми) у розмірі 171 915, 80 грн, що є еквівалентом 6 118 доларів США, частинами (з розстроченням) згідно з графіком та остаточним строком виконання зобов`язання до 03 жовтня 2021 року.

У подальшому між сторонами укладались додаткові угоди до договору позики, якими змінювались його істотні умови, зокрема, сума позики та строки її повернення, проте відповідні зміни до договору застави не вносились.

Зокрема, додатковою угодою від 06 грудня 2022 року сторони визначили розмір позики в сумі 272 836 грн, що на день укладення цього договору еквівалентно 6 838 доларів США, які позичальник зобов`язаний повернути згідно новим з графіком до 24 травня 2023 року.

Суд першої інстанції правильно виходив з того, що та обставина, що у пункті 1.1. договору застави міститься вказівка на можливість зміни строків повернення позики та інших умов договору позики не впливає на вирішення цього спору, оскільки такий виклад умов договору суперечить вимогам закону щодо змісту договору застави (частина перша статті 584 ЦК України) і не дає можливості чітко ідентифікувати обсяг основного зобов`язання, яке забезпечується заставою.

У листі-повідомленні, надісланому ОСОБА_2 , ОСОБА_1 зазначив, що вимога пред`являється на підставі договору позики від 03 квітня 2021 року та додаткової угоди від 06 грудня 2022 року, які в сукупності є договором позики на суму 272 836,20 грн, що підтверджується розпискою ОСОБА_2 .

Відповідачем вказано, що датою повернення коштів є 24 травня 2023 року і пред`явлено позивачу вимогу сплатити заборгованість у розмірі 207 679,50 грн, що на день підписання договору еквівалентно 5 205 доларів США, а також неустойку у розмірі 84 033,50 грн, нараховану за період з 25 квітня 2023 року по 07 червня 2023 року у розмірі 84 033,50 грн, а всього - 291 713 грн.

При цьому, як вірно встановив суд першої інстанції, у виконавчому написі нотаріуса від 15 грудня 2023 року зазначено, що заборгованість виникла на підставі договору позики від 03 квітня 2021 року без посилання на додаткову угоду до нього від 06 грудня 2022 року, а також зазначений інший період заборгованості, а саме з 03 квітня 2021 року по 14 липня 2023 року, та зазначений інший розмір боргу, а саме 274 346,25 грн без визначення із яких складових він складається.

Крім того, відповідачем не надано суду як доказів того, що вищевказана додаткова угода надавалась нотаріусу на доведення розміру заборгованості, так і розписки ОСОБА_2 , якою підтверджується б розмір його заборгованості, що був зазначений у листі-повідомленні.

Колегія суддів погоджується із судом першої інстанції в тому, що умови договору позики про повернення боргу у гривні за курсом долара США на дату здійснення платежу та ще й з урахуванням їх подальших змін шляхом укладення додаткових угод зумовлювали необхідність подання нотаріусу, серед іншого, детального розрахунку заборгованості із зазначенням дат і сум здійснених позичальником оплат та курсу долара США, за яким ці суми були зараховані на погашення позики.

У доведеній до відома позивача вимозі про усунення порушень зобов`язання такий розрахунок не наведений, доказів наявності у розпорядженні нотаріуса на момент вчинення оспорюваного виконавчого напису інших документів, які б надавали можливість визначити зміст, умови виконання та дійсний розмір спірних зобов`язань, суду не надано. Зі змісту оспорюваного виконавчого напису також неможливо встановити, які документи послугували підставою для його вчинення.

Перевіряючи ці висновки суду першої інстанції, колегія суддів в судовому засідання з`ясовувала у представника відповідача які саме документи, що підтверджували розмір заборгованості за договором позики, були подані ОСОБА_1 приватному нотаріусу для вчинення виконавчого напису, оскільки матеріали справи цієї інформації не містять. Проте представник відповідача зазначив, що інші докази ніж ті, які містяться в матеріалах справи, у відповідача відсутні.

Отже, сукупність встановлених при розгляді цієї справи фактів та обставин давали суду обґрунтовані підстави для висновку, що нотаріус не вправі була вчиняти виконавчий напис про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувача за додатковими угодами до договору позики і в цілому оспорюваний виконавчий напис було вчинено за документами, які не підтверджують безспірність заборгованості позивача перед відповідачем.

Недотримання такої обов`язкової умови вчинення приватнимнотаріусом виконавчого напису як безспірність заборгованості є достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню в розумінні вимог статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій та Переліку документів.

Крім того, огляду на підстави пред`явленого позову, колегія суддів звертає увагу на те, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 320/8269/15 зазначила, що обтяжувач, який ініціює звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов`язаний до початку процедури звернення стягнення зареєструвати в Реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет застави.

Така вимога узгоджується із частиною першою статті 27 Закону № 1255-IV, згідно з якою обтяжувач, який має намір звернути стягнення на предмет забезпечувального обтяження в позасудовому порядку, зобов`язаний надіслати боржнику та іншим обтяжувачам, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження, письмове повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання. Повідомлення надсилається одночасно з реєстрацією в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.

Тобто, законодавець визначив, що для звернення стягнення на предмет застави необхідно письмово повідомити боржника та зареєструвати в Реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.

Вказані вимоги є імперативними і не виконуються на розсуд стягувача.

Відсутність у Законі України «Про нотаріат» та в Порядку вчинення нотаріальних дій вимоги до нотаріуса провести перевірку дотримання стягувачем норм спеціального Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» щодо реєстрації в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження та спливу тридцятиденного строку з моменту такої реєстрації не свідчить про можливість невиконання нотаріусом цих вимог.

Верховний Суд в цій постанові вказав, що ухилення від надіслання боржнику повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання, реєстрації в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, а також недотримання 30-денного строку з моменту реєстрації в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження вважаються порушеннями, які унеможливлюють вчинення нотаріусом виконавчого напису про звернення стягнення на предмет застави.

Подібні за змістом правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 205/6697/15-ц (провадження № 61-25028 св 18), від 28 червня 2023 року у справі № 201/2667/20 (провадження № 61-12186 св 21).

В силу частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Однак, матеріалами справи не доводиться, що відповідач зареєстрував в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомості про звернення стягнення на предмет застави. Також не підтвердив факт такої реєстрації в реєстрі у судовому засіданні представник відповідача - адвокат Плачинда К.О.

Відсутність такої реєстрації додатково свідчить, що виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Євтушок І.О. від 15 грудня 2023 року про звернення стягнення на належний позивачу транспортний засіб вчинений із порушенням встановленої законом процедури його вчинення, а відтак обґрунтовано визнаний судом першої інстанції таким, що не підлягає виконанню.

Отже, доводи апеляційної скарги по суті спору ґрунтуються на власному тлумаченні і розумінні стороною відповідача спірних правовідносин, положень ЦК України та Закону України «Про нотаріат», вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що районним судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06 червня 2024 року.

Щодо доводів апеляційної скарги відповідача на додаткове рішення суду першої інстанції про стягнення з нього на користь позивача витрат на правову допомогу у розмірі 10 000 грн, то колегія суддів також визнала їх необґрунтованими з огляду на таке.

Статтею 270 ЦПК України визначено вичерпний перелік підстав для ухвалення додаткового рішення, однією з яких є невирішення питання про судові витрати разом з ухваленням судового рішення у справі (пункт 3 частини першої вказаної статті).

За приписами частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи (частини перша, третя статті 134 ЦПК України).

Відповідно до положень частин першої, другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

У частині другій статті 141 ЦПК України встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що однією з основних засад (принципів) судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Метою запровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді та захиститися у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до врегулювання спору в досудовому порядку. Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу; 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами: - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу; 3) розподіл судових витрат.

У справі, яка переглядається, встановлено, що у позовній заяві представник ОСОБА_2 - адвокат Єремов М.С. навів попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, в тому числі й на професійну правничу допомогу, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, що складає 30 000 грн, та заявив про намір подати документальне підтвердження понесених витрат протягом п`яти днів після ухвалення судового рішеннявідповідно до вимог частини восьмої статті 141 ЦПК України (т. 1 а.с. 14).

Протягом п`яти днів після ухвалення судового рішення, а саме 11 червня 2024 року представник позивача надіслав до суду першої інстанції заява про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 35 000 грн, до якої долучив, зокрема: договір про надання правової (правничої) допомоги № 66 від 25 грудня 2023 року, укладений між ОСОБА_2 та адвокатом Єремовим М.С.; рахунок-фактуру від 11 червня 2024 року; акт приймання-передачі наданих послуг від 10 червня 2024ркоу за договором про надання правової (правничої) допомоги № 66 від 25 грудня 2023 року (т. 2 а.с. 52-68).

Суд першої інстанції, ухвалюючи додаткове рішення, частково врахував доводи клопотання відповідача про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, а саме відсутність у тексті зазначеного вище договору умов щодо порядку обчислення, форми та розміру гонорару адвоката і ненадання детального опису виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), та, застосувавши свої дискреційні повноваження з урахуванням конкретних обставин цієї справи, її перебігу та принципу пропорційності, стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 10 000 грн витрат на правову допомогу із заявлених представником позивача 35 000 грн, тому підстави вважати, що стягнута сума витрат є неспівмірною та значно перевищує ціни за надання юридичних послуг відсутні.

Колегія суддів враховує, що за змістом висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 07 вересня 2020 року у справі № 910/4201/19, на якій ґрунтуються доводи апеляційної скарги відповідача, у разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.

Аналогічну правову позицію наведено у постановах Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 922/1163/18 та від 03 жовтня 2022 року у справі № 569/4771/19.

При цьому у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 зроблено висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Вказана судова практика щодо питання стягнення витрат на професійну правничу допомогу є сталою.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

На думку колегії суддів, з огляду на складність даної справи, зміст та кількість підготовлених представником позивача процесуальних документів у справі, а також вжитих ним заходів щодо збору необхідних доказів, 10 000 грн винагороди є належною компенсацією з урахуванням виконаної роботи адвокатом та обсягом наданих послуг, виходячи з обставин даної справи, критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру, а також фінансового стану і правового статусу обох сторін у спірних правовідносинах.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги відповідача.

Суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законні й обґрунтовані рішення, які відповідають вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для їх скасування з мотивів, які викладені в апеляційних скаргах, відсутні.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У такому разі розподіл судових витрат у вигляді сплаченого відповідачем судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду по суті спору не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 06 червня 2024 року та додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 02 серпня 2024 року у даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 08 листопада 2024 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній