Номер провадження: 22-ц/813/5324/24
Головуючий у першій інстанції Далеко К.О.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.09.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Вадовської Л.М.,

Комлевої О.С.,

за участю:

секретаря Козлової В.А.,

представника ОСОБА_1 адвоката Задернівської Я.Є.,

представника ОМР Бутрик А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Байдеріна Олександра Анатолійовича на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 15 березня 2024 року, ухваленого під головуванням судді Далеко К.О., у цивільній справі за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів,

встановив:

31.10.2022 року Одеська міська рада (далі ОМР) звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі 1 524 409, 08 грн., та судового збору у розмірі 22 866,14 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що замовник будівництва ОСОБА_1 без достатньої правової підстави зберегла у себе кошти, які мала сплатити у вигляді пайового внеску у розвиток інфраструктури населеного пункту, та зобов`язана повернути ці кошти органу місцевого самоврядування, на підставі ч.1 ст. 1212 ЦК України.

До 2018 року за адресою: АДРЕСА_1 , було розташовано домоволодіння, яке належало на праві спільної часткової власності ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . З 2018 року за вказаною адресою проводились будівельні роботи з будівництва багатоповерхового будинку. Замовником проведення будівельних робіт була ОСОБА_1

13.02.2018 року наказом №01-07/30 Управління архітектури та містобудування ОМР було затверджено містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва за адресою: АДРЕСА_1 , для реконструкції житлового будинку під багатоквартирний житловий будинок без зміни геометричних параметрів фундаментів, замовник ОСОБА_1

26.10.2018 року Управління державного архітектурно-будівельного контролю ОМР видало ОСОБА_1 дозвіл на виконання будівельних робіт № ОД 92 щодо реконструкції житлового будинку під багатоквартирний 9-типоверховий житловий будинок без зміни геометричних параметрів фундаментів за адресою: АДРЕСА_1 .

Разом з тим, ОСОБА_1 не зверталась до Управління архітектури та містобудування ОМР із заявою про визначення розміру пайової участі замовника у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Одеси при здійсненні реконструкції житлового будинку під багатоквартирний житловий будинок, без зміни геометричних параметрів фундаментів за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно листа Управління державного архітектурно-будівельного контролю ОМР від 20.10.2022 року за вих. № 01-8/277вх ОСОБА_1 отримала сертифікат № НОМЕР_1 про готовність до експлуатації житлового будинку, загальною площею 6 328,5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.16, 26-27).

У зв`язку із зазначеним, керуючись ст. 31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та розділом II Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», ОМР вважав, що замовник будівництва ОСОБА_1 без достатньої правової підстави зберегла у себе кошти, які мала заплатити у вигляді пайового внеску у розвиток інфраструктури населеного пункту, та зобов`язана повернути ці кошти ОМР.

Позивач посилався на те, що оскільки відповідач ОСОБА_1 є замовником реконструкції житлового будинку під багатоквартирний житловий будинок без зміни геометричних параметрів фундаментів за адресою: АДРЕСА_1 , то є і замовником будівництва, у розумінні норм Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності, Закону України «Про архітектурну діяльність».

Отже, в силу ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», з огляду на норми, які діяли на момент початку проведення будівельних робіт з реконструкції житлового будинку під багатоквартирний житловий будинок, без зміни геометричних параметрів фундаментів, за адресою: АДРЕСА_1 у ОСОБА_1 був наявний законодавчо встановлений обов`язок взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту шляхом сплати відповідного внеску за договором про пайову участь, для чого вона була зобов`язана звернутися до органу місцевого самоврядування щодо укладення договору про пайову участь з наданням документів з техніко-економічними показниками.

01 січня 2020 року набули чинності норми Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», якими була скасована стаття 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Тобто, з 01.01.2020 року у замовників будівництва відсутній обов`язок укладати з органом місцевого самоврядування відповідний договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту.

Однак, на підставі п.3 ч.2 розділу II «Прикінцевих та перехідних положень» вищевказаного Закону, замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, до якої додаються документи, які підтверджують вартість будівництва об`єкта.

В свою чергу, орган місцевого самоврядування протягом 15 робочих днів з дня отримання зазначених документів надає замовнику будівництва розрахунок пайової участі щодо об`єкта будівництва.

Позивач зазначив, що хоча Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» виключено статтю 40, однак не скасовано самого інституту пайового внеску, а лише змінено порядок його сплати з 01.01.2020 року на період 2020 року.

У зв`язку з цим, позивач вважає, що має місце триваюче порушення ОСОБА_1 законодавчо встановленого обов`язку взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, адже об`єкт не було введено в експлуатацію протягом дії норм двох нормативних актів.

Відповідно до п.1 ч.2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», розрахунок пайової участі ОСОБА_1 становить: 2% від вартості будівництва - 76 220 454 грн., що склало 1 524 409, 08 грн.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 15.03.2024 року позовну заяву ОМР було задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОМР безпідставно збережені грошові кошти у розмірі 1 524 409, 08 грн., а також судовий збір у розмірі 22 866,14 грн. (т.1, а.с.211-220).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Байдерін О.А. ставить питання про скасування рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 15.03.2024 року, ухвалення нового судового рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (т.2, а.с.1-9).

У відзиві на апеляційну скаргу ОМР просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення залишити без змін, посилаючись на необґрунтованість апеляційної скарги (т.2, а.с.42-47).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що правові та організаційні основи містобудівної діяльності в Україні визначені Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності", відповідно до ст. 1 якого, в редакції від 18.12.2017 року, замовником є фізична або юридична особа, яка має намір щодо забудови території (однієї чи декількох земельних ділянок) і подала в установленому законодавством порядку відповідну заяву.

За змістом п.п. 4, 7, 8, 10 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", у вказаній редакції, планування і забудова територій це діяльність державних органів, органів місцевого самоврядування, юридичних та фізичних осіб, яка передбачає, зокрема: взаємоузгодження державних, громадських та приватних інтересів під час планування і забудови територій; розроблення містобудівної та проектної документації, будівництво об`єктів; реконструкцію існуючої забудови та територій; створення та розвиток інженерно-транспортної інфраструктури.

Так, ч.ч. 1-3 ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" було передбачено, що порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту встановлюють органи місцевого самоврядування відповідно до цього Закону. Замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених ч. 4 цієї статті. Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури.

Разом з тим, у відповідності до ч. 4 ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" було передбачено, що до пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту не залучаються замовники у разі будівництва:

1) об`єктів будь-якого призначення на замовлення державних органів або органів місцевого самоврядування за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів;

2) будівель навчальних закладів, закладів культури, фізичної культури і спорту, медичного і оздоровчого призначення;

3) будинків житлового фонду соціального призначення та доступного житла;

4) індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків загальною площею до 300 квадратних метрів, господарських споруд, розташованих на відповідних земельних ділянках;

5) об`єктів комплексної забудови територій, що здійснюється за результатами інвестиційних конкурсів або аукціонів;

6) об`єктів будівництва за умови спорудження на цій земельній ділянці об`єктів соціальної інфраструктури;

7) об`єктів, що споруджуються замість тих, що пошкоджені або зруйновані внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного або природного характеру;

8) об`єктів, передбачених Державною цільовою програмою підготовки та проведення в Україні фінальної частини чемпіонату Європи 2012 року з футболу, за рахунок коштів інвесторів;

9) об`єктів інженерної, транспортної інфраструктури, об`єктів енергетики, зв`язку та дорожнього господарства (крім об`єктів дорожнього сервісу);

10) об`єктів у межах індустріальних парків на замовлення ініціаторів створення індустріальних парків, керуючих компаній індустріальних парків, учасників індустріальних парків.

За змістом ч. 5 ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" величина пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування (відповідно до встановленого органом місцевого самоврядування розміру пайової участі у розвитку інфраструктури), з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта, визначеної згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами. При цьому не враховуються витрати на придбання та виділення земельної ділянки, звільнення будівельного майданчика від будівель, споруд та інженерних мереж, влаштування внутрішніх і поза майданчикових інженерних мереж і споруд та транспортних комунікацій.

У разі якщо загальна кошторисна вартість будівництва об`єкта не визначена згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами, вона визначається на основі встановлених органом місцевого самоврядування нормативів для одиниці створеної потужності.

Органам місцевого самоврядування забороняється вимагати від замовника будівництва надання будь-яких послуг, у тому числі здійснення будівництва об`єктів та передачі матеріальних або нематеріальних активів (зокрема житлових та нежитлових приміщень, у тому числі шляхом їх викупу), крім пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту, передбаченої цією статтею, а також крім випадків, визначених частиною п`ятою статті 30 цього Закону.

Невід`ємною частиною договору є розрахунок величини пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту.

Кошти пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту сплачуються в повному обсязі до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію єдиним платежем або частинами за графіком, що визначається договором.

Кошти, отримані як пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, можуть використовуватися виключно для створення і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури відповідного населеного пункту.

Тобто, за змістом ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" вбачалось, що у наведених у цьому законі випадках перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного, пункту є обов`язком а не правом забудовника. Тому, укладення в таких випадках договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, який опосередковує відповідний платіж, є обов`язковим на підставі закону.

Так, рішенням виконавчого комітету ОМР №339 від 27.11.2014р. в новій редакції було затверджено Методику визначення пайової участі замовників у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Одеси (далі Методика), відповідно до п. 1.2. якої вона застосовується для залучення, розрахунку розмірів і використання коштів пайової участі замовників.

Відповідно до п. 1.4 Методики, пайова участь сплачується замовниками згідно з договором про пайову участь замовника у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Одеси (далі Договір), укладеним між замовником та виконавчим комітетом ОМР, окрім випадків, передбачених п. 1.17 цієї Методики.

За змістом п. 2.1. Методики, замовник, фізична або юридична особа, яка здійснила, здійснює або має намір здійснити будівництво, реконструкцію, перепрофілювання, переобладнання, зміну функціонального призначення будь-яких об`єктів (в тому числі жилих будинків, квартир на нежилі) на території міста Одеси, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Одеси, крім випадків, передбачених п.п. 1.10 Методики.

У відповідності до п. 2.2 Методики, пайова участь полягає у перерахуванні замовником коштів до бюджету м. Одеси в повному обсязі до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію за реквізитами, вказаними у Договорі.

Відповідно до п. 3.2 Методики, у разі, якщо загальна кошторисна вартість будівництва, реконструкції об`єкта не визначена згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами та не затверджена у встановленому порядку, розмір пайової участі замовника визначається відповідно до п.п. 3.8, 3.9 цієї Методики на основі встановлених органом місцевого самоврядування нормативів для одиниці створеної потужності (опосередкована вартість 1 кв.м загальної площі квартир будинку для міста Одеси відповідно до наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України).

Так, дійсно 01.01.2020 набули чинності норми Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" від 20.09.2019 № 132-IX (далі Закон № 132-IX), якими ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" виключено.

Разом з тим, згідно з п. 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 132-IX договори про сплату пайової участі, укладені до 01.01.2020 року, є дійсними та продовжують свою дію до моменту їх повного виконання.

Тобто за змістом цього Закону і прикінцевих та перехідних положень до нього, з 01.01.2020 року у замовників будівництва відсутній обов`язок укладати з органом місцевого самоврядування відповідний договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту. Дійсними та такими, що продовжують свою дію до моменту їх виконання, є лише договори про пайову участь, укладені до 01.01.2020 року.

Зазначені обставини свідчать про те, що при набранні чинності новою нормою права передбачається розповсюдження дії цієї норми на майбутні права і обов`язки, а також на правові наслідки, які хоча й випливають із юридичних фактів, що виникли під час чинності попередньої норми права, проте настають після набрання чинності новою нормою права.

Так, ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" № 3038-VI визначала зобов`язання замовника будівництва, який має намір забудови земельної ділянки, шляхом перерахування до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту, де здійснюється будівництво, у строк до прийняття об`єкта в експлуатацію. Прийняття об`єкта в експлуатацію є строком, з якого вважається, що забудовник порушує зазначені зобов`язання.

Пунктом 2 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №132-IX визначено, що ця норма права застосовується лише до договорів, які підписані до 1 січня 2020 року. Саме у цьому випадку правовідносини з оплати участі в інфраструктурі населеного пункту є триваючими та до них можуть застосовуватись положення норми права, що втратила чинність. Якщо ж договори під час дії цієї норми укладено не було, то немає підстав вважати, що такі правовідносини виникли та тривають.

Тобто, розмір та порядок пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту без відповідної вказівки у Законі не можуть по-новому визначатись нормами абзацу другого п. 2 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 132-IX, якщо відповідні істотні умови були визначені укладеним до 01.01.2020 договором про пайову участь, який згідно абзацу першого вказаного пункту Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 132-IX є дійсним та продовжує свою дію до моменту його повного виконання.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ухилення замовника будівництва від укладення з органом місцевого самоврядування договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту не звільняє такого забудовника від обов`язку укласти договір та сплатити визначений законом пайовий внесок (п. 62 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2021 № 904/2258/20).

Аналогічні за змістом висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 № 925/756/19, від 22.08.2018 у справі № 339/388/16-ц, в постановах об`єднаної палати КГС ВС від 16.10.2020 № 922/3693/18, від 26.06.2020 у справі № 922/3049/18, в постанові КГС ВС від 20.07.2022 у справі № 910/9548/21.

При цьому слід зазначити, що відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З матеріалів справи вбачається і не заперечується сторонами, що об`єкт, який збудований відповідачем, введено в експлуатацію 06.07.2022, тобто вже після набрання чинності 01.01.2020 змін доЗакону України "Про регулювання містобудівної діяльності" №3038-VI, договір про сплату пайової участі сторонами справи укладено не було, що свідчить про невиконання ОСОБА_1 , як забудовником, обов`язку щодо пайової участі.

З цих підстав та відповідно до ст. 1212 ЦК України суд першої інстанції дійшов правильного і обґрунтованого висновку про те, що відповідач ОСОБА_1 зобов`язана сплатити ОМР грошові кошти на розвиток інфраструктури населеного пункту м. Одеси, розмір яких склав 1 524 409 грн. 08 коп., про що буде вказано нижче.

При цьому суд першої інстанції правильно вказав, що ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Відносини щодо повернення безпідставно збережених грошових коштів є кондикційними, в яких вина не має значення, важливим є лише факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Оскільки в період з жовтня 2018 року по червень 2022 року відповідачем ОСОБА_1 здійснювалось будівництво об`єкта - реконструкція житлового будинку під багатоквартирний житловий будинок без зміни геометричних параметрів фундаментів за адресою: АДРЕСА_1 , то слід дійти висновку про те, що станом на дату початку будівництва була чинною ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" №3038-VI, а тому відповідач ОСОБА_1 була зобов`язана укласти договір про пайову участь у будівництві.

Проте, як вже зазначалося вище, відповідач ОСОБА_1 , здійснюючи будівництво, не уклала договір про пайову участь, не виконавши тим самим вимоги Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", грошові кошти пайової участі у розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Одеси не сплатила.

Більше того, в матеріалах справи відсутні докази звернення відповідача до органу місцевого самоврядування із заявою про укладення договору про пайову участь у будівництві, як і відсутні докази укладення цього договору про пайову участь, чим порушено вимоги ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності ".

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що внесенням змін до Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності №3038-VI, шляхом виключення ст. 40 вказаного Закону на підставі Закону № 132-IX, законодавцем було чітко визначено підстави та порядок пайової участі замовників будівництва у розвитку інфраструктури населеного пункту щодо об`єктів, будівництво яких було розпочато до внесення законодавчих змін.

При цьому, у відповідності до вимог підпунктів 3, 4 абзацу другого пункту 2 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 132-IX, замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, а також сплатити пайову участь грошовими коштами до прийняття цього об`єкта в експлуатацію.

З цих підстав, доводи заявника апеляційної скарги про те, що у відповідача ОСОБА_1 відсутній обов`язок сплати грошову кошти за пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, з посиланням на те, що з нею не укладався договір про пайову участь.

Колегія суддів зазначає, що дійсно, 03.09.2021 року відповідач ОСОБА_1 зверталася до Управління капітального будівництва ОМР стосовно надання роз`яснень, щодо необхідності прийняття пайової участі замовником у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Одеси при реконструкції житлового будинку під багатоквартирний житловий будинок.

Листом від 06.09.2021 року №02-07/90 гр, із посиланням на Лист Міністерства розвитку громад та територій України від 12.02.2021 року № 1/15/2/515-21 їй повідомили про відсутність правових підстав для укладення договору та відповідно сплати коштів пайової участі.

Разом із тим, враховуючи, що вказаний договір ОСОБА_1 мала укласти ще до 01.01.2020 року, наведений лист Управління капітального будівництва ОМР, за обставин звернення ОМР із даним позовом, та положень вищенаведених норм чинного законодавства, судової практики Верховного Суду з розгляду аналогічних спорів, на думку суду не може бути підставою для висновку про необхідність відмови у задоволенні позову.

З цих підстав, доводи представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Байдеріна О.А. щодо відсутності в діях ОСОБА_1 вини, факту ухилення від сплати пайового внеску, є підставними, однак не є підставою для відмови в позову, так як в даному випадку наявність вини не має значення при відшкодуванні шкоди за зберігання майна без достатньої правової підстави, оскільки важливий сам факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Така позиція суду відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 11 листопада 2017 року по справі №3-1185гс17, у пунктах 22-25, 34 постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 06.02.2019 у справі № 923/921/17.

Як вбачається з Акту готовності об`єкта до експлуатації від 27.06.2022 року, об`єкт має загальну площу будівлі 6 328,5 кв.м.

Міністерство розвитку громад та територій України листом від 24.02.2020 року за вих.№ 7/15.3/3089-20 повідомило, що враховуючи те, що за даними Держстату в IV кварталі 2019 року не відбулось зростання цін на будівельно-монтажні роботи для житлових будівель, показники опосередкованої вартості будівництва житла за регіонами України, визначені на рівні, встановленому на 01.10.2019 року.

Згідно наказу Міністерства розвитку громад та територій України від 02 грудня 2019р. №286, опосередкована вартість спорудження житла за Одеським регіоном, вартість 1 кв.м., склала 12 044.

Таким чином, розмір пайової участі відповідача ОСОБА_1 у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Одеси становить1 524 409 грн. 08 коп. (12 044, 00 грн. х 6328,5 кв. м. х 2 %).

Що стосується доводів представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Байдеріна О.А. про те, що у будь-якому випадку при визначенні площі, на підставі якої здійснюється нарахування, слід відняти ту житлову площу, яка існувала на час початку реконструкції житлового будинку 144,00 кв.м., яка в подальшому була побудована, то вони є безпідставними, так як у даному випадку відбулася реконструкція об`єкта і фактичне будівництво нового об`єкта 9-ти поверхового житлового будинку. У той же час, жодним законодавчим актом, а також Методикою визначення пайової участі замовників у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Одеси у новій редакції, затвердженою рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради №339 від 27.11.2014р., не передбачено можливості віднімання площі, яка існувала на час початку реконструкції. Так само, законодавцем не передбачено, що за основу при розрахунку пайової участі повинна братися лише житлова площа приміщень.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які апелянт посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог, заперечень проти оскаржуваного рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що ЄСПЛ вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Що стосується розподілення між сторонами судового збору, як то передбачено ч.1 ст.141 ЦПК України, то колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що позов ОМР підлягає задоволенню повністю, судовий збір покладається на відповідача та підлягає стягненню з нього на користь позивача.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, доводи апеляційної скарги його не спростовують, оскільки рішення у справі постановлено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Байдеріна Олександра Анатолійовича залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 15 березня 2024 рокузалишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 03.10.2024 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.М. Вадовська

О.С. Комлева