УХВАЛА

07 листопада 2024 року

м. Київ

справа № 454/979/23

провадження № 61-14432ск24

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Осіяна О. М.,розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 05 жовтня 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 20 грудня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2024 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку вперше подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 05 жовтня 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 20 грудня 2023 року у справі № 454/979/23.

Ухвалами Верховного Суду від 19 квітня 2024 року (провадження

№ 61-1581ск24), від 27 серпня 2024 року (провадження № 61-6753ск24),

від 20 вересня 2024 року (провадження № 61-12777ск24) касаційні скарги ОСОБА_1 на рішення Сокальського районного суду Львівської області

від 05 жовтня 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду

від 20 грудня 2023 року у справі № 454/979/23 повернуто заявнику, в тому числі, на підставі пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України.

Ухвалою Верховного Суду від 14 жовтня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 05 жовтня 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 20 грудня 2023 року повернуто з підстав передбачених частиною третьою статті 389 ЦПК України.

26 жовтня 2024 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 подав до Верховного Суду аналогічну касаційну скаргу на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 05 жовтня 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 20 грудня 2023 року у справі № 454/979/23.

Вивчивши касаційну скаргу, суд дійшов висновку про наявність підстав для повернення скарги особі, яка її подала, з огляду на таке.

З відомостей Єдиного держаного реєстру судових рішень вбачається, що ОСОБА_1 неодноразово звертався до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Сокальського районного суду Львівської області

від 05 жовтня 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду

від 20 грудня 2023 року. Як на підставу касаційного оскарження ОСОБА_1 посилався на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, вказуючи на відсутність правового висновку Верховного Суду щодо застосування норм статей 8, 22, 40, 55, 56, 64, 129, 129-1, 151-2 Конституції України.

Ухвалою від 19 квітня 2024 року Верховний Суд повернув ОСОБА_1 касаційну скаргу на рішення Сокальського районного суду Львівської області

від 05 жовтня 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду

від 20 грудня 2023 року з огляду на неусунення недоліків касаційної скарги в частині нормативно-правового обґрунтування підстав касаційного оскарження. Суд зауважив, що судами попередніх інстанцій при вирішенні спору не було застосовано статті 8, 22, 40, 55, 56, 64, 129, 129-1, 151-2 Конституції України, тому доводи касаційної скарги про необхідність формування висновку Верховного Суду щодо застосування статей 8, 22, 40, 55, 56, 64, 129, 129-1, 151-2 Конституції України у спірних правовідносинах є безпідставними, адже суди попередніх інстанцій не застосовували вказані норми і не покладали їх в основу своїх рішень.

Аналогічний висновок був сформульований Верховним Судом у постанові від 14 лютого 2024 року у справі № 454/2859/22, якою розглянуто касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 14 червня 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду

від 30 жовтня 2023 року, в якій заявник посилався на відсутність висновку Верховного Суду, у тому числі, щодо застосування статей 8, 22, 40, 55, 56, 129, 129-1 Конституції України у подібних правовідносинах.

Незважаючи на такий висновок Верховного Суду ОСОБА_1 друге подав касаційну скаргу 03 травня 2024 року, яку ухвалою від 27 серпня 2024 року Верховний Суд повернув заявнику з огляду на те, що ОСОБА_1 знову зазначив, що оскаржує судові рішення через відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування приписів статей 8, 22, 40, 55, 56, 64, 129, 129-1, 151-2 Конституції України у подібних правовідносинах. Залишаючи касаційну скаргу без руху, в ухвалі від 20 червня 2024 року Верховний Суд звертав увагу скаржника, зокрема, необхідність пояснити, як вказані приписи Конституції України мали урегулювати спірні правовідносини.

Повертаючи втретє подану ОСОБА_1 касаційну скаргу, Верховний Суд в ухвалі від 20 вересня 2024 року вказав на те, що у касаційній скарзі ОСОБА_1 зазначав, що касаційна скарга подається на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України через відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування статей 8, 22, 40, 55, 56, 64, 129, 129-1, 151-2 Конституції України у подібних правовідносинах.

Відповідно до приписів частини другої статті 44 ЦПК України залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема, подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення.

Відповідно до частини третьої статті 389 ЦПК України якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання.

Ухвалою Верховного Суду від 14 жовтня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 05 жовтня 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 20 грудня 2023 року повернуто з підстав передбачених частиною третьою статті 389 ЦПК України.

Верховний Суд звертає увагу, що учасник справи повинен користуватися процесуальними правами виключно в межах завдань цивільного судочинства, сприяючи суду у здійсненні правосуддя. Правова система має бути спроможною ефективно захистити себе від цих дій.

Касаційна скарга ОСОБА_1 , подана 26 жовтня 2024 року, на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 05 жовтня 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 20 грудня 2023 року, є аналогічною за змістом раніше поданих касаційних скарг у справі № 454/979/23, а обставини, що стали підставою для їх повернення заявником не усунено.

Отже, незважаючи на роз`яснення Верховного Суду, ОСОБА_1 продовжує вчиняти ті ж юридичні дії, подаючи касаційну скаргу з одним і тим же недоліком, що не відповідає ефективному використанню належними йому процесуальними правами.

З урахуванням змісту вчетверте поданої касаційної скарги, Верховний Суд визнає дії ОСОБА_1 проявом неповаги до суду та зловживанням процесуальними правами, що суперечить основним засадам (принципам) цивільного судочинства та його завданню, у зв`язку з чим касаційна скарга підлягає поверненню заявнику.

Керуючись статтями 44, 261 ЦПК України

УХВАЛИВ:

Визнати дії ОСОБА_1 зловживанням процесуальними правами.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 05 жовтня 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 20 грудня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди повернути заявнику.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О. М. Осіян