Справа № 465/2084/22 Головуючий у 1 інстанції: Мартьянова С.М.
Провадження № 22-ц/811/2281/24 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2024 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Зеліско-Чемерис К.Р.

з участю позивачки ОСОБА_1 , представника позивачки ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 17 червня 2024 року в складі судді Мартьянової С.М. в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права спільної сумісної власності,-

встановив:

У квітні 2022 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідачки ОСОБА_3 про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права спільної сумісної власності на майно, просила суд встановити факт проживання однією сім`єю без шлюбу в період з січня 2006 року по 03.07.2010, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та визнати спільною сумісною власністю квартиру АДРЕСА_1 .

Вимоги обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер її чоловік, а батько відповідачки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

На день його смерті на його ім`я на праві власності була зареєстрована квартира АДРЕСА_1 , яка є об`єктом спадкування.

У грудні 2021 року позивачкою подана заява до приватного нотаріуса Тимків І.М. про прийняття спадку і, відповідно, відповідачкою також подана аналогічна заява, як спадкоємців за законом першої черги.

Зазначає, що з січня 2006 року позивачка та спадкодавець ОСОБА_4 стали жити однією сім`єю без шлюбу, мали спільний бюджет, піклувалися один про одного. Неодноразово виїжджали разом за кордон на відпочинок.

З листопада 2007 року по стану здоров`я спадкодавець був вимушений звільнитися з місця праці і у подальшому мав нерегулярні заробітки. Фактично сім`я утримувалася з доходів позивачки.

У 2008 році позивачка та ОСОБА_4 вирішили покращити їх житлові умови, а саме квартиру АДРЕСА_2 змінити на квартиру більшої площі.

У березні місяці 2008 року спадкодавець продав вказану квартиру за 10000,00 грн., яка належала йому на праві особистої власності. В той же день позивачкою та ОСОБА_4 куплена квартира АДРЕСА_1 , яка є на 10 кв.м. більша, ніж попередня. Вартість квартири становила 20 000,00 грн.

Різницю між вартістю проданої квартири і купленої було додано зі спільного бюджету позивачки та ОСОБА_4 , а саме 10000,00 грн.

Крім того, позивачкою та ОСОБА_4 придбано в нову квартиру необхідні меблі, предмети домашнього вжитку.

У цій квартирі позивачка та ОСОБА_4 прожили по день його смерті.

За час проживання зі спадкодавцем в фактичних шлюбних відносинах ні позивачка, ні він не перебували в іншому зареєстрованому шлюбі.

Між позивачкою та ОСОБА_4 склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, наслідком чого було узаконення їхніх відносин, 03 липня 2010 року зареєстровано шлюб.

З наведених позивачкою доводів стверджується факт набуття ними кв. АДРЕСА_1 , перебуваючи у фактичних шлюбних відносинах і відповідно вказане майно належить позивачці та ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності.

Звертає увагу, що відповідно до ч. 2 ст.74 СК України на майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення Глави 8 цього Кодексу «Право спільної сумісної власності подружжя». Просила позов задовольнити.

Оскаржуваним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 17 червня 2024 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права спільної сумісної власності на майно - задоволено.

Встановлено факт проживання однією сім`єю, як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу у період з січня 2006 року по 03 липня 2010 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Визнано квартиру за адресою: АДРЕСА_3 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішення суду оскаржила відповідачка ОСОБА_3 , зазначає, що таке ухвалено за відсутності письмових чи електронних доказів щодо надання своїх власних коштів на придбання квартири ОСОБА_1 .

Зазначає, що майно придбаче чоловіком до шлюбу є його особистою приватною власністю. Стверджує, що з усіх документів видно, що батько одноосібно придбав собі спірну квартиру.

На думку апелянта, задоволення вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю, як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу у відповідний період, суперечить Сімейному кодексу України, де вказано, що сім`я створюється на підставі шлюбу.

Вважає, що проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Просить скасувати рішення Франківського районного суду м. Львова від 17 червня 2024 року.

05.09.2024 на адресу апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_1 на апеляційну скаргу, просить таку залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Позивачка ОСОБА_5 та її представник ОСОБА_2 в судовому засіданні 05 листопада 2024 року апеляційну скаргу заперечили, в обґрунтування надали пояснення, аналогічні доводам скарги.

Відповідачка ОСОБА_3 будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи в судове засідання не прибула, не повідомила суд про причи ну неявки.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, проводити розгляд справи за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, виходячи із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Задовольняючи позов та встановлюючи факт, що має юридичне значення суд першої інстанції виходив з того, що проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Врахувавши обставини справи та надані сторонами докази, суд першої інстанції дійшов висновку, що вимоги позивачки про встановлення факту її проживання з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з січня 2006 року по 03 липня 2010 року, є доведеними та підлягають до задоволення, оскільки з 2006 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 проживали разом, між ними склались відносини, притаманні подружжю, оточуючі сприймали їх як сім`ю.

Особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти

Оцінивши обґрунтування позовних вимог про визнання квартири за адресою: АДРЕСА_3 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , суд дійшов висновку, що такі знайшли своє об`єктивне підтвердження в ході розгляду справи, стороною відповідача спростовані не були, тому підлягають задоволенню, оскільки згідно з частиною другою статті 74 СК України на майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права і обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

У пункті 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 зазначено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т. п.

Згідно з частинами першою, другою статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до частини першої статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Разом із тим, національне законодавство України передбачає можливість виникнення взаємних прав та обов`язків у чоловіка та жінки, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою.

Так, згідно із частиною першою статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Аналіз наведеної норми свідчить про те, що для визнання майна спільною власністю на підставі статті 74 СК України, потрібно підтвердити факт проживання осіб однією сім`єю без шлюбу - у той період, коли було придбане спірне майно. Для цього важливе підтвердження фактів ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та витрат, а також придбання іншого майна в інтересах сім`ї.

Зазначене спростовує доводи апеляційної скарги про те, що проживання однією сім`єю, як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу суперечить Сімейному кодексу України та не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку з цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Враховуючи наведене та те, що вимога про визнання права спільної сумісної власності на майно у спірних правовідносинах є похідною та залежить від встановлення судом факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відтак, колегія суддів вважає за доцільне розпочати перевірку доводів позову та висновків суду саме з цієї вимоги.

Юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.

Як вже зазначалося, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Тобто і для «фактичного подружжя» повинні бути характерними усі ознаки сім`ї, передбачені статтею 3 СК України, а саме: спільне проживання, спільний побут та наявність взаємних прав та обов`язків.

Для визначення осіб такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, з метою вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбане спірне майно.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року у справі №523/14489/15-ц, обґрунтування позиції суду щодо підтвердження чи спростування факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справах позовного провадження має бути наведено у мотивувальній частині рішення. У ній, зокрема, мають бути зазначені фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи.

У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має встановити спільне проживання, спільний побут, взаємні права та обов`язки.

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню.

Так, при встановленні факту наявності в осіб спільного побуту необхідно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства.

Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти.

Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність, як у жінки, так і у чоловіка, особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, показання свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання необхідно зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини.

Відповідні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 643/6799/17, від 19 лютого 2021 року у справі № 738/1093/19, від 22 червня 2021 року у справі № 554/1251/20, від 22 липня 2021 року у справі № 280/1710/18.

Чинне законодавство не містить вичерпного переліку засобів доказування, за допомогою яких має підтверджуватися факт родинних відносин, тому застосовуються загальні правила щодо доказів та обов`язків щодо доказування.

Судом встановлено такі обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Позивачка ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб 03.07.2010 у Франківському відділі реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 03.07.2010, актовий запис № 252 (а.с. 4).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 10.11.2021, актовий запис № 1370 (а.с.5).

21.03.2008 між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , ОСОБА_8 був укладений договір купівлі-продажу квартири, за яким продавець продав, а покупці купили в рівних частках кожен квартиру АДРЕСА_2 , договір посвідчено приватним нотаріусом ЛМНО Тишківською Р.І., зареєстровано в реєстрі за №1051 (а.с. 6).

Того ж дня, 21.03.2008 між ОСОБА_9 та ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу квартири, за яким продавець продав, а покупець купив квартиру АДРЕСА_1 , договір посвідчено приватним нотаріусом ЛМНО Тишківською Р.І., зареєстровано в реєстрі за №1056 (а.с.7).

Таким чином, покійний ОСОБА_4 дійсно був одноосібним власником спірної квартири, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 25.08.2008 (а.с. 8).

Після смерті ОСОБА_4 приватний нотаріус ЛМНО Тимків І.М. завела спадкову справу №46/2021 (а.с.14).

Із наявних у матеріалах справи копій спадкової справи № 46/2021 вбачається, що після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , до приватного нотаріуса із заявами про прийняття спадщини за законом звернулися позивачка ОСОБА_1 , як дружина покійного, та відповідачка ОСОБА_3 , як дочка покійного та спадкоємець першої черги (а.с. 95, 103, 107).

Враховуючи наведене, зокрема, спірна квартира АДРЕСА_1 є спадковою масою після смерті спадкодавця ОСОБА_4 .

Звертаючись до суду позивачка стверджує, що почала проживати зі спадкодавцем однією сім`єю без шлюбу з січня 2006 року, тому просить встановити такий факт у судовому порядку та визнати спірну квартиру спільним сумісним майном, оскільки така придбана у 2008 році.

Так, позивачка стверджує, що під час спільного проживання з ОСОБА_4 без шлюбу, а саме з січня 2006 року, вони не перебували в інших шлюбних відносинах.

Заначене підтверджується копією свідоцтва про смерть ОСОБА_10 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 та який був попереднім чоловіком ОСОБА_1 (а.с. 27, 30).

Також, у матеріалах справи наявна копія свідоцтва про розірвання шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_11 від 12.12.2003, серія НОМЕР_3 (а.с.28)

Згідно із актом від 11.05.2022 затвердженого директором ЛКП «Львівський ліхтар» ОСОБА_12 вбачається, що комісія в складі головного інженера ЛКП «Львівський ліхтар» ОСОБА_13 , майстрів дільниць ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , провели обстеження кв. АДРЕСА_1 , за зверненням ОСОБА_1 та зі слів свідків: ОСОБА_16 , ОСОБА_17 склади акт про те, що в квартирі АДРЕСА_1 з квітня 2008 року проживала та проживає без реєстрації, по даний час, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 32).

У матеріалах справи також наявні докази того, що позивачка та померлий ОСОБА_4 спільно подорожували закордон, що підтверджується наявними у закордонних паспортах візами (а.с. 11-13).

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Згідно із ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у спразі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

При цьому, суд зобов`язаний надати оцінку кожному належному, допустимому та достовірному доказу, який міститься в матеріалах справи, а також визначити певну сукупність доказів, з урахуванням їх належності, допустимості, достовірності, вірогідності та взаємного зв`язку, що дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Рішення може ґрунтуватися лише на тих доказах, які були предметом дослідження і оцінки судом.

Проаналізувавши наявні у справі докази, у контексті аргументів та підтвердження такими доводів позивачки, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що вимоги позивачки про встановлення факту її проживання з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з січня 2006 року по 03 липня 2010 року, є підставними та підлягають до задоволення, а відповідні висновки суду обґрунтованими.

Зокрема, такі висновки підтверджуються та перебувають у логічно-послідовному зв`язку з показами свідків та свідчать про те, що до придбання ОСОБА_4 спірної квартири, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 проживали разом, між ними склались відносини, притаманні подружжю, а оточуючі сприймали їх як сім`ю.

Також колегія суддів приймає до уваги те, що судом оглядалися фотосвітлини, які надані свідком ОСОБА_18 на яких зображені позивачка та померлий чоловік ОСОБА_19 у м. Познань у 2006 рці, а відповідачка упізнала на таких свого батька.

Не може залишитися поза увагою і те, що у подальшому відносини ОСОБА_1 та ОСОБА_4 були узаконені та у шлюбі останні прожили понад 10 років.

Що стосується іншої вимоги ОСОБА_1 то у сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.

Згідно із частиною другою статті 74 СК України на майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Порядок набуття у власність вказаного майна врегульовано ст. 57 та 60 СК України та ч. 3 ст. 368 ЦК України

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно із ч. 2 ст. 60 СК України, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частинами 1-3 статті 61 СК України визначено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти».

Подібні висновки викладені і у постановах Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 490/6060/15-ц, від 04 вересня 2019 року у справі № 751/3021/17.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

У цивільних справах суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.

Слідуючи позиції позивачки, спірна квартира придбана нею та померлим ОСОБА_4 за спільні кошти, та під час спільного проживання без реєстрації шлюбу.

Як вбачається з копії трудової книжки ОСОБА_4 , останнім його місцем роботи з 27.01.1998 було ПМП «Леся», де був прийнятий на роботу експедитором - менеджером з випробувальним терміном 1 міс., та 14.11.2007 звільнений з роботи згідно ст. 38 КЗпП України за власним бажанням (а.с. 9-10).

Згідно із копією довідки Пенсійного фонду України на ім`я ОСОБА_4 , у фонді відсутні індивідуальні відомості про особу ОСОБА_4 (а.с. 31).

При цьому, згідно із копією трудової книжки ОСОБА_1 , позивачка постійно працювала, зокрема 01.02.2002 переведена на посаду спеціаліста відділення громадянства (з міграційно-паспортної та імміграційного контролю) імміграційної служби Залізничного РВ ЛМУ УМВСУ у Л/о., 10.06.2007 переведена на посаду спеціаліста 1-ої категорії сектору у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Залізничного РВ (а.с. 37-39).

Слідуючи довідці Пенсійного фонду України щодо ОСОБА_1 , остання в період 2006-2008 років офіційно працювала та отримувала заробітну плату, зокрема, за 2006 рік вона отримала у загальному розмірі 9639,26 грн.; за 2007 рік - 17123,97 грн.; а за 2008 рік - 18087,81 грн. (а.с.42-45).

Враховуючи встановлені судом обставини щодо факту спільного проживання позивачки ОСОБА_1 із ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу на час придбання останнім спірної квартири, а також обґрунтування позовних вимог про визнання квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 , колегія суддів приходить переконання, що такі знайшли своє підтвердження та стороною відповідача не спростовані, тому підставно задоволені судом першої інстанції.

Виходячи із зазначеного та слідуючи диспозитивності цивільного судочинства, тобто заявлених позовних вимог, доводи апеляційної скарги про відсутність письмових чи електронних доказів по наданню ОСОБА_1 власних коштів на придбання квартири не заслуговують на увагу, оскільки остання про таке і не стверджує, а також не доводить факту особистої власності на спірне майно.

При цьому, встановивши факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд констатував та погодився із тим, що і заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя є об`єктом права спільної сумісної власності, за які було придбано спірну квартиру.

Інші доводи, які зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлених обставин справи та спрямовані на переоцінку доказів у справі, висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 17 червня 2024 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 06 листопада 2024 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк