ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2024 року

м. Харків

справа № 643/12650/23

провадження № 22ц/818/3856/24

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів - Маміної О.В., Тичкової О.Ю.,

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 18 вересня 2024 рокув складі судді Задорожної А.М.

в с т а н о в и в:

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів та штрафних санкцій за договором позики грошей, який в подальшому уточнила та просила стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму основного боргу в розмірі 493 137,60 грн, що еквівалентно 120 000,00 доларів США станом на 10 вересня 2024 року; 1% від несплаченої суми боргу за кожний день прострочення за договором позики грошей в розмірі 2 277 688,00 грн згідно з п.6 договору позики грошей від 27 грудня 2021 року; інфляційне збільшення боргу в розмірі 31 296,50 грн та судові витрати.

У липні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з клопотанням про зупинення розгляду справи, яке мотивовано тим, що він звернувся до Московського районного суду м. Харкова із позовною заявою до ОСОБА_1 про визнання недійсним удаваного правочину, вчиненого під впливом обману та ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 26 червня 2024 року по справі №643/6294/24 відкрито провадження по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним правочину, вчиненого під впливом обману.

Вважав, що у разі визнання договору позики від 27 грудня 2021 року, на підставі якого ОСОБА_1 намагається стягнути з нього грошові кошти, удаваним вчиненим під впливом обману, підстави для задоволення позову про стягнення грошових коштів на підставі такого договору об`єктивно існувати не будуть, як наслідок, підстав для задоволення позову також не буде.

Просив зупинити розгляд цієї справи до набрання законної сили судової рішенням у справі № 643/6294/24.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 18 вересня 2024 року провадження у даній справі зупинено до розгляду судом справи № 643/6294/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 , про визнання недійсним удаваного правочину, вчиненого під впливом обману та набрання у ній рішенням законної.

Не погоджуючись з ухвалою суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила ухвалу скасувати та повернути справу для продовження розгляду до Московського районного суду м. Харкова, залишити клопотання ОСОБА_2 про зупинення провадження у справі без задоволення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що дії відповідача свідчать про зловживання ним своїми процесуальними правами та відсутність наміру вирішити реально існуючий цивільний спір, або забезпечити захист свого реального порушеного права, або намір перешкодити законним діям інших осіб шляхом звернення до суду та створення штучного судового спору, або використання судового спору як способу не виконувати вимоги законодавства щодо здійснення визначених ним дій. Вважала, що у справі № 643/6294/24 взагалі відсутній предмет спору, оскільки постановою Харківського апеляційного суду від 27 лютого 2024 року у справі № 644/2302/22, яка набрала законної сили та ухвалою Верховного Суду від 12 квітня 2024 року ОСОБА_2 відмовлено у відкритті касаційного провадження. Так, Верховний Суд підтвердив такі обставини, що у договорі позики, який був підписаний сторонами 27 грудня 2021 року в пункті 2 зазначено, що сторони підтверджують, що позикодавець передав позичальнику, а позичальник отримав усі зазначені в пункті 1 цього договору грошові кошти в сумі 120 000,00 доларів США до укладення та підписання договору позики. За таких обставин формулювання неспроможних обґрунтувань позовної заяви у справі № 643/6294/24 та її розгляд суперечить судовим рішенням ухваленим у справі № 644/2302/22, оскільки вказані обставини вже неодноразово досліджувались судами та ОСОБА_2 відмовлено в безпідставному позові. Зазначила, що ОСОБА_2 в черговий раз звернувся до суду з позовом з тих самих підстав, з тим же самим предметом спору, в якому йому вже було відмовлено у справі № 644/2302/22, формулюючи інакше тільки прохальну частину з метою звернення з клопотанням про зупинення провадження у даній справі.

14 жовтня 2024 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вважав ухвалу суду законною, а апеляційну скаргу необґрунтованою. При цьому посилався на те, що в порушення вимог чинного законодавства ОСОБА_1 систематично направляє матеріали, в яких навмисно зазначає ПІБ учасників справи, зокрема його, з маленької літери, що являється очевидною неповагою, що свідчить про невиконання нею процесуальних обов`язків передбачених п.1 ч.2 ст.43 ЦПК України, у зв`язку з чим вважав за необхідне застосувати до неї заходи процесуального примусу з метою спонукання до добросовісної процесуальної поведінки, до виконання вимог закону та запобігання інших зловживань. Посилався на те, що апеляційна скарга не відповідає вимогам п.5 ч.2 ст.356 ЦПК України, в апеляційній скарзі містяться перекручені факти, її власна інтерпретація рішень суду та положень ЦПК України, що не може вважатися їх обґрунтуванням скарги. Зазначив, що від розгляду справи № 643/6294/24 про визнання недійсним удаваного правочину вчиненого під впливом обману ОСОБА_1 всіляко ухиляється, намагається вигадати причини для перешкоджання її розгляду.

18 жовтня 2024 року електронною поштою ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції подала додаткові пояснення, в яких посилалася на практику Верховного Суду, викладену у постанові від 08 травня 2024 року у справі № 753/16555/13 (провадження № 61-10171св22).

23 жовтня 2024 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_2 надійшли заперечення та спростування доводів пояснення та апеляційної скарги та зазначив, що дану справу неможливо розглядати, оскільки обставини, які в ній розглядаються не можуть бути встановлені судом самостійно у цій справі через обмеженість щодо конкретної справи. Вважав, що обставини, які встановлені в постанові Верховного Суду від 08 травня 2024 року у справі № 753/16555/13 (провадження № 61-10171св22) не є подібними з даною справою.

31 жовтня 2024 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_2 надійшли пояснення, в яких зазначив, що дії позивачки є прикладом недобросовісної поведінки та свідчать про непослідовність, повну нелогічність дій та суперечність.

Частиною 13 статті 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно частини 2 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити, ухвалу суду скасувати.

Ухвала суду першої інстанції мотивована необхідністю зупинення провадження у цій справі, оскільки її об`єктивно неможливо розглянути до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 643/6294/24.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що в провадженні суду першої інстанції перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів та штрафних санкцій за договором позики грошей, який в подальшому уточнила та просила стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму основного боргу в розмірі 493 137,60 грн, що еквівалентно 120 000,00 доларів США станом на 10 вересня 2024 року; 1% від несплаченої суми боргу за кожний день прострочення за договором позики грошей в розмірі 2 277 688,00 грн згідно з п.6 договору позики грошей від 27 грудня 2021 року; інфляційне збільшення боргу в розмірі 31 296,50 грн та судові витрати

У липні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з клопотанням про зупинення розгляду справи, в якому просив зупинити провадження у даній справі № 643/12650/23 до набрання законної сили судової рішенням у справі № 643/6294/24.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 18 вересня 2024 року провадження у даній справі зупинено до розгляду судом справи № 643/6294/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 , про визнання недійсним удаваного правочину, вчиненого під впливом обману та набрання у ній рішенням законної.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

У пункті 8 частини другої статті 129 Конституції України визначено, що до основних засад судочинства належить забезпечення права на апеляційний перегляд справи.

Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (§ 59 рішення ЄСПЛ у справі «De Geouffre de la Pradelle v. France» від 16 грудня 1992 року, заява № 12964/87).

У § 36 рішення у справі «Bellet v. France» від 04 грудня 1955 року, заява № 23805/94, ЄСПЛ зазначив, що «стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ у справі «Дія 97 проти України» від 21 жовтня 2010 року).

Аналогічні правові висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах містяться в постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2019 року в справі № 361/161/13-ц (провадження № 61-37352сво18).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Право на ефективний судовий захист закріплено у статті другій Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі -Конвенція).

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Отже, з вищевикладеного вбачається, що судові процедури повинні бути справедливими.

За правовою позицією Конституційного Суду України правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункт 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Положеннями частини першої статті 251 ЦПК України передбачено ряд підстав для зупинення провадження, який є вичерпним.

Так, зокрема, пунктом 6 частини першої вищевказаної норми права передбачено, що суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, -до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення всіх процесуальних дій у справі, що викликане настанням зазначених у законі причин, що перешкоджають подальшому руху процесу, і щодо яких невідомо, коли вони можуть бути усунені.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2022 року викладено висновок про те, що метою зупинення провадження у справі згідно з пунктом 6 частини першої статті 251 ЦПК України є виявлення обставин (фактів), які не можуть бути з`ясовані та встановлені в цьому провадженні, але мають значення для справи, провадження у якій зупинено. Об`єктивна неможливість розгляду справи до вирішення іншої справи полягає у тому, що рішення суду в іншій справі встановлює обставини, які впливають на збирання та оцінку доказів у справі, провадження у якій зупинено, зокрема факти, що мають преюдиційне значення.

З огляду на вимоги закону для вирішення питання про зупинення провадження у справі суду слід у кожному конкретному випадку з`ясовувати: як пов`язана справа, яка розглядається, зі справою, що розглядається іншим судом; чим обумовлюється об`єктивна неможливість розгляду справи.

Отже, необхідність в зупиненні провадження у справі виникає у випадку, якщо неможливо прийняти рішення у даній справі до ухвалення рішення в іншій справі. Тобто між справами, що розглядаються, повинен існувати тісний матеріально-правовий зв`язок, який виражається в тому, що факти, встановлені в одній із справ, будуть мати преюдиційне значення для іншої справи.

Разом із тим, необхідно враховувати, що відповідно до пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Аналогічні висновки викладено в постановах Верховного Суду від 21 квітня 2022 року у справі №175/1814/19 (провадження № 61-15326св21), від 14 вересня 2022 року у справі № 194/939/20 (провадження № 61-5791св22), від 20 липня 2022 року у справі № 357/9010/18 (провадження № 61-4504св22).

У справі, яка переглядається, предметом спору стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми основного боргу в розмірі 493 137,60 грн, що еквівалентно 120 000,00 доларів США станом на 10 вересня 2024 року; 1% від несплаченої суми боргу за кожний день прострочення за договором позики грошей в розмірі 2 277 688,00 грн згідно з п.6 договору позики грошей від 27 грудня 2021 року; інфляційне збільшення боргу в розмірі 31 296,50 грн.

Підставою для зупинення провадження у справі став факт подання позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання недійсним удаваного правочину, вчиненого під впливом обману, де ухвалою судді Московського районного суду м. Харкова від 26 червня 2024 року (справа № 643/6294/24) прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі.

Проте, суд першої інстанції в порушення вимог пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України, зазначивши конкретну іншу справу, до вирішення якої зупиняється провадження у справі, не проаналізував предмети та підстави позовів у справах і не вказав об`єктивні обставини, які б давали обґрунтовані підстави для висновку про те, що наявність спору у справі № 643/6294/24 виключає можливість на підставі наявних доказів самостійно встановити та оцінити при розгляді даної справи наявність обставин (фактів), якими позивач обґрунтовував свої вимоги.

Із змісту статті 251 ЦПК України вбачається, що зупинення провадження у справі має на меті полегшити доказову діяльність осіб, які беруть участь у справі, в силу так званих преюдиціальних фактів.

При цьому слід зазначити, що відповідно до частин 4, 5, 6 статті 82 ЦПК України тільки ті обставини, встановлені судовим рішенням у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

Підставою для зупинення провадження у справі є не лише існування іншої справи на розгляді в суді та припущення про те, що рішення по ній має значення для цивільної справи, що розглядається, а саме неможливість її розгляду до вирішення цієї іншої справи.

Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року у справі № 752/9802/17 (провадження № 61-612св17).

Матеріали даної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення коштів та штрафних санкцій за договором позики грошей дозволяють у повній мірі встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Сама по собі взаємопов`язаність справ ще не свідчить про неможливість розгляду цієї справи до прийняття рішення в іншій справі, оскільки незалежно від результату розгляду справи № 643/6294/24, суд першої інстанції має достатньо правових підстав для розгляду та вирішення по суті даної справи № 643/12650/23.

Зупиняючи провадження у справі, суд першої інстанції також не зазначив, які саме обставини не можуть бути встановлені ним самостійно при вирішенні цієї справи, та яким чином встановлені у справі № 643/6294/24 обставини вплинуть на оцінку доказів, якими учасники справи обґрунтовують свої доводи у даній справі, виходячи з предмету та підстав заявленого позову.

З аналізу матеріалів справи слід дійти висновку, що вирішення позовних вимог у справі № 643/6294/24не впливає на можливість розгляду даної справи.

Слід зазначити, що необґрунтоване зупинення провадження у справі призводить до затягування строків її розгляду і перебування в стані невизначеності учасників процесу, що може призвести до порушення положень частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка покладає на національні суди обов`язок здійснити швидкий та ефективний розгляд справ упродовж розумного строку.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 05 березня 2019 року у справі № 910/5425/18 та від 20 червня 2019 року в справі № 910/12694/18.

Крім того, матеріали справи не містять копії позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним удаваного правочину вчиненого під впливом обману, у зв`язку з чим неможливо проаналізувати підстави цього позову.

Також ОСОБА_1 до суду першої інстанції подала клопотання про об`єднання цивільних справ № 643/12650/23 та № 643/6294/24 в одне провадження та заяву про поновлення строку на подання такого клопотання, однак судом їх не розглянуто.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для зупинення провадження у цій справі до набрання законної сили судовим рішенням у цивільній справі № 643/6294/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання недійсним удаваного правочину, вчиненого під впливом обману.

Крім того, таке процесуальне рішення не відповідає принципу ефективності судового процесу, спрямованому на недопущення затягування розгляду справи.

Межі зупинення провадження у справі не повинні призводити до зменшення розумного строку розгляду справи.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Матеріали справи свідчать про те, що провадження у цій справі відкрито ще у грудні 2023 року, та вона дотепер не розглянута. Необґрунтоване зупинення провадження у справі призводить до порушення конституційних прав сторін, зволікання і затягування строків розгляду справи.

Оскільки порушено норми процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, ухвала суду підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду.

Підстав для застосування заходів примусу у вигляді штрафу щодо ОСОБА_1 колегія суддів не вбачає.

Оскільки розглядається лише процесуальне питання, а не вирішується спір по суті, питання щодо стягнення судового збору за подачу апеляційної скарги на цій стадії не вирішується.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.6 ч.1 ст.374, ст.379, ст.ст.381 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 18 вересня 2024 року скасувати.

Справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова